Рішення адміністративного суду від 2022-11-16 00:00:00+02

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся у суд з позовом до Антимонопольного комітету України (далі - відповідач, АМКУ) про: - визнання протиправним і скасування наказу від 08.04.2021 №343-ВК «Про звільнення [PERSON] »; - поновлення на рівнозначній посаді заступника директора Другого департаменту з питань оскаржень рішень у сфері публічних закупівель - начальника першого відділу розгляду скарг з 09.04.2021; - визнання недійсним запису №32 від 09.04.2021 про звільнення з посади відповідно до п. 1 ч. 1, ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу», зробленого на підставі вказаного вище наказу у трудовій книжці [PERSON] ; - стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. На обґрунтування позовних вимог зазначає, що звільнення з посади відбулось з порушенням вимог законодавства, зокрема: позивачу не пропонувалось іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей; оскаржуваний наказ прийнято неуповноваженою особою. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.08.2022 у задоволенні позову відмовлено, а додатковим рішення від 15.08.2022 відмовлено у задоволенні заяви позивача про стягнення судових витрат. Не погоджуючись із вказаними судовими рішеннями, позивач подав апеляційні скарги, в яких, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати основне та додаткове рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким позов задовольнити та стягнути з відповідача понесені судові витрати. Свою позицію обґрунтовує тим, що судом першої інстанції не взято до уваги та не надано належної правової оцінки усім доводам позивача. У відзиві на апеляційну скаргу відповідач наголошує, що основне та додаткове рішення суду першої інстанції є законними та обґрунтованими, а тому підстави для їх скасування відсутні. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представників сторін, дослідивши матеріали справи та доводи скарг, колегія суддів уважає, що апеляційні скарги потрібно задовольнити, а основне та додаткове рішення суду - скасувати, з таких підстав. Судом установлено, що з метою вдосконалення та оптимізації структури апарату АМКУ наказом його голови від 04.02.2021 №105-ВК «Про затвердження структури», на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 12.03.2015 №179 «Про упорядкування структури апарату центральних органів виконавчої влади, їх територіальних підрозділів та місцевих адміністрацій» затверджено структуру апарату відповідача. Так наказом голови АМКУ від 15.02.2021 №138-ВК «Про введення в дію штатного розпису», погодженого Міністерством фінансів України 11.02.2021, з 15.02.2021 введено в дію штатний розпис апарату на 2021 рік та визнано таким, що втратив чинність, наказ від 29.01.2021 №95-ВК, яким було введено в дію з 01.01.2021 попередній штатний розпис згідно з попередньою структурою, затвердженої наказом від 28.12.2019 №1503-ВК. Відповідно до структури та штатного розпису, що діяли до 15.02.2021, до апарату АМКУ входили, зокрема, два департаменти: Перший департамент з питань оскаржень рішень у сфері публічних закупівель та Другий департамент з питань оскаржень рішень у сфері публічних закупівель штатною чисельністю по 27 штатних одиниць кожен, тобто загальною чисельністю 54 штатні одиниці. Водночас структурою та штатним розписом апарату відповідача, введеними з 15.02.2021, замість Першого та Другого департаментів з питань оскаржень рішень у сфері публічних закупівель утворено Департамент з питань оскаржень рішень у сфері публічних закупівель (один) із штатною чисельністю 41 штатна одиниця. Тобто, штатну чисельність працівників структурного підрозділу (підрозділів), який здійснює забезпечення діяльності Постійно діючої адміністративної колегії АМКУ з розгляду скарг про порушення у сфері публічних закупівель з 15.02.2021, скорочено на 13 штатних одиниць, у тому числі і посаду позивача - заступника директора Другого департаменту з питань оскаржень рішень у сфері публічних закупівель - начальника першого відділу розгляду скарг. З огляду на вказане, 25.02.2021 заступника директора Другого департаменту з питань оскаржень рішень у сфері публічних закупівель - начальника першого відділу розгляду скарг [PERSON] через скорочення його посади було попереджено про можливе вивільнення у зв`язку зі зміною структури та штатного розпису апарату АМКУ на 2021 рік, введеного в дію наказом від 15.02.2021 №138-ВК. Наказом відповідача від 09.04.2021 №343-ВК позивача звільнено з посади заступника директора Другого департаменту з питань оскаржень рішень у сфері публічних закупівель - начальника першого відділу розгляду скарг з 09.04.2021, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу». Ураховуючи вказаний наказ щодо звільнення протиправним, позивач звернувся до суду з цим позовом. Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий суд виходив з того, що [PERSON] звільнено правомірно, оскільки він був попереджений про наступне вивільнення завчасно, посада, яку обіймав, скорочена, а у відповідача не було обов`язку пропонувати йому будь-які посади, а тому підстави для визнання протиправним і скасування спірного наказу відсутні. Водночас у задоволенні заяви позивача про стягнення судових витрат відмовлено, оскільки такі витрати відшкодуванню не підлягають. Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів приходить до наступного. Згідно зі ст. 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Статтею 24 Конституції України визначено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Відповідно до статей 38 та 43 Конституції України громадяни мають право брати участь в управлінні державними справами, користуються рівним правом доступу до державної служби, до служби в органах місцевого самоврядування. Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, а держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності. При цьому громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII (далі - Закон №889-VIII). За приписами ст. 5 Закону №889-VIII правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом. Відповідно до визначення, яке містить ч. 2 ст. 1 Закону №889-VIII, державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби. Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 87 Закону №889-VIII (у редакції, чинній на момент повідомлення позивача про його наступне вивільнення) підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: 1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу; 1-1) ліквідація державного органу; 2) встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування; 3) отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності; 4) вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення. Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 11 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення. Суб`єкт призначення приймає рішення про припинення державної служби з підстав, передбачених пунктами 2 і 3 частини першої цієї статті, у п`ятиденний строк з дня настання або встановлення відповідного факту. Державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення за рішенням суб`єкта призначення може бути призначений на рівнозначну або нижчу посаду державної служби, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу. Таким чином, дійсно, на час попередження позивача про його наступне вивільнення редакція Закону №889-VIII не передбачала обов`язку суб`єкта призначення або керівника державної служби пропонувати державному службовцю можливість переведення на іншу посаду відповідно до його кваліфікації перед звільненням. Водночас 06.03.2021 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо відновлення проведення конкурсів на зайняття посад державної служби та інших питань державної служби» від 23.02.2021 №1285-IX (далі - Закон №1285-IX), яким внесено зміни до ч. 3 ст. 87 Закону №889-VIII, зокрема, викладено останню в наступній редакції: «Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 11 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю. Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду». Матеріалами справи підтверджено, що позивача звільнено 08.04.2021, тобто на час дії змін, внесених Законом №1285-IX до Закону №889-VIII. Доводи відповідача про те, що процедура звільнення, розпочата під час дії попередньої редакції Закону №889-VIII, завершується у раніше передбаченому порядку не знайшла свого підтвердження, оскільки прикінцеві положення вказаних законів не містять жодних зауважень щодо цього. Отже, колегія суддів приходить до висновку, що хоча й станом до 06.03.2021 відповідач не мав обов`язку пропонувати позивачу іншу посаду та станом на 08.04.2021 (дата звільнення позивача) відповідач не мав підстав розпочати процедуру звільнення з початку, втім, зважаючи на подальше звільнення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону №889-VIII, мав зафіксувати відсутність можливості запропонувати відповідні посади або відмову позивача від такої посади. Оскільки абз. 3 ч. 3 ст. 87 Закону №889-VIII передбачає для подальшого звільнення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону №889-VIII дотримання вказаних умов. Матеріали справи не містять доказів дотримання наведених приписів відповідачем, до того ж сторони у справі не заперечують того, що позивачу не пропонувались будь-які посади ані до змін, унесених Законом №1285-IX, ані після. Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що відповідач порушив процедуру звільнення позивача із займаної посади, що своєю чергою свідчить про протиправність наказу від 08.04.2021 №343-ВК «Про звільнення [PERSON] » та необхідність його скасування. Відповідно до ч. 1 ст. 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Оскільки звільнення позивача з посади відбулося протиправно, то він підлягає поновленню на посаді, яку займав, з наступного дня, тобто з 10.04.2021, а не з 09.04.2021року, як уважає позивач, оскільки, як вже зазначалось вище судом, наказом від 08.04.2021 №343-ВК позивача звільнено 09.04.2021 (останній робочий день). Частиною 2 ст. 235 Кодексу законів про працю України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. У частині 6 цієї правової норми зазначено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 №108/95-ВР порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Так пп. «з» п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок №100) встановлено, що вказаний Порядок застосовується у випадку вимушеного прогулу. Пунктом 2 Порядку №100 визначено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Відповідно до п. 5 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з п. 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. З огляду на викладене розрахунок середньоденної заробітної плати проводиться шляхом ділення заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Згідно з довідкою АМКУ від 16.04.2021 №50 заробітна плата [PERSON] за лютий-березень 2021 року складала 9351,17 грн, з яких за лютий 2021 року - 3717,94, за березень 2021 року - 5633,23 грн. Кількість фактично відпрацьованих робочих днів протягом двох останніх місяців роботи на займаній посаді - 8 днів: 3 дні (кількість відпрацьованих робочих днів за лютий 2021 року) + 5 днів (кількість відпрацьованих робочих днів за березень 2021 року). Отже, середньоденна заробітна плата [PERSON] впродовж двох останніх місяців роботи на займаній посаді складає 1168,90 грн (9351,17 грн / 8 відпрацьованих робочих днів за два останні місяці роботи). Період вимушеного прогулу позивача з 10.04.2021 (наступний день після звільнення) по 16.11.2022 включно (дата прийняття судом рішення про поновлення позивача на посаді) складає 401 робочий день. Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача за період з 10.04.2021 по 16.11.2022 складає 468728,90 грн (1168,90 грн х 401 робочий день), який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача з відрахуванням обов`язкових податків та зборів. Водночас, на переконання апеляційного суду, визнання протиправним і скасування наказу про звільнення [PERSON] , поновлення його на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є належним та достатнім способом захисту порушених прав позивача, а тому позовні вимоги щодо визнання недійсним зробленого у трудовій книжці [PERSON] на підставі наказу від 08.04.2021 №343-ВК запису №32 від 09.04.2021 про звільнення з посади відповідно до п. 1 ч. 1, ч. 3 ст. 87 Закону №889-VIII не підлягають задоволенню. З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що основне та додаткове рішення місцевого суду потрібно скасувати, а позов - задовольнити частково. Згідно з ч.ч. 1, 6 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частиною 3 вищевказаної статті передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи. За приписами ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Колегія суддів звертає увагу, що відповідачем заявлено клопотання про зменшення розміру витрат позивача на правничу допомогу через їх необґрунтованість. Як убачається з аналізу наведених правових норм, документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку. Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21.03.2018 у справі №815/4300/17, від 11.04.2018 у справі №814/698/16. При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивач надав суду такі документи: - договір про надання правової допомоги №1-13/04/2021 від 13.04.2021 (далі - Договір №1-13/04/2021); - додатковий договір від 13.04.2021 до Договору №1-13/04/2021; - додатковий договір від 29.08.2022 до Договору №1-13/04/2021; - квитанції до прибуткового касового ордера. Відповідно до умов розділу 3 Договору №1-13/04/2021, з урахуванням додаткових договорів від 13.04.2021 та від 29.08.2022, сторони погодили, що гонорар за правову допомогу зі збору доказів для формування правової позиції, направлення адвокатських запитів складає 2000,00 грн, з підготовки документів, складання та подання до суду позовної заяви - 10000,00 грн, з представництва інтересів у суді - 2000,00 грн за кожне судове засідання, з підготовки документів, складання та подання апеляційної скарги на основне та додаткове рішення - 7000,00 грн, з представництва інтересів в апеляційному суді - 1000,00 грн за кожне судове засідання; гонорар успіху в разі задоволення позову - 20% від суми стягнення з АМКУ на користь [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу. На підтвердження оплати наданих за Договором №1-13/04/2021 послуг позивачем надані квитанції до прибуткового касового ордера №34 від 13.04.2021 на суму 2000,00 грн, №37 від 25.04.2021 на суму 10000,00 грн, №24 від 06.06.2022 на суму 2000,00 грн, №36 від 11.07.2022 на суму 2000,00 грн, №52 від 01.08.2022 на суму 1000,00 грн, №59 від 31.08.2022 на суму 3500,00 грн, №75 від 30.09.2022 на суму 3500,00 грн, №85 від 31.10.2022 на суму 1000,00 грн. Отже, витрати позивача на професійну правничу допомогу, пов`язану із підготовкою та подачею позовної заяви та апеляційної скарги (в т.ч. участь в судових засіданнях), складають 25000,00 грн (2000,00 грн + 10000,00 грн + 2000,00 грн + 2000,00 грн + 1000,00 грн + 3500,00 грн + 3500 грн + 1000,00 грн). Окрім того до складу правничої допомоги включено гонорар успіху, який в цьому випадку становить 93745,78 грн (468728,90 грн х 20%). Тобто, загальний розмір правничої допомоги позивач оцінює у розмірі 118745,78 грн. Подані докази судова колегія бере до уваги, аналізуючи обґрунтованість суми, заявленої до відшкодування витрат на правничу допомогу. При цьому колегія суддів зауважує, що з огляду на предмет спору, аналізу неминучості понесення певних витрат вказана справа за складом учасників, підставами виникнення спору, позовними вимогами та законодавством, яке регулює спірні правовідносини, не потребує глибокого вивчення правової бази та судової практики. Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у п. 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява №71660/11), п. 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява №72277/01), п. 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява №66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Крім того в п. 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі ст. 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму. Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладений у постановах Верховного Суду від 05.08.2020 у справі №640/15803/19, від 01.09.2020 у справі №640/6209/19, які мають бути враховані судом при вирішенні спірних правовідносин. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Результат розгляду: partial