Рішення адміністративного суду від 2022-09-27 00:00:00+03

01.02.2022 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до БПП в с. Чайки Управління патрульної поліції у Київській області, якою просить суд скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення серії ЕАО № 5243234 від 19.01.2022, якою його визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу у розмірі 510 грн. Позовні вимоги обґрунтовано тим, під час руху ним не було порушено правил дорожнього руху, тому вважає, що постанова прийнята з порушенням його прав та чинного законодавства, є необґрунтованою, незаконною та підлягає скасуванню. Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 12 серпня 2022 р. у задоволенні позову відмовлено. Суд першої інстанції виходив з того, що позов пред`явлений до неналежного відповідача, а тому і законність його дій може бути перевірена лише у випадку пред`явлення позову до особи, яка є належним відповідачем у справі. Позивач, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Макарівського районного суду Київської області від 12 серпня 2022 р. як таке, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, оскільки відповідно до приписів ст. 48 КАС України заміна належної сторони могла бути проведена виключно судом першої інстанції. Відповідачем надано відзив на апеляційну скаргу, яким підтримано висновки суду першої інстанції. Позивачем надано відповідь на відзив, яким підтримав свої доводи. Сторони у судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялись належним чином відповідно до ст. 268 КАС України. Справу розглянуто у відкритому судовому засіданні без фіксації судового процесу, в порядку ч. 4 ст. 229 КАС України. Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне. Щодо доводів апеляційного скарги стосовно належності відповідача у справі, колегія суддів зазначає таке. Приписами частини третьої статті 48 КАС України визначено, що у разі якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до ухвалення рішення у справі за згодою позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи. Суд має право за клопотанням позивача до ухвалення рішення у справі залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позивач не згоден на заміну відповідача іншою особою, суд може залучити цю особу як другого відповідача. У разі відмови у задоволенні позову до такого відповідача понесені позивачем витрати відносяться на рахунок держави (частина четверта статті 48 КАС України). Належним є відповідач, який є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежним відповідачем є особа, яка не повинна і не може відповідати за пред`явленим позовом. У разі якщо за змістом норми матеріального права, яка підлягає застосуванню за вимогою позивача, учасником спірних відносин та зобов`язаною особою є інша, ніж особа, до якої пред`явлено позов, підстави для задоволення позову відсутні. Водночас колегія суддів зазначає, що позивач не завжди спроможний правильно визначити відповідача. Звертаючись до суду з адміністративним позовом, позивач зазначає відповідачем особу, яка, на його думку, повинна відповідати за позовом, проте під час розгляду справи вона може заявити клопотання про заміну неналежного відповідача належним. У такому випадку суд з метою забезпечення захисту порушеного (оспорюваного, невизнаного) права особи повинен замінити неналежного відповідача належним або залучити до участі у справі співвідповідача, однак на це потрібна згода позивача. При цьому, заміна відповідача може відбутися за клопотанням не лише позивача, а й будь-якої іншої особи, яка бере участь у справі, у тому числі й за клопотанням самого відповідача, або навіть за ініціативою суду. Після заміни сторони, залучення другого відповідача розгляд адміністративної справи починається спочатку. Заміна відповідача допускається до ухвалення рішення судом першої інстанції. Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. При цьому обов`язком суду є встановлення належності відповідачів та їх заміна у разі необхідності, або залучення співвідповідачів. Матеріали справи не містять жодних доказів того, що суд першої інстанції запропонував позивачу здійснити заміну неналежного відповідача на належного або залучити до участі у справі другого відповідача. Колегія суддів уважає, що суд не може відмовляти у задоволенні позову з підстав неналежності відповідача, не обговоривши попередньо це питання зі сторонами. З`ясувавши, хто є належним відповідачем у справі, суд повинен вирішити питання про залучення до участі у справі належного відповідача чи співвідповідача. Такий обов`язок суду випливає зі змісту статті 52 КАС України. Дана позиція узгоджується із висновками Верховного Суду, викладених у постанові від 14.04.2022 року у справі № 160/12574/20. Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до п.9 ч.1 ст. 4 КАС України відповідач - суб`єкт владних повноважень, а у випадках, визначених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача. Так, позивач у позовній заяві визначив відповідачем БПП в с. Чайки Управління патрульної поліції у Київській області, що є підрозділом Управління патрульної поліції у Київській області, тому відповідно до висновків Верховного Суду, зазначених вище, не можна стверджувати, що БПП в с. Чайки Управління патрульної поліції у Київській області є особа, яка не повинна і не може відповідати за пред`явленим позовом, та як наслідок суд не мав відмовляти позивачу у позові, а суд мав самостійно виправити цей недолік, визначивши правильно суб`єкта владних повноважень, що є відповідачем у справі. Крім того, Управління патрульної поліції у Київській області визнало себе належним відповідачем у даній справі, надавши суду першої інстанції відзив на позовну заяву, підписаний представником Поліщуком М.В. на підставі довіреності, виданої Департаментом патрульної поліції, на уповноваження діяти у тому числі в інтересах Управління патрульної поліції у Київській області. Отже, враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції хибними, а рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав пред`явлення позову до неналежного відповідача таким, що підлягає скасуванню як прийняте з порушенням норм процесуального права. Проте, відповідно до ст. 272 КАС України суд апеляційної інстанції не наділений правом для направлення справи на новий розгляд, а відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України має ухвалити нове рішення по суті позовних вимог. Так, по суті позовних вимог апеляційним судом встановлено, що 19.01.2022 заступником командиру взводу № 1 роти № 1 батальону патрульної поліції в с. Чайки управління патрульної поліції у Київській області Департаменту патрульної поліції старшим лейтенантом поліції Бовенком Валерієм Валерійовичем винесено постанову серії ЕАО № 5243234 про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.122 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510 грн. Відповідно до змісту зазначеної постанови, позивач 19.01.2022, керуючи автомобілем марки Мегсеdec-Веnc SPRINTER 311, державний номер [NUMBER] на а/д М -06 52 км під час руху транспорним засобом користувався засобами зв`язку, чим порушив п. 2.9.д ПДР України, чим скоїв адміністративне правопорушення передбачене ч. 2 ст. 122 КУпАП. Вказані обставини підтверджені відповідними доказами і не є спірними. Відповідно до ч.1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статті 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Згідно з статтею 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами. Статтею 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності. Стаття 280 КУпАП закріплює обов`язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні. Відповідно до статті 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами. Пунктом 11 частини першої статті 23 Закону України від 02 липня 2015 року №580-VIII "Про Національну поліцію" (далі - Закон №580-VIII) визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів. Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України "Про дорожній рух" від 30 червня 1993 року № 3353, встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (із змінами та доповненнями, далі - ПДР України). Пунктами 1.3 та 1.9. ПДР України встановлено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством. Відповідно до п. 2.9 «д» ПДР водієві забороняється під час руху транспортного засобу, користуватися засобами зв`язку, тримаючи їх у руці (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання). Частиною другою статті 122 КУпАП встановлено, що порушення правил проїзду перехресть, зупинок транспортних засобів загального користування, проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника, порушення правил обгону і зустрічного роз`їзду, безпечної дистанції або інтервалу, розташування транспортних засобів на проїзній частині, порушення правил руху автомагістралями, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, користування під час руху транспортного засобу засобами зв`язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання), а так само порушення правил навчальної їзди, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів. Згідно з статтею 31 Закону №580-VIII, поліція може застосовувати превентивні заходи, серед яких: перевірка документів особи; опитування особи; зупинення транспортного засобу; застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису, засобів фото - і кінозйомки, відеозапису. За приписами ст. 52, 53 Закону України «Про дорожній рух», контроль у сфері безпеки дорожнього руху здійснюється Кабінетом Міністрів України, місцевими органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, Національною поліцією, іншими спеціально уповноваженими на те державними органами (державний контроль), а також міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади (відомчий контроль). Юридичні та фізичні особи, винні в порушенні законодавства про дорожній рух, відповідних правил, нормативів і стандартів, несуть відповідальність згідно з законодавством України. Пунктом 11 частини 1 статті 23 Закону України "Про Національну поліцію" визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично - дорожній мережі. Положеннями пункту 8 частини 1 статті 23 ЗУ «Про Національну Поліцію» передбачено, що у випадках, визначених законом, поліція здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання. Наказом МВС №1395 від 07.11.2015, затверджена «Інструкція з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі», яка визначає процедуру оформлення поліцейськими підрозділів поліції та поліцейськими, на яких покладаються обов`язки із забезпечення безпеки дорожнього руху в окремих регіонах та населених пунктах, де тимчасово відсутня патрульна поліція (далі - поліцейський), матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі. Ч. 3 Розділу III наказу МВС №1395 передбачає, що поліцейські розглядають справи про адміністративні правопорушення, визначені у статті 222 КУпАП. Відповідно ст. 222 КУпАП розгляд адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 122 КУпАП підвідомчі органам Національної поліції та у відповідності до ст. 258 КУпАП протоколи у таких випадках не складаються. Згідно з ч. 2 розділу III Інструкції, постанова у справі про адміністративні правопорушення, передбачені, зокрема і ст. 122 КУпАП, виноситься на місці вчинення адміністративного правопорушення. При цьому, наказ №1395 містить у свої додатках встановлену примірну форму для постанов про накладання адміністративного стягнення. Дана форма є обов`язковою саме в тому вигляді, який затверджений наказом. Вносити до неї зміни, розширювати графи для записів поліцейських тощо - не припустимо. Разом з тим, дана інструкція прямо не передбачає додавання до постанови про накладення адміністративного стягнення будь-яких додатків, на відміну від вимог, які вона встановлює до аналогічних протоколів (як то письмові пояснення свідків правопорушення в разі їх наявності, акт огляду та тимчасового затримання транспортного засобу в разі здійснення його затримання, акт огляду на стан сп`яніння в разі проведення огляду на стан сп`яніння, інші документи та матеріали, які містять інформацію про правопорушення). Відповідно до Розділу IV наказу МВС №1395 справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення. Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. За відсутності цієї особи справа розглядається лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи (стаття 268 КУпАП). З матеріалів справи вбачається, що постанову про накладення адміністративного стягнення серії ЕАО № 5243234 від 19.01.2022 було прийнято за місцем його вчинення. При цьому, п.8 даної постанови містяться підпис позивача про роз`яснення йому прав та обов`язків особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Також, у Постанові зазначено зміст скоєного адміністративного правопорушення, а підпис [PERSON] свідчить про те, що він ознайомився з її змістом та визнав факт вчинення адміністративного правопорушення. На підставі наведеного вище, суд апеляційної інстанції вважає, що оскаржувана Постанова винесена за наявності достатніх для цього підстав, адміністративне стягнення на позивача накладено в межах санкції частини першої статті 122 КУпАП. З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що відповідачем доведено правомірність прийнятого рішення, а тому у задоволенні позову слід відмовити. Повний текст постанови виготовлено 27.09.2022.

Результат розгляду: partial