Рішення адміністративного суду від 2022-02-15 00:00:00+02

В грудні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з адміністративним позовом до відповідача в якому просив скасувати постанову серії ПН МХМ №000713 від 15.12.2021 про накладення стягнення, винесену заступником начальника відділу Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області Майдан В.Б., у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 203 КУпАП, та закрити справу про адміністративне правопорушення. Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21 січня 2022 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено. Не погоджуючись з вказаним рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі. На обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначив, що він з 2002 року є громадянином України, і не може порушити правила перебування у її межах. Посилання відповідача на порушення ним як громадянином Російської Федерації терміну перебування в Україні вважає неправомірним, так як він до України не в`їзжав, а перебуває тут постійно. Представник відповідача надіслала до суду засобами електронного зв`язку клопотання про відкладення розгляду справи через неотримання від суду копій апеляційної скарги та ухвали про відкриття провадження в справі. Особливості повідомлення учасників справи про дату, час та місце розгляду окремих категорій адміністративних справ, визначенні ст. 268 КАС України. Колегія суддів наголошує на тому, що про розгляд справи було оприлюднення судом на веб-порталі судової влади України, копії усіх документів направленні електронною поштою відповідачу на його адресу, зазначену у матеріалах справи. Крім цього, працівником суду засобами телефонного зв`язку також був повідомлений представник відповідача про день, час і місце розгляду справи. За таких обставин, зважаючи на категорію цієї справи як термінову, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи. Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції, переглядаючи судове рішення у даній справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги у відповідності до ч. 1 ст. 308 КАС України, дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, виходячи з наступного. Судом першої інстанції встановлено, що 15.12.2021 відповідач прийняв щодо позивача оскаржувану постанову, а саме визнав винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 КУпАП, та наклав стягнення у виді штрафу в розмірі 1700 грн.. Зі змісту постанови вбачається, що відповідач вважає позивача громадянином Російської Федерації, який порушив ухилився від виїзду після закінчення відповідного терміну перебування на території України. Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що протиправність дій позивача встановлена рішенням Хмельницького міськрайоного суду Хмельницької області від 19.01.2022 у справі за його позовом до відповідача про скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни, так як не було надано доказів набуття громадянства України. Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне. За матеріалами справи суд встановив, що позивач 23.04.2002, у 16-ть років, отримав паспорт громадянина України, знаходиться на військовому обліку як військовозобов`язаний, має постійне місце проживання в Україні. 28.07.2020 позивач звернувся до Яромолинецького районного сектору УДМС в Хмельницькій області із заявою про оформлення паспорта громадянина України замість втраченого та сплатив державне мито за прискорене виготовлення паспорта. Відповідач листом від 30.07.2020 року повідомив позивача, що 30.07.2020 у видачі паспорта йому відмовлено на підставі ч. 3 п.100 Постанови КМУ № 302 від 25 березня 2015 року «Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України». Зі слів позивача, за переконанням представників відповідача про те, що він у 2002 році не набув разом із батьком громадянство України, йому порадили отримати паспорт громадянина Російської Федерації та в подальшому набувати громадянства України. Отримавши 21.06.2021 в консульстві Російської Федерації у м. Львів паспорт громадянина Російської Федерації, позивач знову звернувся до відповідача. У відповідь на це звернення, листом № 6801.2.1-4956\\6801.2.4-21 від 26 жовтня 2021 року відповідач повідомив позивача, що паспорт його громадянина України серії [NUMBER] виданий Ярмолинецьким РВ УМВС України в Хмельницькій області від 23.04.2002 відповідно до абзацу 9 пункту 108 Постанови КМУ № 302 від 25 березня 2015 року «Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України» визнано оформленим з порушеннями вимог законодавства України, недійсним та таким, що підлягає вилученню, анулюванню та знищенню у встановленому порядку. В обґрунтування такого рішення у висновку службової перевірки від 18.10.2021 зазначено те, що на момент отримання позивачем паспорта громадянина України у 16-ти річному віці, будучи неповнолітнім (23.04.2002), він не припинив громадянство Російської Федерації згідно довідки Генерального консульства Російської Федерації в м. Львів від 30.01.2002, так як там зазначено лише про таке припинення його батьком. При цьому, сам відповідач зазначає, що батько позивача отримав громадянство України на підставі рішення УМВС України в Хмельницькій області від 29.04.2002, а мати - 05.11.2003 року. На підставі п. 8 ст. 6 Закону № 2235-III громадянство України набувається у зв`язку з перебуванням у громадянстві України одного чи обох батьків дитини. Таким чином, так як на момент отримання позивачем паспорта громадянина України він був неповнолітнім (23.04.2002), і його мати перебувала у громадянстві України (з 05.11.2003), а батько отримав його через 6-ть днів (29.04.2002), то він набув громадянство України на законних підставах. Відповідальність, передбачена ч. 1 ст. 203 КУпАП, настає у рарзі порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні, за недійсними документами або документами, термін дії яких закінчився, або працевлаштування без відповідного дозволу на це, якщо необхідність такого дозволу передбачено законодавством України, або недодержання встановленого порядку пересування і зміни місця проживання, або ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, неприбуття без поважних причин до визначеного місця навчання або працевлаштування після в`їзду в Україну у визначений строк, а так само порушення правил транзитного проїзду через територію України, крім порушень, передбачених частиною другою цієї статті. Суб`єктом вчинення такого правопорушення може бути лише іноземець та особа без громадянства, а об`єктом - встановленні правила перебування названих осіб на території України. Позивач як в суді першої інстанції, так і при спілкуванні з відповідачем, пред`являв паспорт громадянина України для виїзду за кордон, який згідно із п. 3 ст. 5 Закону України "Про громадянство України" № 2235-III від 18.01.2001 є документом, що підтверджує громадянство України. Доказів скасування рішення про оформлення набуття громадянства України позивачем у порядку, визначеному ст. 21 Закону № 2235-III, суду не надано. Наявність у позивача паспорта Російської Федерації для виїзду за кордон, не означає автоматичну втрату громадянства України, і не може бути підставою для примусового видворення. Суд першої інстанції, пославшись на встановлені обставини у іншій адміністративній справі №686/30730/21 відносно позивача, не звернув уваги, що рішення у ній від 19.01.2022 року не набуло чинності, і не може бути обов`язковим в силу ч. 5 ст. 78 КАС України для суду. Таким чином, позивач не може бути суб`єктом вчинення вказаного правопорушення, і відповідно його дії не порушували встановленні правила перебування іноземців та осіб без громадянства на території України. За відсутності у даному випадку події і складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 КУпАП, провадження у такій справі на підставі ч. 1 ст. 247 КУпАП підлягає закриттю. З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції, саму оскаржувану постанови в справі про адміністративне правопорушення та закриття провадження у такій справі відносно позивача.

Результат розгляду: granted