Рішення адміністративного суду від 2022-06-28 00:00:00+03

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування 1. У січні 2020 року [PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Секретаріату Кабінету Міністрів України (далі - відповідач 1, Секретаріат КМУ), Державного секретаря Кабінету Міністрів України Бондаренка Володимира Валерійовича (далі - відповідач 2, Державний секретар КМУ), у якому, з урахуванням уточненої позовної заяви від 29 січня 2020 року, просив: 1.1. визнати протиправними та скасувати наказ від 29 листопада 2019 року № 718-к «Про звільнення [PERSON] з посади генерального директора Директорату територіального та місцевого розвитку Секретаріату Кабінету Міністрів України» та наказ від 16 грудня 2019 року № 748-к «Про внесення змін до наказу Державного секретаря Кабінету Міністрів України від 29 листопада 2019 року № 718-к»; 1.2. зобов`язати Секретаріат КМУ поновити [PERSON] на посаді генерального директора Директорату територіального та місцевого розвитку Секретаріату КМУ, а якщо така посада станом на дату виконання рішення суду скорочена або відсутня у штатному розписі Секретаріату КМУ, зобов`язати Секретаріат КМУ поновити позивача на рівнозначній посаді; 1.3. стягнути з Секретаріату КМУ на користь [PERSON] середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 17 грудня 2019 року по дату фактичного виконання рішення суду про задоволення вказаної вимоги; 1.4. стягнути з Секретаріату КМУ моральну шкоду на користь [PERSON] у розмірі 302 245,98 грн. 2. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що оскаржувані рішення прийняті з грубим порушенням законодавства, яке полягає у затвердженні упередженого та необ`єктивного висновку про результат його оцінювання, не ознайомленні з цим висновком, а також прийнятті наказу про звільнення без отримання згоди від профспілкової організації, головою якої є позивач. 2.1. На думку позивача, саме його активна профспілкова діяльність на посаді голови профспілкового комітету Секретаріату КМУ, пов`язана із неодноразовими зверненнями протягом жовтня-листопада 2019 року до відповідача 2 з листами щодо уточнення інформації про можливі зміни у структурі Секретаріату та з метою попередження можливих масових звільнень працівників Секретаріату, стала однією із причин звільнення його з посади. Установлені судами фактичні обставини справи 3. Наказом Державного секретаря КМУ від 16 серпня 2018 року [PERSON] призначено на посаду генерального директора Директорату територіального та місцевого розвитку Секретаріату КМУ. 4. [PERSON] є головою профспілкового комітету Секретаріату КМУ. 5. Наказом Державного секретаря КМУ від 01 жовтня 2019 року № 147 «Про заходи щодо організації оцінювання результатів службової діяльності державних службовців Секретаріату КМУ категорії «Б» і «В» визначено провести у строк з 01 жовтня 2019 року по 02 грудня 2019 року оцінювання результатів службової діяльності державних службовців Секретаріату КМУ категорії «Б» і «В» за списком, що додається. Пунктом 51 вказаного списку визначено проведення оцінювання генерального директора директорату [PERSON] , призначеного на посаду 16 серпня 2018 року. 6. Згідно з висновком щодо оцінювання результатів службової діяльності державного службовця категорії «Б» Секретаріату КМУ, оцінка результатів службової діяльності [PERSON] на посаді генерального директора Директорату територіального та місцевого розвитку визначена як «негативна». 7. Наказом Державного секретаря КМУ від 26 листопада 2019 року № 200 затверджено висновок щодо оцінювання результатів службової діяльності позивача, як державного службовця категорії «Б» Секретаріату КМУ (в якості підстави вказано результати виконання завдань). 8. Наказом Державного секретаря КМУ від 29 листопада 2019 року № 718-к позивача з 02 грудня 2019 року звільнено з посади генерального директора Департаменту територіального та місцевого розвитку Секретаріату КМУ у зв`язку з отриманням ним негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності, відповідно до пункту 3 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» (далі - Закон №889-VIII). 9. За день до цього Державний секретар КМУ листом від 28 листопада 2019 року № 28182/0/2-19 просив надати профспілковий комітет Секретаріату КМУ згоду на звільнення голови профспілкового комітету Секретаріату КМУ [PERSON] з посади генерального директора Директорату територіального та місцевого розвитку Секретаріату КМУ за пунктом 3 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII, у зв`язку з отриманням ним негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності. 10. У зв`язку з тимчасовою непрацездатністю [PERSON] з 02 грудня 2019 року по 13 грудня 2019 року, наказом Державного секретаря КМУ від 16 грудня 2019 року № 748-к змінено наказ державного секретаря КМУ від 29 листопада 2019 року № 718-к в частині дати звільнення позивача з посади: з 02 грудня на 16 грудня 2019 року. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій 11. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 червня 2020 року, позовні вимоги задоволено частково, визнані протиправними та скасовані накази Державного секретаря КМУ від 29 листопада 2019 року № 718-к «Про звільнення [PERSON] » та від 16 грудня 2019 року № 748-к «Про внесення змін до наказу державного секретаря Кабінету Міністрів України від 29 листопада 2019 року № 718-к», зобов`язано Державного секретаря КМУ поновити позивача на посаді генерального директора Директорату територіального та місцевого розвитку Секретаріату КМУ, стягнуто з Секретаріату КМУ на користь позивача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 16 грудня 2019 року (дата, з якої позивача визначено звільненим) по 09 червня 2020 року (дата ухвалення судового рішення) у розмірі 342 045,27 грн, в іншій частині позовних вимог відмовлено. 12. Задовольняючи позовні вимоги у вказаній частині, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем під час звільнення позивача із займаної ним посади не було отримано попередньої згоди профспілкового органу, головою якого він є, у зв`язку з чим порушено норми статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» від 15 вересня 1999 року № 1045-XIV (далі - Закон № 1045-XIV) та статті 252 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Як наслідок оскаржувані накази є протиправними та підлягають скасуванню, а позивач підлягає поновленню на посаді, з якої його було звільнено, із компенсацією середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 13. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 січня 2022 року у справі № 640/942/20 апеляційна скарга Секретаріату КМУ задоволена частково, рішення суду першої інстанції скасовано, у задоволені позову [PERSON] відмовлено. 13.1. Ухвалюючи таку постанову, суд апеляційної інстанції погодився із висновком суду першої інстанції в тій частині, що оскільки спеціальне законодавство (Закон № 889-VIII) не урегульовує порядку звільнення державного службовця, який є головою профспілкової організації, то звільнення останнього має проводитися з урахуванням особливостей, визначених норми загального законодавства, а саме КЗпП України. 13.2. Поряд із цим суд апеляційної інстанції, покликаючись на правову позицію Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 336/5828/16 (провадження № 61- 30894сво18) щодо застосування норми частини дев`ятої статті 43 КЗпП України при звільненні члена профспілкової організації без отримання попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації (стаття 43 КЗпП України), так і при звільненні члена виборного профспілкового органу без отримання попередньої згоди виборного органу, членом якого він є, а також вищого виборного органу цієї профспілки (стаття 252 КЗпП України), зауважив, що судом першої інстанції не враховано ці законодавчі приписи, відповідно до яких, у разі встановлення судом під час розгляду справи недотримання відповідачем вимоги щодо отримання попередньої згоди профспілкової організації на звільнення працівника, цей недолік повинен бути виправлений самим судом. Так, згідно частини дев`ятої статті 43 КЗпП України, якщо розірвання трудового договору з працівником проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до виборного органу первинної профспілкової організації […], суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду виборного органу первинної профспілкової організації […] і після її одержання або відмови виборного органу первинної профспілкової організації […] в дачі згоди на звільнення працівника (частина перша цієї статті) розглядає спір по суті. 13.3. Виконавши процедуру, передбачену частиною дев`ятою статті 43 КЗпП України, та оцінивши відповіді первинної профспілкової організації Секретаріату КМУ та Київського міського комітету профспілки працівників державних установ міста Києва, наданих на виконання ухвали суду апеляційної інстанції, останній виходив з того, що відмовляючи в наданні згоди на звільнення позивача, указані профспілкові організації не зазначили правового обґрунтування незаконності звільнення позивача, зосередившись лише на тому, що його звільнено з порушенням прав та гарантій для працівників, обраних до профспілкових органів. 13.4. Тож на підставі приписів частини сьомої статті 43 КЗпП України, відповідно до якої у разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що порушення Секретаріатом КМУ процедури звільнення позивача, з урахуванням того, що цей недолік усунуто апеляційним судом при вирішенні цього спору, не може слугувати підставою для визнання протиправним і скасування наказу про звільнення позивача та поновлення його на посаді. Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги та її рух в касаційній інстанції 14. 04 лютого 2022 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга [PERSON] , у якій, з урахуванням доповнень до касаційної скарги від 09 лютого 2022 року та від 16 лютого 2022 року, останній просить скасувати в повному обсязі постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 січня 2022 року, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 червня 2020 року залишити без змін. 15. Ця касаційна скарга подана на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України (якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах). 16. По-перше, скаржник уважає, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції є незаконним та необґрунтованим, оскільки як первинна профспілкова організація Секретаріату КМУ, так і Київський міський комітет профспілки працівників державних установ міста Києва у відповідь на ухвалу суду відмовили у наданні згоди на звільнення позивача. Не існувало згоди цих профспілкових організацій і станом на момент звільнення позивача з посади, хоча така згода за приписами статті 41 Закону № 1045-XIV та статті 252 КЗпП України мала б передувати звільненню працівника. 17. По-друге, скаржник наголошує, що предмет цієї справи тісно пов`язаний з предметом справи № 640/4118/20, в межах якої надавалася оцінка правомірності діям та рішенням відповідача щодо результатів оцінювання його службової діяльності як державного службовця, які стали підставою для винесення наказу про звільнення позивача, що оспорюється ним у цій справі. 18. Скаржник зауважує, що постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 10 листопада 2021 року у справі № 640/4118/20 позов [PERSON] до Державного секретаря КМУ задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність Державного секретаря КМУ щодо нерозгляду скарги позивача на висновок щодо оцінювання результатів його службової діяльності, як державного службовця категорії «Б» Секретаріату КМУ, у зв`язку з чим визнано протиправним та скасовано наказ відповідача від 26 листопада 2019 року № 200 про затвердження висновку результатів оцінювання службової діяльності позивача. 19. При цьому, підкреслює скаржник, ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 02 червня 2021 року у цій справі (№ 640/942/20) провадження зупинялося до набрання законної сили судовим рішенням у справі №640/4118/20 у зв`язку з об`єктивною неможливістю розгляду цієї справи до вирішення справи за позовом [PERSON] про визнання протиправним та скасування наказу відповідача від 26 листопада 2019 року, яким затверджено відповідний висновок результатів оцінювання службової діяльності позивача. 20. Своєю чергою позивач до одного з клопотань про поновлення провадження у справі № 640/942/20 додавав копію постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 10 листопада 2021 року у справі № 640/4118/20, але суд апеляційної інстанції під час ухвалення оскаржуваної постанови у цій справі не надав їй жодної оцінки, зосередившись, головно, на оцінці рішень про відмову вищевказаних профспілкових організацій у наданні згоди на звільнення позивача. 21. За цих обставин, утворилася така ситуація, що у зв`язку з прийняттям означеної постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 10 листопада 2021 року у справі № 640/4118/20 відпали підстави наказу від 29 листопада 2019 року № 718-к, який є предметом оскарження у цій справі, водночас суд апеляційної інстанції фактично визнав законним наказ про звільнення позивача за відсутності підстави для такого звільнення. Тобто причин для звільнення позивача немає, а наслідки є. 22. На підставі наведеного позивач уважає, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції постановлене з неповним з`ясуванням судом обставин справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення цієї справи в цілому. 23. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 17 лютого 2022 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою. 24. Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного адміністративного суду Єресько Л.О. від 22 червня 2022 року закінчено підготовчі дії у справі та призначено її до розгляду у порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами у відповідності до пункту 4 частини першої статті 345 КАС України. Позиція інших учасників справи 25. 11 травня 2022 року від Секретаріату КМУ надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому відповідач посилається на не обґрунтованість доводів даної касаційної скарги та просить її відхилити, а рішення прийняте судом апеляційної інстанції залишити без змін. Позиція Верховного Суду Оцінка висновків суду, рішення якого переглядається, та аргументів учасників справи 26. Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. 27. Спір у цьому провадженні виник у зв`язку зі звільненням позивача з посади державної служби категорії Б на підставі пункту 3 частини 1 статті 87 Закону № 889-VIII (із змінами, внесеними згідно із Законом № 117-IX від 19 вересня 2019 року) у зв`язку з отриманням державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності, з тими особливостями, що позивач очолював (був його головою) профспілковий комітет Секретаріату КМУ, що накладало на роботодавця додаткові обов`язки у процедурі його звільнення, визначені статтями 43 та 252 КЗпП України. 28. Надаючи оцінку оскаржуваному судовому рішенню у межах доводів касаційної інстанції за правилами статті 341 КАС України, Верховний Суд виходить із такого. 29. Звільнення державного службовця на підставі пункту 3 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII у зв`язку із отриманням державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності є підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення. 30. Верховний Суд погоджується з судами попередніх інстанцій щодо необхідності застосування до спірних правовідносин положень КЗпП України на підставі частини третьої статті 5 Закону № 889-VIII в частині особливостей порядку звільнення державного службовця, обраного до складу виборної профспілкової організації. 31. За приписами частини першої статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. 32. Держава визнає професійні спілки повноважними представниками працівників і захисниками їх трудових, соціально-економічних прав та інтересів в органах державної влади та місцевого самоврядування, у відносинах з власником або уповноваженим ним органом, а також з іншими об`єднаннями громадян. 33. У статті 252 КЗпП України сформовано загальне положення, яке покладає на власника або уповноважений ним орган обов`язок створення для працівників підприємства, установи, організації обраних до складу виборної профспілкової організації, можливості для здійснення їхніх повноважень. 34. При цьому, статтею 41 Закону № 1045-XIV і статтею 252 КЗпП України передбачено, що однією з гарантій можливості здійснення такими особами своїх повноважень є заборона їх звільнення без попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об`єднання професійних спілок). Така згода (відмова у наданні згоди) є засобом захисту прав членів виборного профспілкового органу, і це право на захист не може бути обмежено. 35. Така правова позиція сформульована у постановах Верховного Суду України від 01 жовтня 2013 року (справа № 21-319а13), від 25 березня 2014 року (справа № 21-44а14), підтримана у численних постановах Верховного Суду. 36. Разом з тим, згідно з частиною дев`ятою статті 43 КЗпП України, якщо розірвання трудового договору з працівником проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника), суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) і після її одержання або відмови виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) в дачі згоди на звільнення працівника (частина перша цієї статті) розглядає спір по суті. 37. Пленумом Верховного Суду України у пункті 15 Постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що суд, встановивши, що звільнення працівника проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до профспілкового органу, зупиняє провадження по справі, запитує згоду профспілкового органу і після її одержання або відмови профспілкового органу в дачі згоди на звільнення працівника розглядає спір по суті. Не буде суперечити закону, якщо до профспілкового органу в такому випадку звернеться власник чи уповноважений ним орган або суддя при підготовці справи до судового розгляду. Аналогічним чином вирішується спір про поновлення на роботі, якщо згоду профспілкового органу на звільнення визнано такою, що не має юридичного значення. Відмова профспілкового органу в згоді на звільнення є підставою для поновлення працівника на роботі. 38. Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 336/5828/16 відійшов від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 лютого 2019 року у справі № 333/5300/17-ц, згідно з яким позивач, як член виборного органу (заступник керівника первинної профспілкової організації), може бути звільнений з ініціативи роботодавця лише із наявністю попередньої згоди на таке профспілки, членом виборного органу якої є вивільнюваний працівник, а тому, за відсутності такої згоди, він підлягає обов`язковому поновленню на роботі, тобто без врахування вимог частини дев`ятої статті 43 КЗпП України. 39. У цій постанові об`єднана палата Касаційного цивільного суду прийшла до висновку, що як при звільненні члена профспілкової організації без отримання попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації (стаття 43 КЗпП України), так і при звільненні члена виборного профспілкового органу без отримання попередньої згоди виборного органу, членом якого він є, а також вищого виборного органу цієї профспілки (стаття 252 КЗпП) суд має зупинити провадження по справі та запитати відповідний орган щодо згоди на звільнення. Відсутність такого рішення під час звільнення працівника сама по собі не є безумовною підставою для його поновлення на роботі, оскільки така згода або незгода на звільнення може бути витребувана судом при вирішенні трудового спору. 40. Відповідно до сформованої практики Верховний Суд, відступаючи від правової позиції, викладеної в раніше ухвалених рішеннях Верховного Суду, може не вказувати усі такі рішення, оскільки суд відступає від правової позиції, а не від судових рішень. 41. З урахуванням правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 336/5828/16, суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, обґрунтовано виходив з того, що останній дійшов передчасного висновку про задоволення позову, уважаючи, що відсутність попередньої згоди профспілки на звільнення позивача є обов`язковою підставою для поновлення останнього на роботі, не виконав вимог частини дев`ятої статті 43 КЗпП України, тобто не зупинив провадження у справі для отримання згоди або відмови виборного профспілкового органу, а також вищого виборного органу профспілки щодо (не)дачі згоди на звільнення працівника. 42. Своєю чергою суд апеляційної інстанції на виконання вимог частини дев`ятої статті 43 КЗпП України, виправляючи цей недолік, зупинив провадження у справі та звернувся до профспілкового комітету Секретаріату КМУ та Київської міської профспілкової організації працівників державних установ із запитом щодо надання згоди на звільнення [PERSON] з посади генерального директора Директорату територіального та місцевого розвитку Секретаріату КМУ. 43. За наслідками розгляду вищевказаної ухвали суду профспілковий комітет первинної профспілкової організації Секретаріату КМУ прислав протокол засідання від 24 грудня 2020 року № 134, згідно якого надано згоду на звільнення позивача з посиланням на отримання позивачем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності, порушення вимог статті 39 Закону № 1045-XIV та статті 43 КЗпП України, перешкоджання профспілковій організації у досягненні мети та реалізації завдань профспілки шляхом заволодіння печатки профспілки і окремих протоколів засідань профкому. 44. Проте 18 березня 2021 року профспілковий комітет скасував рішення про надання згоди на звільнення позивача з огляду на незабезпечення його присутності під час розгляду цього питання. У подальшому, 26 квітня 2021 року профспілковим комітетом прийнято рішення про відмову у наданні згоди на звільнення [PERSON] з посади, оскільки його звільнення відбулося з порушенням прав та гарантій для працівників, обраних до профспілкових органів, установлених статтею 41 Закону № 1045-XIV. 45. Київський міський комітет профспілки працівників державних установ міста Києва на запит апеляційного суду направив копію постанови Президії від 28 грудня 2020 року, у якій констатовано, що ураховуючи строки направлення подання про надання згоди на звільнення, неотримання попередньої згоди на звільнення від профкому первинної профспілкової організації Секретаріату КМУ, наявність наказу про звільнення, який передує отриманню вищевказаного подання, звільнення голови профспілкового комітету первинної профспілкової організації [PERSON] з посади відбулось з порушенням гарантій для працівників, обраних до профспілкових органів. 46. Згідно із частиною сьомою статті 43 КЗпП України та частиною шостою статті 39 Закону № 1045-XIV рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору з працівником має бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у такій згоді, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки. 47. Верховний Суд України у постанові від 01 липня 2015 року № 6-703цс15 сформулював правову позицію, відповідно до якої, суд, розглядаючи трудовий спір, повинен з`ясувати, чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування такої відмови. І лише у разі відсутності у рішенні правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення. 48. Ця позиція підтримана Верховним Судом, зокрема, у постанові від 20 червня 2019 року у справі № 226/1664/18 та інш., Суд указав, що розглядаючи трудовий спір з урахуванням положень частини сьомої статті 43 КЗпП України та статті 39 Закону №1045-XIV, суд повинен з`ясувати, чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування такої відмови, а також додав, що оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права, то суд зобов`язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості. 49. Ураховуючи вищевикладені позиції Верховного Суду щодо застосування норм частин сьомої та дев`ятої статті 43 КЗпП України, Верховний Суд відхиляє доводи скаржника про те, що відсутність попередньої згоди на його звільнення як первинної профспілкової організації, яку він очолював, так і вищого виборного органу цієї профспілки, є обов`язковою підставою для поновлення його на роботі. 50. Суд має достатні повноваження здійснювати перевірку та давати юридичну оцінку рішенню профспілкового комітету, водночас висновок про обґрунтованість чи необґрунтованість рішення профспілкового комітету про відмову у наданні згоди на звільнення працівника може бути зроблений судом лише після перевірки відповідності такого рішення нормам трудового законодавства, фактичних обставин і підстав звільнення працівника, тому (правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-703цс15 та постанові Верховного Суду від 06 вересня 2018 року № 265/6850/16). 51. Оцінюючи обґрунтованість наданих комітетом первинної профспілкової організації Секретаріату КМУ та Київського міського комітету профспілки працівників державних установ міста Києва на виконання ухвали суду відмов у наданні згоди на звільнення позивача, суд апеляційної інстанції виходив з того, що ці рішення не містили правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника саме щодо підстав звільнення останнього, натомість зосереджувалися лише на тому, що останнього звільнено з порушенням прав та гарантій для працівників, обраних до профспілкових органів. 52. В аспекті наведених висновків колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на таке. 53. Відповідно до вимог частини другої статті 43 КЗпП України, у випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. 54. Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з`явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності (частина третя статті 43 КЗпП України). 55. Аналогічні за змістом вимоги містяться в статті 39 Закону № 1045-XIV. 56. Водночас, як установлено судами попередніх інстанцій, Державний секретар КМУ листом від 28 листопада 2019 року № 28182/0/2-19 звернувся до профспілкової організації з проханням дати згоду на звільнення [PERSON] із займаної посади. При цьому 29 листопада 2019 року, тобто без дотримання п`ятнадцятиденного терміну на отримання відповіді на запит до профспілкової організації та забезпечення права працівника на участь у розгляді його питання, прийняв оскаржуваний наказ № 718-к про звільнення позивача із займаної посади. 57. Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до вимог частини 2 статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, безсторонньо (неупереджено), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення. 58. Однак, встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи свідчать про те, що дії з прийняття суб`єктом владних повноважень наказу про звільнення позивача наступного дня після звернення до профспілкової організації з проханням надати згоду на його звільнення із займаної посади та незабезпеченні його участі при розгляді даного питання, очевидно суперечать означеним критеріям. 59. У відповідях профспілкового комітету первинної профспілкової організації Секретаріату КМУ та Київського міського комітету профспілки працівників державних установ, що були отримані на запити апеляційного суду, було зроблено акцент саме на означених вище порушеннях процедури надання згоди на звільнення працівника, що фактично нівелює саму сутність такої гарантії трудових прав працівника та виключає можливість надання оцінки законності або незаконності звільнення. 60. Сформулювавши висновок про відсутність правового обґрунтування незаконності звільнення позивача у відповідях профспілкових організацій, апеляційний суд обмежився лише констатацією даного факту, не звернув увагу та не дав правову оцінку вищенаведеним порушенням процедури отримання згоди на звільнення працівника. 61. Колегія суддів уважає, що суд апеляційної інстанції здійснюючи судовий контроль не мав обмежуватися лише встановленням обґрунтованості чи відсутності обґрунтувань рішень профспілкових організацій, а повинен був враховуючи фактичні обставини справи та наявні у ній докази встановити відповідність звільнення позивача нормам трудового законодавства. 62. Однією з підстав позову позивач визначав незгоду із висновком про результат його оцінювання, щодо оскарження якого в окремому судовому провадженні достовірно було відомо суду апеляційної інстанції. 63. Так, ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 02 червня 2021 року провадження у цій справі зупинялося до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 640/4118/20 за позовом [PERSON] до Державного секретаря КМУ Бондаренка В.В. про визнання протиправною бездіяльності та скасування рішення. У мотивах цієї ухвали суд апеляційної інстанції зазначив, що підставою для прийняття наказу, який є предметом оскарження у цій справі, є затвердження негативного висновку, складеного за результатами оцінювання службової діяльності позивача, дії та рішення щодо затвердження якого є предметом оскарження у справі № 640/4118/20, яка, як встановлено судом апеляційної інстанції, на момент постановлення цієї ухвали перебувала у провадженні Окружного адміністративного суду міста Києва. Тож, ураховуючи, що в рамках даної справи предметом перевірки виступає рішення про звільнення позивача зі служби у зв`язку з негативною оцінкою його службової діяльності, судова колегія дійшла висновку про об`єктивну неможливість розгляду цієї справи до вирішення справи за позовом [PERSON] про визнання протиправним та скасування наказу від 26 листопада 2019 року, яким затверджено відповідний висновок. 64. Далі ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 грудня 2021 року за наслідками розгляду клопотання позивача від 13 грудня 2021 року про поновлення провадження в справі, у якому зазначено, що за результатами розгляду справи № 640/4118/20 Шостим апеляційним адміністративним судом прийнято постанову від 10 листопада 2021 року (із наданням її копії), суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність поновлення провадження у справі у зв`язку з тим, що підстави зупинення провадження у цій справі відпали. 65. Водночас, як слідує із змісту оскаржуваної постанови, суд апеляційної інстанції жодним чином не надав оцінки обставинам, установленим судом у справі №640/4118/20, та значенню цієї постанови для встановлення відповідності звільнення позивача нормам трудового законодавства, хоча визнавав, зупиняючи провадження, що рішення у тій справі матиме вплив на розгляд цієї справи, оскільки її предмет складає підставу оскаржуваного наказу у цій справі. 66. За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що доводи скаржника у касаційній скарзі щодо неповного з`ясуванням судом обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, знайшли своє підтвердження в ході касаційного оскарження. 67. Виконання завдань адміністративного судочинства залежить від встановлення адміністративним судом у справі об`єктивної істини та правильного застосування норм матеріального та процесуального права, а тому статтею 9 КАС України на суд покладено обов`язок вживати передбачені законом заходи, необхідні для правильного з`ясування всіх обставин справи, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи. Дієвість адміністративного судочинства залежить від того, на скільки повно і всебічно будуть підтверджені доказами обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. 68. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. 69. Це означає, що судове рішення має містити пояснення (мотиви), чому суд вважає ту чи іншу обставину доведеною або не доведеною, чому суд врахував одні докази, але не взяв до уваги інших доказів, чому обрав ту чи іншу норму права (закону), а також чому застосував чи не застосував встановлений нею той чи інший правовий наслідок. Кожен доречний і важливий аргумент особи, яка бере участь у справі, повинен бути проаналізований і одержати відповідь суду. 70. Верховний Суд також звертає увагу, що одне із призначень обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті, та надати стороні можливість його оскарження у разі незгоди з аргументами суду. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль за здійсненням правосуддя. А тому при оскаржені рішення суду слід звертати увагу на те, що залишення без уваги ключових доводів сторони є прямим порушенням процесу. 71. Колегія суддів наголошує, що до повноважень Верховного Суду не входить дослідження доказів, встановлення фактичних обставин справи або їх переоцінка, тобто об`єктом перегляду касаційним судом є виключно питання застосування права. 72. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду. 73. Згідно з частиною другою статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо, зокрема, суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 328 цього Кодексу. 74. Згідно з частиною четвертої статті 353 КАС України справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції. 75. З огляду на викладене, а також ураховуючи той факт, що суд апеляційної інстанцій, виправивши недолік, допущений судом першої інстанції в частині виконання вимог частини дев`ятої статті 43 КЗпП України, не повно встановив обставини, що мають значення для вирішення справи, в той час як їх не встановлення впливає на правильність вирішення спору, і цей недолік неможливо усунути на стадій касаційного перегляду, оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 76. Під час нового розгляду справи у цій частині суду апеляційної інстанції необхідно ретельно дослідити спірні правовідносини з урахуванням викладених у цій постанові висновків і надати оцінку вказаним обставинам, зокрема надавши правову оцінку обставинам, установленим судом у справі №640/4118/20, та значенню цієї постанови для встановлення відповідності звільнення позивача нормам трудового законодавства, правильно застосувати до спірних правовідносин норми матеріального права та постановити рішення відповідно до вимог статті 242 КАС України. 77. З огляду на результат касаційного розгляду витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, не розподіляються.

Результат розгляду: partial