Рішення адміністративного суду від 2022-05-09 00:00:00+03

Історія справи. Управління державної охорони України (далі - Позивач) звернувся до суду з позовом до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - Відповідач), в якому просило суд визнати протиправною та скасувати постанову від 12.10.2021 у виконавчому провадженні ВП № 67094077 про стягнення виконавчого збору. Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 12 січня 2022 року в задоволенні позову відмовлено повністю. Ухвалюючи зазначене рішення, суд першої інстанції виходив з того, що судове рішення не було своєчасно добровільно виконано Боржником і у Відповідача були достатні та необхідні правові підстави для стягнення з нього виконавчого збору. Не погоджуючись з таким рішенням суду, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що під час видання наказу про виконання рішення суду Боржник не був повідомлений про початок примусового виконання, а отже виконував відповідне судове рішення в добровільному порядку. При цьому, Апелянт зазначає, що постанова про відкриття виконавчого провадження була надіслана Боржнику лише 19.10.2021, тобто після видання наказу про виконання рішення суду. Разом з тим, Апелянт вказує, що ним в добровільному порядку, до направлення та отримання постанови про відкриття виконавчого провадження, було виконано рішення від 21.05.2021, про що видано відповідний наказ. Крім того, на переконання Апелянта, суд першої інстанції безпідставно не врахував висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 11.03.2020 у справі № 2540/3202/18, про те, що обов`язковими умовами стягнення виконавчого збору були: 1) фактичне виконання виконавчого документа; 2) вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішень. За своїм змістом виконавчий збір є винагородою за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи привели до виконання рішення. З цих та інших підстав Апелянт вважає, що рішення суду прийнято за неповно встановлених обставин, з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить його скасувати і ухвалити постанову про задоволення позову в повному обсязі. Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 31.01.2022 та від 28.04.2022 було відкрито апеляційне провадження у даній справі, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду. Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, наполягаючи на необґрунтованості доводів Апелянта та правильності висновків суду першої інстанції. Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню з наступних підстав. Обставини справи, установлені судом першої інстанції. Як установлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.05.2021 у справі № 640/14103/20, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 11.08.2021, було зобов`язано Управління Державної охорони України нарахувати та виплатити [PERSON] грошову компенсацію за 303 дні невикористаної основної щорічної відпустки за 2007-2017 року, виходячи з середньоденного грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби. 01.09.2021 УДО України подано заяву про роз`яснення вказаного рішення суду від 21.05.2021. Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.09.2021 у задоволенні зазначеної заяви відмовлено. 30.09.2021 на виконання вказаного судового рішення видано виконавчий лист № 640/14103/20. 12.10.2021 старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Григорян О.Г. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 67094077 з виконання вказаного вище виконавчого листа Окружного адміністративного суду міста Києва № 640/14103/20 від 30.09.2021. Крім того, 12.10.2021 вказаним державним виконавцем винесено постанову про стягнення з Боржника виконавчого збору в розмірі 24 000,00 грн. 16.10.2021 з метою виконання рішення від 21.05.2021 УДО України видано наказ № 829 «Про виконання рішення суду», згідно якого [PERSON] (Стягувачу) призначено виплату грошової компенсації за 303 дні невикористаної щорічної основної відпустки, виходячи з середньоденного грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, яке становить 1095,42 грн та понесені витрати на професійну-правничу допомогу в розмірі 10000 грн. У подальшому, УДО України направлено [PERSON] лист від 19.10.2021 № 2/20-1888, в якому повідомлено про виданий наказ від 16.10.2021, а також запропоновано надати до УДО України реквізити банківського рахунку для перерахунку зазначених коштів. 21.10.2021 до Позивача від державного виконавця надійшло три листа від 12.10.2021 № 67094077/20.1/3, якими надіслано постанови від 12.10.2021 у виконавчому провадженні ВП № 67094077 про відкриття виконавчого провадження, про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження та про стягнення виконавчого збору. Листом УДО України від 27.10.2021 № 2/19-1967 Відповідача було повідомлено, що підстави для стягнення з УДО України виконавчого збору у виконавчому провадженні ВП № 67094077 відсутні у зв`язку з тим, що рішення від 21.05.2021 виконано у добровільному порядку. 03.11.2021 Позивач сплати виконавчий збір у сумі 24 000,00 грн. на підставі оскаржуваної ним постанови. Позивач, вважаючи таку постанову державного виконавця протиправною, а свої права порушеними, звернувся до суду з цим позовом. Нормативно-правове обґрунтування. Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Законами України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII). Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У частині першій статті 1 Закону № 1404-VIII визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Пунктом 1 частини першої статті 3 Закону № 1404-VIII визначено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України. Згідно зі ст. 10 Закону № 1404-VIII заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом. Під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (ч. 1 ст. 13 Закону № 1404-VIII). Відповідно до частини першої статті 18 Закону № 1404-VІІІ, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Частинами першою та п`ятою статті 26 Закону № 1404-VIII передбачено, що за заявою стягувача виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону. Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону. Відповідно до частин першої, другої, четвертої, п`ятої статті 27 Закону № 1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів. Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону. Висновки суду апеляційної інстанції. 1. Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що умовами стягнення виконавчого збору є: 1) фактичне виконання виконавчого документа; 2) вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішень. За своїм змістом виконавчий збір є винагородою за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи привели до виконання рішення. 2. Аналогічний правовий підхід викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.03.2020 у справі № 2540/3203/18 та у постанові Верховного Суду від 16.04.2020 у справі № 640/8425/19. 3. Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що виконання Боржником (Позивачем) покладених на нього зобов`язань рішенням суду у справі № 640/14103/20 було розпочато 16.10.2021, тобто до отримання ним копії постанови державного виконавця про відкриття відповідного виконавчого провадження, та на момент одержання такої постанови - вже завершено. Тобто, фактично судове рішення у вказаній справі виконано Позивачем добровільно і державним виконавцем не було вжито жодних заходів для забезпечення його примусового виконання. 4. Крім того, судова колегія також приймає до уваги й те, що після ухвалення відповідного рішення суду у справі № 640/14103/20 Позивач звертався до суду із заявою щодо його роз`яснення і отримавши відмову (згідно з темпоральними межами) розпочав виконання. 5. Тож, аналіз обставин цієї справи надає підстави стверджувати, що в цьому випадку відсутнє тривале та безпідставне затягування виконання Боржником рішення суду та/або його умисне невиконання за відсутності поважних причин після відкриття відповідного виконавчого провадження. 6. Враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку про відсутність достатніх та необхідних підстав для стягнення з Позивача виконавчого збору, що не було встановлено судом першої інстанції та призвело до неправильного вирішення справи в цілому. 7. Аналізуючи всі доводи учасників справи, судова колегія також враховує висновки ЄСПЛ, викладені в рішенні по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід. 8. Згідно зі ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. 9. Отже, судом першої інстанції було неповно встановлено обставини справи та порушено норми матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору в цілому. Відповідно до ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування. . Таким чином, апеляційна скарга Управління державної охорони України підлягає задоволенню, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 12 січня 2022 року - скасуванню, адміністративний позов - задоволенню. Розподіл судових витрат. Так, відповідно до частин першої, шостої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат. Таким чином, сплачений Позивачем у загальному розмірі 2270,00+3405,00 =5675,00 грн судовий збір у цій справі підлягає відшкодуванню йому за рахунок бюджетних асигнувань Відповідача. .

Результат розгляду: granted