Рішення адміністративного суду від 2022-07-11 00:00:00+03

В грудні 2021 року [PERSON] (далі позивач) звернулась до суду з адміністративним позовом до Департаменту патрульної поліції (далі відповідач, ДПП), в якому просила: - визнати протиправною бездіяльність ДПП щодо нездійснення остаточного розрахунку грошового забезпечення в день звільнення зі служби в поліції; - зобов`язати ДПП нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки остаточного розрахунку з 15.10.2020 року по 09.11.2021 року, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений Постановою Кабінету Міністрів №100 від 08.02.1995 року. В обґрунтування заявлених позовних вимог було зазначено, що позивачу при звільненні 15.10.2020 року не було здійснено остаточний розрахунок грошового забезпечення, що стало підставою звернення позивача до суду в рамках іншої справи. Після набрання законної сили рішення суду у вказаній справі, відповідач 09.11.2021 року здійснив з позивачем остаточний розрахунок. Позивач вважає, що бездіяльність відповідача щодо нездійснення остаточного розрахунку грошового забезпечення в день звільнення її зі служби в поліції є протиправною. Позивач зазначила, що має право на виплату середнього заробітку відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, з дня її звільнення по день фактичного розрахунку. Дану справу було розглянуто судом першої інстанції у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 15.02.2022 року позов задоволено повністю. Не погоджуючись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного. З матеріалів справи вбачається, що в період з 07.11.2015 року по 15.10.2020 року позивач проходила службу у патрульній поліції України та перебувала на посаді інспектора взводу №2 роти №5 батальйону №2 полку управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції. 08.10.2020 року Наказом ДПП №740 о/с від 08.10.2020 року позивача з 15.10.2020 року звільнено з органів Національної поліції України відповідно до п.7 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням). Станом на день звільнення зі служби, стаж служби становить 05 років 03 місяці 01 день. 16.03.2021 року Одеський окружний адміністративний суд розглянув адміністративну справу №420/640/21 за позовом [PERSON] до Департаменту патрульної поліції про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення заборгованості, та задовольнив адміністративний позов частково наступним чином: 1. визнав протиправною бездіяльність Департамента патрульної поліції щодо нездійснення доплати [PERSON] за службу в нічний час за період з листопада 2017 року по березень 2018 року; 2. зобов`язав Департамент патрульної поліції нарахувати та виплатити [PERSON] заборгованість у вигляді доплати за службу в нічний час за період з листопада 2017 року по березень 2018 року з урахуванням висновків суду; 3. визнав протиправною бездіяльність Департамента Патрульної поліції щодо нездійснення доплати [PERSON] індексації грошового забезпечення за період з листопада 2015 року по жовтень 2017 року; 4. зобов`язав Департамент патрульної поліції нарахувати та виплатити [PERSON] заборгованість по індексації грошового забезпечення за період з листопада 2015 року по жовтень 2017 року. У задоволенні решти позовних вимог відмовив. 29.01.2021 року судове рішення по справі №420/640/21 набрало законної сили. 22.10.2021 року на адресу відповідача було направлено звернення щодо виконання зазначеного рішення. 09.11.2021 року відповідач здійснив з позивачем остаточний розрахунок, що підтверджується випискою по надходженням по картці/рахунку про зарахування на рахунок позивача 3682,60 грн.. Задовольняючи у даній справі позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у визначені законом строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, у вигляді виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Апелянт не погоджується з рішенням суду першої інстанції посилаючись на те, що суд першої інстанції необґрунтовано поклав на відповідача обов`язок по нарахуванню та виплаті позивачу середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку з 15.10.2020 року по 09.11.2021 року, оскільки в цьому випадку розмір такого середнього заробітку буде складати 173099,61 грн., що є явно неспівмірним із розміром виплаченої позивачу заборгованості на суму 3692,60 грн., що в свою чергу буде суперечити правовим позиціям Великої Палати Верховного Суду з цього питання, які викладені у постановах від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц та від 26.02.2020 року у справі №821/11083/17. Апелянт вважає, що суду першої інстанції необхідно було вийти за межі позовних вимог та визначити конкретну суму, яка підлягає стягненню на підставі ст.117 КЗпП, і така сума за розрахунком апелянта складає 279,64 грн., яка визначена апелянтом із застосуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц, використовуючи відомості Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами за відповідні періоди прострочки, як приблизна сума майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні та сумою заборгованості в розмірі 3692,60 грн.. Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що за встановлених судом обставин справи, є всі підстави для покладення на відповідача матеріальної відповідальності, яка передбачена ст.117 КЗпП України, оскільки несвоєчасна виплата належної позивачу суми при звільнені у розмірі 3692,60 грн. мала місце саме з вини відповідача. Такий висновок ґрунтується на наступних законодавчих положенням. Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Період затримки розрахунку при звільненні - це весь час затримки належних звільненому працівникові сум та виплат по день фактичного розрахунку. Колегія враховує висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 26.06.2019 року у справі 761/9584/15-ц про те, що суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, суду необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. В цій же постанові Велика Палата Верховного Суду зазначила: « 78. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.» Колегія суддів погоджується з доводами апелянта про те, що покладення на відповідача обов`язку по нарахуванню та виплаті позивачу середнього заробітку за весь час затримки виплати позивачу належної при звільненні суми у розмірі 3692,60 грн. не буде відповідати принципам розумності, справедливості та співмірності. Так, застосовуючи положення Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.12.1995 року №100 (надалі - Порядок №100) та наведені у довідці про доходи №1042 від 13.05.2022 року відомості про виплачені позивачу суми заробітної плати за два останні місяці позивача перед звільненням (серпень 2020 року (31 день) 13502,54 грн., вересні 2020 року (30 днів) 13502,54 грн., середньоденний розмір грошового забезпечення - 442,71 грн.), сума середнього заробітку позивача за час затримки остаточного розрахунку з 15.10.2020 року по 09.11.2021 року, тобто за 391 день затримки, буде дорівнювати 173099,61 грн., що майже в 47 разів більше за суму заборгованості. Колегія суддів вважає, що покладення судом першої інстанції на відповідача обов`язку нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки, сума якого майже в 47 разів буде перевищує суму, яка виплачена позивачу із затримкою, не відповідає принципам розумності, справедливості та співмірності, а тому в рамках даного спору сума відповідальності за статтею 117 КЗпП має бути зменшена. Виходячи з положень абзацу 2 ст.117 КЗпП, колегія суддів вважає, що у спорах даної категорії саме суд повинен визначити ту суму відповідальності за цією статтею, яка підлягає сплаті звільненому працівникові власником або уповноваженим ним органом за затримку розрахунку при звільненні. Такий обов`язок суду згідно ч.2 ст.9 КАС України дає колегії суддів підстави для виходу за межі заявлених у цій справі позовних вимог, та визначити конкретну суму відповідальності за статтею 117 КЗпП, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Вирішуючи питання про розмір відповідальності за статтею 117 КЗпП, колегія суддів, застосовуючи принцип пропорційності, враховує розмір недоплаченої суми та істотність цієї суми порівняно із середньомісячним заробітком позивача. Як вже зазначено вище, відповідно до довідки про доходи позивача №1042 від 13.05.2022 року, її середньомісячний заробіток за два останніх місяці перед звільненням склав 13502,54 грн., а несвоєчасно виплачена суми складає 3692,60 грн., що становить 27,35% від вказаної суми середньомісячного заробітку. Виходячи з цього, колегія судді вважає за справедливе застосувати у даній справі принцип співмірності та зменшити суму, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача на підставі ст.117 КЗпП України, до 47342,74 грн. шляхом пропорційного застосування визначеної частки до загальної суми середнього заробітку за весь час затримки (173099,61 грн. х 27,35%). Така правова позиція щодо застосування принципу справедливості та співмірності в аналогічних правовідносин відображена в Постанові Верховного Суду України від 27.04.2016 року по справі №6-113цс16. Підсумовуючи все вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позовних вимог. За таких обставин апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Результат розгляду: partial