Рішення адміністративного суду від 2023-03-28 00:00:00+03

[PERSON] звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Сихівського відділу державної виконавчої служби м. Львова Головного територіального управління юстиції у Львівській області(на даний час Сихівський відділ державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів)) в якому просив: визнати протиправною та скасувати постанову ВП№55409558 від 13.06.2018 про стягнення виконавчого збору, яка постановлена головним державним виконавцем Сихівського відділу державної виконавчої служби міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області Скочипець Анною Романівною; визнати протиправною та скасувати постанову №ВП705112607 від 08.12.2022 про відкриття виконавчого провадження, яка постановлена головним державним виконавцем Сихівського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Скочипець Анною Романівною. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 31 січня 2023 року у задоволені позовних вимог відмовлено. Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, [PERSON] оскаржив його в апеляційному порядку, просить його скасувати і ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити. В апеляційній скарзі зазначає, що приймаючи оскаржуване рішення, місцевий суд застосував приписи ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції від 28.08.2018 та дійшов до висновку, що державним виконавцем здійснювались дії в рамках Закону України «Про виконавче провадження» а тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні. Ознайомившись з мотивами ухвалення оскаржуваного рішення, скаржник не погоджується з ним з огляду на наступне. Незрозумілою та дивною є мотивувальна частина в співвідношенні з резолютивною. Так на сторінці 2 в 2 та 4 абзацах оскаржуваного рішення, місцевий адміністративний суд застосовує ч. 4 ст. 159 КАС України та вказує, що оскільки суб`єкт владних повноважень не подав відзиву на позов без поважних причин, суд кваліфікує це як визнання позову, а дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази у їх сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню. Однак в резолютивній частині оскаржуваного рішення відмовляє в задоволенні позовних вимог. Оцінюючи законність постанови про стягнення виконавчого збору від 13.06.2018 у виконавчому провадженні №55409558 місцевий адміністративний суд помилково застосував приписи ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, що діяла після 28.08.2018. Більше того, не спростував доводів позовної заяви про відсутність визначених ст.ст. 37, 39, 40, 42 Закону України «Про виконавче провадження» підстав для його стягнення станом на 13.06.2018. При цьому Львівський окружний адміністративний суд не звернув увагу та не надав оцінки доводам позовної заяви про незаконність постанови про відкриття виконавчого провадження №70512607 від 08.12.2022 через пропуск тримісячного строку на її пред`явлення до виконання. У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. У відповідності до вимог ч. 1, ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних міркувань. Згідно матеріалів справи на виконання рішення Сихівського районного суду головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області Скочипець А.Р. 28.12.2017 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 55409558 та 13.06.2018 винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору, відповідно до якої постановлено стягнути з боржника [PERSON] виконавчий збір у розмірі 62741,43 грн. 08.12.2022 винесено постанову про повернення виконавчого документа по справі № 464/4280/17 та цей же день відповідачем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 70512607 з виконання згаданої вище постанови про стягнення з боржника виконавчого збору від 13.06.2018. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що \~державним виконавцем здійснювались дії в рамках Закону України «Про виконавче провадження» а тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні. Проте суд апеляційної інстанції з такими доводами суду першої інстанції не погоджується. Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII (надалі-Закон №1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Згідно частини першої статті 5 Закон №1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів». Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 3 Закону №1404-VIII підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих документів, зокрема, рішень інших державних органів та рішень Національного банку України, які законом визнані виконавчими документами. Частинами першою, п`ятою статті 26 Закону №1404-VIII встановлено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення. Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону. Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне вказати, що на момент винесення постанови про стягнення виконавчого збору від 13.06.2018 року Закон України «Про виконавче провадження» діяв у редакції від 09.06.2018. Статтями 40, 42 Закону України «Про виконавче провадження » (від 09.06,2018) передбачено порядок винесення постанови про стягнення виконавчого збору. Частиною 3 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» (від 09.06.2018) встановлено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав передбачених п.п.1, З, 4, 6 ч. 1 ст. 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку передбаченого ч. 9 ст. 27 цього Закону), 11, 14 і 15 ч. 1 ст. 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку установленому цим Законом. Згідно з ч. 4 ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження» (від 09.06.2018) на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення. З огляду на викладене слід вважати, що постанова про стягнення виконавчого збору виноситься у випадках повернення виконавчого документа стягувачу (ст. 37 Закону) та закінчення виконавчого провадження у справі (ст. 39 Закону). Однак на момент винесення постанови про стягнення виконавчого збору від 13.06.2018 були відсутні передбачені ст.ст. 40, 42 Закону України «Про виконавче провадження» підстави для стягнення виконавчого збору, бо виконавчий документ не повертався стягувачу, а виконавче провадження не закінчувалось. Виконавче провадження ВП №55409558 яке відкрито 28.12.2017 закінчено 08.12.2022 постановою про повернення виконавчого документу стягувачу. Таким чином оскаржувана постанова ВП№55409558 від 13.06.2018 винесена в супереч приписам ст.ст. 37, 39, 40, 42 Закону України «Про виконавче провадження». Крім того колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що постанова про стягнення виконавчого збору від 13.06.2018 винесена всупереч приписам ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції від 09.06.2018) Відповідно до ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції станом на 09.06.2018 виконавчий збір - це збір, що стягується на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом. Тобто, виконавчий збір на час винесення спірної постанови стягувався в розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута з боржника. Однак на момент винесення оскаржуваної постанови з відповідача стягнуто виконавчий збір в розмірі 10 відсотків від суми, що підлягала примусовому стягненню. У матеріалах справи відсутні докази того, що на момент винесення постанови про стягнення виконавчого збору виконавцем не стягнуто з боржника які-небудь суми, що підлягали примусовому стягненню. Законом України від 03.07.2018 №2475-УІІІ, який набрав чинності 28.08.2018, внесені зміни до ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» згідно яких за змістом ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. Отже застосований спірною постановою порядок нарахування виконавчого збору, який підлягає стягненню з позивача, набув чинності лише 28.08.2018 в той час як під час винесення оскаржуваної постанови - 13.06.2018 закон передбачав стягнення виконавчого збору в сумі 10 відсотків від реально стягнутої суми. З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що оскаржувана постанова про стягнення виконавчого збору винесена всупереч приписам ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції від 09.06.2018 року, відтак таку слід визнати протиправною та скасувати. З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що відповідно підлягає визнанню протиправною та скасуванню і постанова про відкриття виконавчого провадження №70512607 від 08.12.2022, оскільки є протиправною постанова про стягнення виконавчого збору, на виконання якої відкрито це виконавче провадження. Підсумовуючи викладене суд апеляційної інстанції вважає, що у суду першої інстанції не було правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог. \~ Крім того колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що у рішенні суд першої інстанції, в мотивувальній його частині, вважав, що позов підлягає задоволенню, однак, в резолютивній йог частині, відмовив у задоволенні позовних вимог. Відповідно до ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є не повне з`ясування обставин, що мають значення для справи а також неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. З огляду на вказане, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції слід скасувати, бо висновки суду не відповідають обставинам справи, судом грубо \~порушено норми матеріального та процесуального права, а позовні вимоги задовольнити. \~

Результат розгляду: granted