Рішення адміністративного суду від 2024-04-29 00:00:00+03

Головне управління ДПС у Полтавській області (далі також позивач, ГУ ДПС у Полтавській області) звернулося до адміністративного суду з позовом до [PERSON] (далі також відповідач, [PERSON] ), в якому просило \~стягнути податковий борг в сумі 30198,80 грн з єдиного податку з фізичних осіб на UA698999980314010699000016710, код бюджетної класифікації платежу - 18050400, одержувач - ГУК у Полт.обл/тг м. Миргород/18050400, код отримувача (ЄДРПОУ) - 37959255, банк отримувача - Казначейство України (ел.адм.подат.). Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2023 року адміністративний позов задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] податковий борг з єдиного податку з фізичних осіб у розмірі 25718,80 грн на рахунок UA698999980314010699000016710, код бюджетної класифікації платежу - 18050400, одержувач - ГУК у Полт.обл/тг м. Миргород/18050400, код отримувача (ЄДРПОУ) - 37959255, банк отримувача - Казначейство України (ел.адм.подат.). У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог, \~позивач оскаржив його в апеляційному порядку, оскільки вважає, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального права, неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи. В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначає, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, не врахував, що з урахуванням зупиненого строку давності (відповідно до статті 102 ПК України), ГУ ДПС у Полтавській області звернулося до суду з позовом про стягнення податкового боргу в строки, передбачені законодавством України. За результатами апеляційного розгляду позивач просить скасувати судове рішення в оскаржуваній частині та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю. Відповідач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався. Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні відповідно до приписів статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також КАС України). Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на таке. Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що [PERSON] був зареєстрований як фізична особа-підприємець 12.02.2016, однак 26.08.2020 здійснено державну реєстрацію припинення його підприємницької діяльності за власним рішенням, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань /а.с. 9/. 15.02.2016 ФОП [PERSON] подано до податкового органу заяву про застосування спрощеної системи оподаткування /а.с. 14/, відповідно до якої відповідач обрав ставку єдиного податку при переході на спрощену систему оподаткування 20 % до розміру мінімальної заробітної плати та групу 2. На підставі заяви від 15.02.2016 про застосування спрощеної системи оподаткування ФОП [PERSON] контролюючим органом нараховано податкове зобов`язання зі сплати єдиного податку з фізичних осіб за період з 20 червня 2017 року по 20 червня 2019 року у загальному розмірі 18 422,80 грн (640 грн щомісячно за 2017 рік, 744,60 грн щомісячно за 2018 рік, 834,60 грн щомісячно за 2019 рік ), про що свідчать відомості інтегрованої картки платника податку /а.с. 23 - 26/, а також розрахунок податкового боргу /а.с. 8/. 04.12.2018 Головним управлінням ДФС у Полтавській області проведено камеральну перевірку з питань своєчасності сплати єдиного податку та за її результатами складено акт від 04.12.2018 за № 12567/16-31-55-13/ [NUMBER] /а.с. 15/. Акт надіслано рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу відповідача, однак такий повернутий з поштовою відміткою "за закінченням встановленого строку зберігання" /а.с. 16/. На підставі акта контролюючим органом винесено податкове повідомлення-рішення від 08.02.2019 за № 0008625513 /а.с. 17/, яким застосовано до ФОП [PERSON] штраф за платежем єдиний податок з фізичних осіб у сумі 8899,90 грн. Вказане податкове повідомлення-рішення направлене за місцезнаходженням ФОП [PERSON] та повернуто з відміткою поштового відділення за закінченням терміну зберігання /а.с. 18/. Також, 13.11.2019, Головним управлінням ДПС у Полтавській області проведено камеральну перевірку відповідача з питань своєчасності сплати єдиного податку та за її результатами складено акт від 13.11.2019 за № 27285/16-31-55-33/ [NUMBER] /а.с. 19/. Акт надіслано рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу відповідача, однак такий повернутий з поштовою відміткою "за закінченням встановленого строку зберігання" /а.с. 20/. На підставі акта контролюючим органом винесено податкове повідомлення-рішення від 26.12.2019 за № 0025755533 /а.с. 21/, яким застосовано до ФОП [PERSON] штраф за платежем єдиний податок з фізичних осіб у сумі 2876,10 грн. Вказане податкове повідомлення-рішення направлене за місцезнаходженням ФОП [PERSON] та повернуто з відміткою поштового відділення за закінченням терміну зберігання /а.с. 22/. Податковим органом виставлено [PERSON] податкову вимогу від 05.10.2016 № 20533-17 /а.с. 12/, яку направлено за місцезнаходженням ФОП [PERSON] , однак повернуто з відміткою поштового відділення за закінченням терміну зберігання /а.с. 13/. Посилаючись на несплату відповідачем грошових зобов`язань у строки, визначені Податковим кодексом України, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення податкового боргу. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення податкового боргу в сумі 4\~480,00 грн, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення в судовому порядку з відповідача податкового боргу з єдиного податку, що виник за період з 20.06.2017 по 20.12.2017. Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Виходячи з положень вказаної норми законодавства, колегія суддів переглядає рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та доводам апеляційної скарги в цій частині, колегія суддів зазначає таке. Відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. За змістом підпункту 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України ( надалі - ПКУ, у редакції, чинній на час спірних правовідносин) податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом. Своєю чергою грошове зобов`язання платника податків - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету або на єдиний рахунок як податкове зобов`язання та/або інше зобов`язання, контроль за сплатою якого покладено на контролюючі органи, та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності та пеня (пп. 14.1.39 п. 14.1. статті 14 ПКУ). Відповідно до пункту 291.2. статті 291 ПКУ спрощена система оподаткування, обліку та звітності - особливий механізм справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених пунктом 297.1 статті 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності. Згідно із пунктом 293.1 статті 293 ПКУ ставки єдиного податку для платників першої групи встановлюються у відсотках (фіксовані ставки) до розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня податкового (звітного) року (далі у цій главі - прожитковий мінімум), другої групи - у відсотках (фіксовані ставки) до розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року (далі у цій главі - мінімальна заробітна плата), третьої групи - у відсотках до доходу (відсоткові ставки). Пунктом 295.1 статті 295 ПКУ встановлено, що платники єдиного податку першої і другої груп сплачують єдиний податок шляхом здійснення авансового внеску не пізніше 20 числа (включно) поточного місяця. Такі платники єдиного податку можуть здійснити сплату єдиного податку авансовим внеском за весь податковий (звітний) період (квартал, рік), але не більш як до кінця поточного звітного року. Нарахування авансових внесків для платників єдиного податку першої і другої груп здійснюється контролюючими органами на підставі заяви такого платника єдиного податку щодо розміру обраної ставки єдиного податку, заяви щодо періоду щорічної відпустки та/або заяви щодо терміну тимчасової втрати працездатності (п. 295.2. статті 295 Податкового кодексу України). За приписами підпунктів 54.3.2., 54.3.3. пункту 54.3. статті 54 ПКУ контролюючий орган зобов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, якщо: дані перевірок результатів діяльності платника податків, крім електронної перевірки, свідчать про заниження або завищення суми його податкових зобов`язань, суми бюджетного відшкодування та/або від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, заявлених у податкових (митних) деклараціях, уточнюючих розрахунках; згідно з податковим та іншим законодавством особою, відповідальною за нарахування сум податкових зобов`язань з окремого податку або збору, застосування штрафних (фінансових) санкцій та пені, у тому числі за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності, є контролюючий орган. Відповідно до пункту 54.5. статті 54 ПКУ якщо згідно з нормами цієї статті сума грошового зобов`язання розраховується контролюючим органом, платник податків не несе відповідальності за своєчасність, достовірність і повноту нарахування такої суми, проте несе відповідальність за своєчасне та повне погашення нарахованого узгодженого грошового зобов`язання і має право оскаржити зазначену суму в порядку, встановленому цим Кодексом. Згідно з пунктом 57.3. статті 57 ПКУ у разі визначення грошового зобов`язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1 - 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, платник податків зобов`язаний сплатити нараховану суму грошового зобов`язання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу. Пунктом 59.1 статті 59 ПКУ передбачено, що у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення. Податкова вимога може надсилатися (вручатися) контролюючим органом за місцем обліку платника податків, в якому обліковується податковий борг платника податків. За приписами пункту 42.5. статті 42 ПКУ у разі якщо пошта не може вручити платнику податків документ у зв`язку з відсутністю за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їхньою відмовою прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення. Відповідно до пункту 59.5 статті 59 ПКУ у разі якщо у платника податків, якому надіслано (вручено) податкову вимогу, сума податкового боргу збільшується (зменшується), погашенню підлягає вся сума податкового боргу такого платника податку, що існує на день погашення. У разі якщо після направлення (вручення) податкової вимоги сума податкового боргу змінилася, але податковий борг не був погашений в повному обсязі, податкова вимога додатково не надсилається (не вручається). Підпунктом 20.1.19 пункту 20.1 статті 20 ПКУ встановлено, що контролюючі органи, визначені підпунктом 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 цього Кодексу, мають право: стягувати до бюджетів та державних цільових фондів суми грошових зобов`язань та/або податкового боргу у випадках, порядку та розмірі, встановлених цим Кодексом та іншими законами України. Згідно з підпунктом 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 Податкового кодексу України контролюючими органами є податкові органи (центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, його територіальні органи) - щодо дотримання законодавства з питань оподаткування (крім випадків, визначених підпунктом 41.1.2 цього пункту), законодавства з питань сплати єдиного внеску, а також щодо дотримання іншого законодавства, контроль за виконанням якого покладено на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, чи його територіальні органи. Відповідно до пункту 41.4 статті 41 Податкового кодексу України органами стягнення є виключно контролюючі органи, визначені підпунктом 41.1.1 цього пункту, уповноважені здійснювати заходи щодо забезпечення погашення податкового боргу та недоїмки зі сплати єдиного внеску у межах повноважень, а також державні виконавці в межах своїх повноважень. Згідно з пунктом 87.11 статті 87 Податкового кодексу України орган стягнення звертається до суду з позовом про стягнення суми податкового боргу платника податку - фізичної особи. Стягнення податкового боргу за рішенням суду здійснюється державною виконавчою службою відповідно до закону про виконавче провадження. Аналіз наведених норм Податкового кодексу України дає підстави для висновку, що статусу податкового боргу набуває узгоджена сума грошового (податкового) зобов`язання, не сплачена платником податків у визначений строк. Судом установлено, що ФОП [PERSON] перебував на спрощеній системі оподаткування як платник єдиного податку 2 групи (20 % від розміру мінімальної заробітної плати) відповідно до заяви про застосування спрощеної системи оподаткування від 15.02.2016. Статтею 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" установлено у 2017 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня - 3200 гривень. Статтею 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2018 рік" установлено у 2018 році мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі: з 1 січня - 3723 гривні. Статтею 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2019 рік" установлено у 2019 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня - 4173 гривні. З огляду на розмір мінімальної заробітної плати в інтегрованій картці відповідача були відображені нарахування у розмірі 20% від її розміру (а.с. 23 - 27): - за 2017 рік по 640 грн (по термінах сплати 20.06.2017, 20.07.2017, 20.08.2017, 20.09.2017, 20.10.2017, 20.11.2017, 20.12.2017) на загальну суму 4480,00 грн; - за 2018 рік по 744,60 грн (по термінах сплати 20.01.2018, 20.02.2018, 20.03.2018, 20.04.2018, 20.05.2018, 20.06.2018, 20.07.2018, 20.08.2018, 20.09.2018, 20.10.2018, 20.11.2018, 20.12.2018) на загальну суму 8935,20 грн; - за 2019 рік по 834,60 грн (по термінах сплати 20.01.2019, 20.02.2019, 20.03.2019, 20.04.2019, 20.05.2019, 20.06.2019) на загальну суму 5007,60 грн. Загальна сума нарахованого відповідачу податкового зобов`язання з єдиного податку за період з 20.06.2017 по 20.06.2019, яка не була сплачена у встановлені ПКУ строки та набула статусу податкового боргу, який заявлений до стягнення у цій справі, склала 18422,80 грн. Також за наслідками камеральних перевірок контролюючим органом прийнято податкове повідомлення-рішення від 08.02.2019 за № 0008625513 /а.с. 17/, яким застосовано до ФОП [PERSON] штраф за платежем єдиний податок з фізичних осіб у сумі 8899,90 грн, та податкове повідомлення-рішення від 26.12.2019 за № 0025755533 /а.с. 21/, яким застосовано до ФОП [PERSON] штраф за платежем єдиний податок з фізичних осіб у сумі 2876,10 грн. Вказані податкові повідомлення-рішення направлені за місцезнаходженням ФОП [PERSON] та повернуті з відміткою поштового відділення за закінченням терміну зберігання /а.с. 18, 22/. Податкова вимога від 05.10.2016 за № 20533-17 /а.с. 12/, яку направлено за місцезнаходженням ФОП [PERSON] , з урахуванням приписів пункту 42.5. статті 42 ПКУ вважається врученою відповідачу. Податковий борг з дати її виставлення не переривався. Отже, заявлений до стягнення податковий борг ФОП [PERSON] з єдиного податку з фізичних осіб склав 30198,80 грн (18422,80 + 8899,90 + 2876,10). Наявність у відповідача податкового боргу з єдиного податку з фізичних осіб у загальному розмірі 30198,80 грн підтверджено довідкою ГУ ДПС у Полтавській області від 12.09.2023 /а.с. 7/, розрахунком податкового боргу з єдиного податку з фізичних осіб /а.с. 8/, відомостями з інтегрованої картки платника податків /а.с. 23 - 27/. Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення податкового боргу в сумі 4 480,00 грн, звернув увагу на строк, встановлений статтею 102 ПК України, протягом якого контролюючий орган може стягнути податковий борг, що виник у зв`язку з відмовою у самостійному погашенні грошового зобов`язання. Так, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення податкового боргу з єдиного податку, який виник станом на 20.07.2017, 20.08.2017, 20.09.2017, 20.12.2017, заявлено з порушенням строку стягнення податкового боргу, передбаченого пунктом 102.4. статті 102 ПКУ. У контексті наведеного колегія суддів звертає увагу на таке. Відповідно до пункту 102.4. статті 102 ПК України у разі якщо грошове зобов`язання нараховане контролюючим органом до закінчення строку давності, визначеного у пункті 102.1 цієї статті, податковий борг, що виник у зв`язку з відмовою у самостійному погашенні такого грошового зобов`язання, може бути стягнутий протягом наступних 1095 календарних днів з дня виникнення податкового боргу, крім випадків, передбачених абзацом третім пункту 59.1 статті 59 цього Кодексу. Якщо платіж стягується за рішенням суду, строки стягнення встановлюються до повного погашення такого платежу або визначення боргу безнадійним. Законом України від 17 березня 2020 року, № 533-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо підтримки платників податків на період здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)», який набрав чинності 18 березня 2020 року, до ПК України внесено зміни, зокрема, підрозділ 10 розділу XX «Перехідні положення» доповнено пунктами 52-1 52-5. Відповідно до абзацу десятого пункту 52-2 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» ПК України на період з 18 березня по 31 травня 2020 року зупиняється перебіг строків давності, передбачених статтею 102 цього Кодексу. Законом № 591-IX до пункту 52-2 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» ПК України внесені зміни, які набрали чинності 29 травня 2020 року. Згідно з внесеними змінами в абзаці десятому слова та цифри «по 31 травня 2020 року» замінено цифрами та словами «2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19)». Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року за № 651 відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 р. на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Крім того, Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15 березня 2022 року, № 2120-IX (набрав чинності з 17 березня 2022 року) статтю 102 доповнено пунктом 102.9 такого змісту: «102.9. На період дії правового режиму воєнного, надзвичайного стану зупиняється перебіг строків, визначених цим Кодексом, іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи». В подальшому пункт 102.9 статті 102 виключено на підставі Закону № 3219-IX від 30 червня 2023 року, який набрав чинності 01 серпня 2023 року. Отже, в період з 18 березня 2020 року по 30 червня 2023 року, строк давності, передбачений статтею 102 ПК України, був зупинений з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), а в період з 17 березня 2022 року по 01 серпня 2023 року у зв`язку з дією правового режиму воєнного, надзвичайного стану. З огляду на зазначене контролюючий орган може реалізувати владні управлінські функції, враховуючи дату узгодження податкових зобов`язань 20.06.2017, а також норми щодо зупинення строку давності, передбаченого статтею 102 ПК України. Тобто судом першої інстанції не враховано, що строк для вжиття заходів стягнення, визначених главою 9 ПКУ, спливає 02.11.2024 і ГУ ДПС у Полтавській області, звернувшись з позовною заявою в цій справі 20.09.2023, дотрималося строків, визначених Податковим кодексом України. Висновок суду першої інстанції про те, що в частині позовних вимог про стягнення податкового боргу в сумі 4 480,00 грн відсутні правові підстави для стягнення в судовому порядку з відповідача податкового боргу з єдиного податку, що виник за період з 20.06.2017 по 20.12.2017, є помилковим. Висновки суду апеляційної інстанції узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 13 грудня 2023 року у справі № 240/34220/22. Доводи апеляційної скарги щодо зазначених обставин приймаються колегією суддів у якості належних. Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін. Згідно із приписами пункту другого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. За статтею 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Оскільки рішення суду першої інстанції ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, які мають значення для справи, та неправильним застосуванням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям постанови про задоволення позовних вимог.

Результат розгляду: granted