Рішення адміністративного суду від 2022-07-19 00:00:00+03

13.09.2021р. [PERSON] звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до МОН України та 3-ї особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - [PERSON] , в якому, із урахуванням уточнень, просив суд: - заборонити МОН України на час розгляду справи проводити атестацію наукових кадрів та присудження [PERSON] звання «доктора філософії»; - скасувати протокол за результатами таємного голосування членів спеціалізованої вченої ради ДФ 41.884.017 в Одеському державному університеті внутрішніх справи від 27.07.2021р. із захисту дисертації на здобуття ступеня доктора філософії за спеціальністю 081 «Право» та присудженню [PERSON] наукового ступеня доктора філософських наук; - зобов`язати МОН України розглянути атестаційну справу та дисертаційну роботу [PERSON] на тему: «Кримінологічна характеристика та запобігання злочинності у Збройних силах України» на здобуття наукового ступеня доктора філософських наук зі спеціальністю 081 «Право», після усунення недоліків згідно з постановою Кабінету Міністрів України «Про присудження ступеня доктора філософії» від 06.03.2019р. №167. Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 20.09.2021р. позов [PERSON] - залишено без руху. 28.09.2021р. ухвалою суду першої інстанції позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі №420/16643/21. Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2021 року (ухваленою у порядку письмового провадження) позовну заяву [PERSON] - залишено без розгляду на підставі ч.7 ст.240 КАС України. 01.12.2021р. від представника третьої особи - адвоката Крупіци О.С. на адресу суду надійшло клопотання про ухвалення додаткового судового рішення у справі №420/16643/21 та стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 18000 грн. Додатковим рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2021 року (ухваленим в порядку письмового провадження) у задоволенні клопотання представника третьої особи - адвоката Крупіци О.С. про ухвалення додаткового рішення у справі - відмовлено. Не погоджуючись із зазначеним вище додатковим рішенням суду першої інстанції, [PERSON] 05.01.2022р. подала апеляційну скаргу. У своїй апеляційній скарзі 3-я особа [PERSON] наголошує на тому, що додаткове рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08.12.2021р. було прийнято із порушенням норм процесуального права, у зв`язку із чим, просить скасувати його та прийняти нове, яким стягнути з [PERSON] на її користь реально понесені нею судові витрати на професійну правничу допомогу в суді 1-ї інстанції в розмірі - 18000 грн та в суді апеляційної інстанції у розмірі - 8000 грн. 11.02.2022р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду. Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 17.02.2022р. відкрито апеляційне провадження за апеляційними скаргами відповідачів та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження. Згідно з п.п.1,2 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю та/або неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання. Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України). Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення у межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів доходить наступних висновків. Так, ухвалюючи оскаржуване судове рішення про відмову у стягненні на користь 3-ї особи судових витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції виходив із того, що ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 12.11.2021р. позовну заяву [PERSON] було залишено без розгляду у відповідності до ч.7 ст.240 КАС України, внаслідок не усунення недоліків позовної заяви, у межах положень ч.13 ст.171 КАС України, а відтак підстави для ухвалення додаткового рішення у контексті окреслених приписів процесуального законодавства - відсутні. Однак, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин даної справи та правильність застосування норм процесуального права, апеляційний суд вважає такі висновки суду першої інстанції частково помилковими, з огляду на наступне. Так, статтею 16 КАС України регламентовано, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. За приписами ст.132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. У відповідності до ст.134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в т.ч. гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката, як вірно було зазначено судом 1-ї інстанції, повинен бути «співмірним» із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт; 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у т.ч. впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Разом з тим, за правилами ч.ч.1,2 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього ж Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз. Судові ж витрати третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, стягуються на її користь зі сторони, визначеної відповідно до вимог цієї статті, залежно від того, заперечувала чи підтримувала така особа заявлені позовні вимоги (ч.11 ст.139 КАС України). Отже, зміст наведеної вище процесуальної норми дає підстави для висновку про те, що право на відшкодування судових витрат, понесених третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, реалізується нею за правилами розподілу судових витрат, які встановлені для тієї сторони у справі, на боці якої виступала ця третя особа та залежно від того, заперечувала чи підтримувала така третя особа заявлені позовні вимоги. У той же час, за загальним правилом, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, а при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз. Тобто, зі сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, підлягають стягненню лише тільки судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз. Слід зазначити, що аналогічної правової позиції з цього питання дотримується і Верховний Суд, зокрема, у своїх постановах від 22.01.2020р. у справі №808/2832/17, від 27.05.2021р. у справі №480/6187/20, від 13.10.2021р. у справі №640/21854/18, від 18.04.2022р. у справі №540/1731/21 та від 01.02.2022р. у справі №320/6751/18. Так, як встановлено з матеріалів справи та вже зазначалося вище, у даній справі апелянт [PERSON] виступала третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - суб`єкта владних повноважень (МОН України) та категорично заперечувала проти задоволення позовних вимог позивача [PERSON] . Таким чином, враховуючи вище перелічені норми процесуального закону, усі понесені 3-ю особою судові витрати мають відшкодовуватися у тому ж порядку, в якому відшкодовувалися би судові витрати відповідача. Дійсно, як передбачено приписами ч.10 ст.139 КАС України, у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду внаслідок необґрунтованих дій позивача відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи. Але, водночас, колегія суддів з цього приводу наголошує, що необхідною умовою для застосування положень ч.10 ст.139 КАС України, у разі залишення позову без розгляду, є доведення факту вчинення позивачем саме необґрунтованих дій. Під такими діями варто розуміти завідомо безпідставне та/або ж штучне ініціювання судового провадження тощо. При цьому, сторона, у такому випадку, повинна надати суду вмотивоване та підтверджене доказами клопотання про компенсацію відповідних витрат із зазначенням, у чому саме полягають відповідні необґрунтовані дії позивача. У справі ж, яка розглядається, третя особа, в даному випадку, не довела, а судовою колегією, в свою чергу, не встановлено факту вчинення з боку позивача дій, які можна визнати необґрунтованими в розумінні ст.139 КАС України. Саме по собі пред`явлення позову не є необґрунтованими діями позивача, так як це є його суб`єктивним правом, передбаченим нормами КАС України та гарантованим ст.ст.55,124 Конституції України, а також безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 18.03.2020р. у справі №280/5628/18, від 16.03.2021р. у справі №815/1483/18 та від 12.08.2021р. у справі №815/1486/18, які, у свою чергу, є релевантними до цієї справи. Отже, за наведеного правового регулювання слідує те, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність законних підстав для задоволення заяви третьої особи про стягнення на її користь судових витрат з позивача, однак, при цьому, в свою чергу, неправильно застосував норми права до спірних правовідносин, у зв`язку із чим, оскаржуване судове рішення підлягає зміні в мотивувальній частині. Одночасно, суд апеляційної інстанції також вважає за необхідне звернути увагу ще й на наступне. Так, за правилами ч.ч.1,3,5 ст.143 КАС України, суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі. Якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, передбаченому ч.3 цієї статті, суд виносить додаткове рішення в порядку, визначеному ст.252 цього Кодексу. Як визначено вимогами п.3 ч.1 ст.252 КАС України, суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Однак, про відмову в ухваленні додаткового рішення суд постановляє - ухвалу (ч.4 ст.252 КАС України). Отже, якщо питання про розподіл судових витрат не було вирішено у рішенні по суті справи, воно вирішується в порядку, передбаченому у ст.252 КАС України, зокрема, шляхом ухвалення додаткового рішення суду або ухвали про відмову в ухваленні додаткового рішення. Тобто, положеннями цієї статті не передбачено процесуального порядку ухвалення судом «рішення» у разі відмови в ухваленні додаткового рішення. Отже, з огляду на те, що передбачених положеннями ст.252 КАС України випадків у даній справі не було встановлено та, відповідно, дійшовши висновку про необґрунтованість заяви третьої особи, суд 1-ї інстанції в порядку, передбаченому ч.4 ст.252 КАС України, повинен був постановити саме «ухвалу» (а не рішення) про відмову в ухваленні додаткового рішення. Втім, як вже зазначалося вище, у даній справі суд першої інстанції постановив саме «додаткове рішення» (а не ухвалу) про залишення заяви третьої особи без задоволення, застосувавши процесуальну норму, яка не підлягала застосуванню до цих правовідносин. Як передбачено ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Згідно з ч.4 ст.317 КАС України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або ж зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини. Оскільки під час розгляду справи суд першої інстанції не допустив порушень процесуального закону, які призвели або ж могли призвести до ухвалення незаконного рішення, судова колегія вважає за необхідне змінити судове рішення від 08.12.2021р., шляхом викладення мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Результат розгляду: partial