Рішення адміністративного суду від 2022-11-07 00:00:00+02

21.08.2018 [PERSON] звернулася до суду із позовом до Головного управління ДФС у Волинській області, в якому просила (з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог) визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 07.06.2018 №0595911-1301-0316, №0595941-1301-0316, №0595921-1301-0316, №0595961-1301-0316, №0595920-1301-0316, №0595922-1301-0316, №0595959-1301-0316, №0595923-1301-0316, №0595914-1301-0316, №0595958-1301-0316, №0595945-1301-0316, №0595928-1301-0316, №0595946-1301-0316, №0595935-1301-0316, №0595940-1301-0316, №0595925-1301-0316, №0595951-1301-0316, №0595938-1301-0316, №0595926-1301-0316, №0595909-1301-0316, №0595913-1301-0316, №0595934-1301-0316, №0595953-1301-0316, №0595947-1301-0316, №0595957-1301-0316, №0595960-1301-0316, №0595910-1301-0316, №0595917-1301-0316, №0595932-1301-0316, №0595915-1301-0316, №0595916-1301-0316, №0595942-1301-0316, №0595930-1301-0316, №0595943-1301-0316, №0595929-1301-0316, №0595924-1301-0316, №0595918-1301-0316, №0595944-1301-0316, №0595937-1301-0316, №0595912-1301-0316, №0595931-1301-0316, №0595948-1301-0316, №0595949-1301-0316, №0595936-1301-0316, №0595939-1301-0316, №0595950-1301-0316, №0595919-1301-0316, №0595933-1301-0316, №0595956-1301-0316, №0595955-1301-0316. Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 13.11.2018 в задоволенні позовних вимог відмовлено. Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач подала апеляційну скаргу, в якій з покликанням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судове рішення і задовольнити позов. В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує на обставини, викладені у позовній заяві, а також на те, що судом першої інстанції не враховано, що звільненню від оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, підлягають об`єкти нерухомості, які відповідають визначеним ПК України критеріям, а не фізичні та юридичні особи в залежності від їх статусу та організаційно-правової форми. Звертає увагу, що судом першої інстанції не надано правової оцінки доводам позивача про порушення ДФС України строку розгляду скарги на податкові повідомлення-рішення, що в силу вимог абзацу 2 пункту 56.9 статті 56 ПК України є самостійною підставою для скасування оскаржуваних податкових повідомлень-рішень. Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому її заперечує, покликається на законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просить залишити його без змін. Відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. На підставі статті 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження. Заслухавши суддю-доповідача, проаналізувавши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав. Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач є власником об`єктів нежитлової нерухомості, зокрема, майнового комплексу, що знаходиться за адресою: вул. Ковельська, 1м, 1н, [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] з, [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] к, [ADDRESS] , загальною площею 12020,50 кв. м., майнового комплексу, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , 28, 20, 26, 35, 39, 41, 43, 29, 25, 22, 31, 33, 16, 22, 16а, 23в, 23б, 23а, 19, 37, 32, 34, 36, 21а, 21б, 18, 14, 22 с. Федорівка Володимир-Волинського району Волинської області, загальною площею 16 915,24. кв. м., виробничого цеху, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 2605,60 кв. м., що підтверджується витягами про реєстрацію права власності на нерухоме майно та витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Рішенням Зарічанської сільської ради Володимир-Волинського району Волинської області від 25.02.2016 №5/3 «Про внесення змін та доповнень до рішення сільської ради від 31.01.2015 №38/6 «Про встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки» встановлені ставки податку для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб. Відповідно до пункту 7 Положення про встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (додаток до рішення Зарічанської сільської ради від 31.01.2015 №38/6 із змінами від 25.02.2016 № 38/6) обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку. При визначенні ставки податку по об`єкту нерухомості коефіцієнт ставки податку брався у розмірі 0,1% відповідно до розрахунку. Ставка податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, станом на 01.01.2017 становила 16,00 грн. та 3,20 грн. за 1 кв.м бази оподаткування (0,1 відсоток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року). 07.06.2018 Головним управління ДФС у Волинській області прийнято податкові повідомлення-рішення, відповідно до яких позивачу визначено суми податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, за податковий період - 2017 рік, а саме: №0595911-1301-0316 на суму 151,68 грн, №0595941-1301-0316 на суму 414,40 грн, №0595921-1301-0316 на суму 83,84 грн, №0595961-1301-0316 на суму 3299,20 грн, №0595920-1301-0316 на суму 4059,52 грн, №0595922-1301-0316 на суму 3935,04 грн, №0595959-1301-0316 на суму 4064 грн, №0595923-1301-0316 на суму 4149,12 грн, №0595914-1301-0316 на суму 3168 грн, №0595958-1301-0316 на суму 4149,12 грн, №0595945-1301-0316 на суму 4149,12 грн, №0595928-1301-0316 на суму 3168 грн, №0595946-1301-0316 на суму 3168 грн, №0595935-1301-0316 на суму 1706,88 грн, №0595940-1301-0316 на суму 2115,84 грн, №0595925-1301-0316 на суму 1751,04 грн, №0595951-1301-0316 на суму 261,76 грн, №0595938-1301-0316 на суму 77,76 грн, №0595926-1301-0316 на суму 263,36 грн, №0595909-1301-0316 на суму 71,04 грн, №0595913-1301-0316 на суму 3952 грн, №0595934-1301-0316 на суму 2409,60 грн, №0595953-1301-0316 на суму 2197,44 грн, №0595947-1301-0316 на суму 153,92 грн, №0595957-1301-0316 на суму 16,64 грн, №0595960-1301-0316 на суму 17,28 грн, №0595910-1301-0316 на суму 200,64 грн, №0595917-1301-0316 на суму 204,80 грн, №0595932-1301-0316 на суму 769,60 грн, №0595915-1301-0316 на суму 25044,80 грн, №0595916-1301-0316 на суму 25196,80 грн, №0595942-1301-0316 на суму 1067,20 грн, №0595930-1301-0316 на суму 4083,20 грн, №0595943-1301-0316 на суму 9584 грн, №0595929-1301-0316 на суму 3894,40 грн, №0595924-1301-0316 на суму 2188,80 грн, №0595918-1301-0316 на суму 5868,80 грн, №0595944-1301-0316 на суму 1950,40 грн, №0595937-1301-0316 на суму 88,80 грн, №0595912-1301-0316 на суму 1088 грн, №0595931-1301-0316 на суму 11174,40 грн, №0595948-1301-0316 на суму 12859,20 грн, №0595949-1301-0316 на суму 12940,80 грн, №0595936-1301-0316 на суму 25043,20 грн, №0595939-1301-0316 на суму 10028,80 грн, №0595950-1301-0316 на суму 9560 грн, №0595919-1301-0316 на суму 13188,80 грн, №0595933-1301-0316 на суму 15528 грн, №0595956-1301-0316 на суму 7940,80 грн, №0595955-1301-0316 на суму 397,12 грн. 03.07.2018 [PERSON] оскаржила в адміністративному порядку вищевказані податкові повідомлення-рішення до ДФС України. Рішенням ДФС України від 24.07.2018 №10691/4/99-99-11-02-01-14 строк розгляду скарги продовжено до 06.09.2018 включно. Рішенням ДФС України від 30.08.2018 №13149/4/99-99-11-02-01-14 про результати розгляду скарги, оскаржувані податкові повідомлення-рішення залишені без змін, а скарга позивача без задоволення. Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що належне позивачу нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є об`єктом оподаткування та не підпадає під дію пунктів «є» та «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України (далі - ПК України), оскільки об`єкт нежитлового приміщення - виробничий цех загальною площею 2481,50 кв. м та приміщення прохідної загальною площею 125,1 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , перебуває у власності фізичної особи, а не промислового підприємства; позивач не займається сільськогосподарською діяльністю та не використовує нежитлові приміщення (майнові комплекси, що знаходяться у [ADDRESS] та [ADDRESS] ) безпосередньо у такій діяльності. Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Положеннями статті 265 ПК України визначено, що податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку та плати за землю. Пунктом 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України встановлено, що платники податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості. Згідно з підпунктом 266.1.2 пункту 266.1 статті 266 ПК України визначення платників податку в разі перебування об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості у спільній частковій або спільній сумісній власності кількох осіб: а) якщо об`єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній частковій власності кількох осіб, платником податку є кожна з цих осіб за належну їй частку; б) якщо об`єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділений в натурі, платником податку є одна з таких осіб-власників, визначена за їх згодою, якщо інше не встановлено судом; в) якщо об`єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб і поділений між ними в натурі, платником податку є кожна з цих осіб за належну їй частку. Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (підпункт 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України), а базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток (підпункт 266.3.1 пункту 266.3 статті 266 ПК України). За приписами статті 30 ПК України податкова пільга - це передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті. Підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат. Положеннями підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України встановлюються податкові пільги із податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Підпунктом «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України встановлено, що не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема, виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств. Підставою для звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податків за правилами підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України є особливість, що характеризує об`єкт оподаткування - функціональне призначення будівлі, а не належність конкретному суб`єкту - платнику. В силу вимог підпункту 14.1.1291 пункту 14.1 статті 14 ПК України об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють, зокрема будівлі промислові та склади. Разом з тим, сама по собі специфіка об`єкта оподаткування наявність спеціального статусу будівлі, а саме статусу будівлі промисловості не може бути підставою для звільнення від оподаткування. Законодавець пов`язує звільнення від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не тільки і не стільки із його статусом (придатністю його застосування у виробничому промисловому циклі господарської діяльності без конкретизації видів промислового виробництва та організаційних форм у яких воно здійснюється), а й з використанням будівлі з метою провадження виробничої діяльності, тобто з використанням такої за цільовим призначенням. Апеляційний суд звертає увагу, що визначення приналежності будівлі до певного класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з Державним класифікатором будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженим і введеним в дію наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17.08.2000 № 507 (далі ДК 018-2000), який призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) України. Клас 125 ДК 018-2000 «Будівлі промислові та склади» включає клас 1251 «Будівлі промислові», який, в свою чергу, складається з дев`яти груп будівель і споруд, серед яких група 1251.5 «Будівлі підприємств харчової промисловості». Таким чином, правовою підставою для застосування до особи пільги зі сплати податку на нерухоме майно у вигляді звільнення від його сплати є правовий статус будівлі та використання цієї будівлі за її призначенням, зокрема, для виготовлення харчової продукції. Як встановлено з матеріалів справи, [PERSON] є власником виробничого цеху з прохідною, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 2605,60 кв.м. 01.07.2010 позивач (Орендодавець) уклала з ТзОВ «Панські ковбаски» (Орендар) договір оренди нежитлового приміщення, відповідно до умов якого Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування частину нежилого приміщення цеху та прохідної, яке є власністю Орендодавця, загальна площа цеху 2481,5 кв.м. (передається в оренду 2241,9 кв.м.), загальна площа прохідної 124,1 кв.м. (передається в оренду 88,3 кв.м.), що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Згідно з умовами цього договору цільовим використанням об`єктів оренди є розміщення та функціонування обладнання по виробництву м`ясних консерв, переробки м`яса та м`ясопродуктів, зберігання м`ясної сировини. Об`єкт оренди вважається переданим в оренду з моменту підписання акту здачі-приймання, що є невід`ємною частиною цього договору. Термін оренди становить з дати підписання акту здачі-приймання та діє 5 календарних років, а саме до 01.07.2015. Термін оренди може бути продовжений лише за згодою Орендодавця. Крім цього, 02.01.2017 між цими самими сторонами було укладено договір оренди приміщення від 02.01.2017 № 2/17, згідно з яким Орендодавець передає Орендареві в строкове платне користування нежитлові приміщення, а саме приміщення цеху загальною площею 2481,5 кв. м. та приміщення прохідною, загальною площею 124,1 кв. м., що знаходяться за адресою: Волинська область, м. Володимир-Волинський, вул. Ільїна, 1А. Згідно з пунктом 1.3 вказаного договору нежитлові приміщення надаються в оренду з метою розміщення і функціонування обладнання по виробництву м`ясних консервів, переробки м`яса та м`ясопродуктів, зберігання м`ясної сировини і іншої діяльності згідно призначення об`єкта оренди по виготовленню консервів та м`ясної продукції. Пунктом 5.4 вказаного договору визначено, що договір набуває чинності з моменту підписання і діє до 31.12.2017. На підставі вказаних договорів оренди позивач (Орендодавець) передав Товариству з обмеженою відповідальністю «Панські ковбаски» (Орендар) вказане майно, що підтверджується актами приймання-передачі приміщень від 02.07.2010 та від 02.01.2017. Враховуючи викладене, належний позивачу виробничий цех з прохідною належить до будівель промисловості, а саме до будівель підприємств харчової промисловості, призначений і безпосередньо використовується у харчовій промисловості, а тому на підставі підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. При цьому, апеляційний суд вважає безпідставними доводи відповідача, що зазначений виробничий цех не підпадає під дію підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України з посиланням на те, що перебуває у власності фізичної особи, а не промислового підприємства, оскільки положеннями ПК України не встановлено додаткових умов та підстав для застосування пільги, передбаченої цією нормою. Щодо застосування підпункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України до спірних правовідносин, слід зазначити, що відповідно до вказаної норми не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності. Положеннями підпункту 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що сільськогосподарський товаровиробник для цілей глави 1 розділу XIV цього Кодексу - це юридична особа незалежно від організаційно-правової форми, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власновиробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання. Тобто, визначення «сільськогосподарський товаровиробник», яке міститься у підпункті 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 ПК України, застосовується для цілей глави розділу ХІV цього Кодексу «Спрощена система оподаткування, облік та звітність», тоді як в даному випадку йдеться про сплату податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (розділ ХІІ «Податок на майно»). Разом з тим, визначення поняття «сільськогосподарський товаровиробник» також міститься у статті 1 Закону України «Про стимулювання розвитку сільського господарства на період 2001 - 2004 років» від 18 січня 2001 року № 2238-III, під яким мається на увазі фізична або юридична особа, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції, переробкою власновиробленої сільськогосподарської продукції та її реалізацією. В наведеному вище визначенні відсутній поділ сільськогосподарських товаровиробників на фізичних та юридичних осіб. Більш того, законодавцем з метою визнання осіб такими, що займаються сільськогосподарською діяльністю, вживається також поняття «виробники сільськогосподарської продукції». Так, згідно з абзацом другим статті 1 Закону України «Про сільськогосподарський перепис» виробники сільськогосподарської продукції - це юридичні особи всіх організаційно-правових форм господарювання та їх відокремлені підрозділи, фізичні особи (фізичні особи - підприємці, домогосподарства), які займаються сільськогосподарською діяльністю, передбаченою класифікацією видів економічної діяльності, мають у володінні, користуванні або розпорядженні землі сільськогосподарського призначення чи сільськогосподарських тварин. Згідно з положеннями Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Держстандарту України від 17.08.2000 №507, будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства включають в себе будівлі для використання в сільськогосподарській діяльності, наприклад, корівники, стайні, свинарники, кошари, кінні заводи, собачі розплідники, птахофабрики, зерносховища, склади та надвірні будівлі, підвали, винокурні, винні ємності, теплиці, сільськогосподарські силоси та інше. Як встановлено з матеріалів справи та не заперечується контролюючим органом, належні позивачу на праві власності майновий комплекс, що знаходиться за адресою: вул. Ковельська, 1м, 1н, 1о, [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] с, [ADDRESS] , [ADDRESS] з, [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] к, [ADDRESS] , загальною площею 12020,50 кв. м., та майновий комплекс, що знаходиться за адресою: вул. Устилузька, 30, 28, 20, 26, 35, 39, 41, 43, 29, 25, 22, 31, 33, 16, 22, 16а, 23в, 23б, 23а, 19, 37, 32, 34, 36, 21а, 21б, 18, 14, 22 с. Федорівка Володимир-Волинського району Волинської області, загальною площею 16 915,24. кв. м., призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності. Відповідно до Статуту Фермерського господарства «ПАН ПРОДУКТ» позивач є головою та засновником даного господарства і таке Фермерське господарство створено для вироблення товарної сільськогосподарської продукції, її переробки та реалізації з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих для ведення фермерського господарства, власних і орендованих земельних ділянках відповідно до чинного законодавства, а також для виробництва іншої продукції, надання робіт та послуг відповідно до предметів діяльності Господарства. Згідно з пунктом 9.1.2 Статуту Фермерського господарства «ПАН ПРОДУКТ» землі Господарства складаються, зокрема, із земельних ділянок, що належать громадянам членам фермерського господарства на праві приватної власності. 20.12.2016 позивач (власник) уклала з Фермерським господарством «ПАН ПРОДУКТ» (користувач) договір на користування майном №13, за умовами якого власник надає у тимчасове користування нерухоме майно, що визначається додатками №1 та №2 до даного договору, а користувач приймає в тимчасове користуванням це майно. Термін дії договору становить 364 дні і в разі продовження користування майном після закінчення строку дії договору , при відсутності заперечень з боку власника, договір вважається поновленим ще на 364 дні. Згідно з додатком №1 до договору у тимчасове користування було передано майно - об`єкти нерухомості, що знаходяться за адресою: вул. Устилузька, 30, 28, 20, 26, 35, 39, 41, 43, 29, 25, 22, 31, 33, 16, 22, 16а, 23в, 23б, 23а, 19, 37, 32, 34, 36, 21а, 21б, 18, 14, 22, с. Федорівка Володимир-Волинського району Волинської області, загальною площею 16915,24 кв. м. (приміщення котельні, вагової, зерноскладу, свинарника-маточника, маточного поголів`я, свинарника для холостих і супоросних свиноматок, свинарника-дорощування, свинарника-відгодівельника, кормоцеху, будинку побуту, конюшні, забійного цеху, ветлабораторії, гноєсховища та інші), що підтверджується актом приймання-передачі від 20.12.2016 №1. Згідно з додатком №2 до договору у тимчасове користування було передано майно - об`єкти нерухомості, що знаходиться за адресою: вул. Ковельська, 1м, 1н, 1о, [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] с, [ADDRESS] , [ADDRESS] з, [ADDRESS] , 1й, [ADDRESS] к, [ADDRESS] , загальною площею 12 020,50 кв.м. (приміщення котельні, корівника, молочного блоку, зерноскладу, критого току, гаража, вагової, свинарника, телятника, вівчарика), що підтверджується актом приймання-передачі від 20.12.2016 №2. З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що Фермерське господарство «ПАН ПРОДУКТ» і позивач, як голова, засновник і член такого Господарства, підпадають під визначення сільськогосподарського товаровиробника. Слід зазначити, що встановлена пунктом «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України пільга стосується діяльності сільськогосподарських товаровиробників і направлена на створення сприятливих умов для її ведення, зокрема стимулювання такої діяльності та досягнення її збалансованого податкового навантаження. З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що майнові комплекси, що знаходяться в с. Верба та с. Федорівка Володимир-Волинського району Волинської області, фактично є нерухомістю сільськогосподарського товаровиробника, яким являється [PERSON] як керівник Фермерського господарства «ПАН ПРОДУКТ», яке займається вирощуванням зернових та технічних культур, оптовою торгівлею живими тваринами, розведенням свиней, наданням послуг у рослинництві, облаштуванням ландшафту, оптовою торгівлею зерном, насінням та кормами для тварин, а також роздрібною торгівлею в неспеціалізованих магазинах з перевагою продовольчого асортименту. Відтак, нерухомість за зазначеними адресами не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в силу положень пункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України. У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права. У пункті 110 рішення Європейського суду з прав людини від 23 липня 2002 року у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» (Vastberga taxi Aktiebolag and Vulic v. Sweden № 36985/97) Суд визначив, що «…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління». Одночасно апеляційний суд вважає за можливе врахувати позицію Європейського суду з прав людини, яку він висловив у справі «Федорченко та Лозенко проти України» (заява № 387/03, 20 вересня 2012 року, п.53), відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом», тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими. Отже, апеляційний суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] та наявність підстав для їх задоволення шляхом визнання протиправними та скасування спірних податкових повідомлень-рішень. Що стосується доводів скаржника про ненадання судом першої інстанції правової оцінки тій обставині, що ДФС України не надіслало їй у встановлений законом строк рішення про результати розгляду скарги на спірні податкові повідомлення-рішення, то апеляційний суд звертає увагу, що ні позовна заява, ні заява про збільшення позовних вимог [PERSON] не містили такої підстави позову. Дана підстава позовних вимог була зазначена лише в додаткових письмових поясненнях, поданих 12.11.2018, тобто поза межами встановленого частиною 1 статті 47 КАС України п`ятиденного строку до першого судового засідання для зміни чи збільшення підстав позову, оскільки справа розглядалася в порядку спрощеного позовного провадження і судове засідання було призначено на 10.10.2018. Більше того, до додаткових письмових пояснень позивачем не було додано доказів направлення копії пояснень та доданих до них документів відповідачу, що має наслідком неприйняття таких судом до розгляду (частина 8 статті 47 КАС України). Також апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що до закінчення строку розгляду скарги (06.09.2018) позивач звернулась з адміністративним позовом до суду (21.08.2018). Відповідно до абзаців 2, 4 пункту 56.18 статті 56 ПК України рішення контролюючого органу, оскаржене в судовому порядку, не підлягає адміністративному оскарженню. При зверненні платника податків до суду з позовом щодо визнання протиправним та/або скасування рішення контролюючого органу грошове зобов`язання вважається неузгодженим до дня набрання судовим рішенням законної сили. Таким чином, судове оскарження податкових повідомлень-рішень до закінчення процедури їх адміністративного оскарження нівелює наслідки останнього, в тому числі і наслідки порушення контролюючим органом строку розгляду скарги платника податків, а відтак, доводи позивача в цій частині є безпідставними. За наведених обставин, оскільки судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, та допущено неправильне застосування норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, то відповідно до пунктів 1, 4 частини 1 статті 317 КАС України це є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та прийняття постанови про задоволення позову. Згідно з частиною 6 статті 139 КАС України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат. Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Як встановлено апеляційним судом з матеріалів справи, позивач за подання позовної заяви сплатила судовий збір в розмірі 2528,45 грн. та за подання апеляційної скарги 5689,02 грн. судового збору та враховуючи, що заявлений [PERSON] позов є підставним та підлягає задоволенню, апеляційний суд приходить до висновку про необхідність стягнення на її користь за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Волинській області судових витрат в розмірі 8217,47 грн.

Результат розгляду: granted