Рішення адміністративного суду від 2024-05-30 00:00:00+03

26 червня 2023 року [PERSON] звернувся до адміністративного суду з позовом до ГУ ДМС України в Одеській області, у якому просив визнати протиправним та скасувати рішення від 29.06.2021 року №367036 про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 08.12.2017 року, виданого громадянину [PERSON] , [INFO] та скасування посвідки на постійне проживання від Серії [NUMBER] , виданої громадянину [PERSON] , [INFO] . Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 7 серпня 2023 року у задоволенні адміністративного позову було відмовлено. Не погоджуючись з ухваленим рішенням позивач подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи та порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі. На думку апелянта суд першої інстанції не надав належної оцінки доводам і міркуванням позовної заяви щодо незаконності спірного рішення, яке позбавляє позивача права на повагу до свого сімейного життя, свободу пересування, вільно вибирати собі місце проживання. Зобов`язання протягом місяця з моменту винесення рішення виїхати з України спричиняє значну шкоду правам, відновлення яких неминуче буде пов`язано з організаційними, фінансовими та іншими труднощами. Апелянт стверджує, що має постійне місце проживання, тісні соціальні зв`язки в Україні та працює. Також апелянт звернув увагу на те, що є громадянином Азербайджану, але у поданні, на підставі якого прийнято спірне рішення, він визначений як громадянин Російської Федерації, що не відповідає дійсності. Відповідач надіслав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначив про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Справа розглянута судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження. Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів і вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 08.12.2017 громадянину [PERSON] , [INFO] , на підставі пункту 1 частини третьої статті 4 Закону України "Про імміграцію" видано дозвіл на імміграцію в Україну. 11.12.2017 громадянин [PERSON] був документований посвідкою на постійне проживання серії [NUMBER] . Указом Президента України від 24.06.2021 №265/2021 введено в дію Рішення Ради національної безпеки і оборони України від 18.06.2021 року "Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)". Згідно з вказаним рішенням відповідно до статті 5 Закону України "Про санкції" РНБО України вирішила підтримати внесені Кабінетом Міністрів України та Службою безпеки України пропозиції щодо застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій) та застосувати персональні спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи (санкції) до фізичних осіб згідно з додатком 1. Відповідно до додатку 1 за №306 серед осіб, до яких застосовані вказані санкції, є громадянин Азербайджанської Республіки [PERSON] , народився [INFO] , уродженець російської федерації. Серед виду обмежувальних заходів до [PERSON] застосовано, зокрема, відмова у наданні дозволу на імміграцію, скасування дозволу на імміграцію, скасування посвідки на постійне проживання. 29.06.2021 до ГУ ДМС в Одеські області листом ДСІОБГ ДМС від 29.06.2021 надійшло подання Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України від 25.06.2021 за вих. №7367/55/01-2021, відповідно до якого [PERSON] , [INFO] , який згідно Додатку 1 рішення Ради національної безпеки і оборони України від 18 червня 2021 року "Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)", перебуває за №306. У поданні також зазначено, що відповідно до наявної інформації з метою легалізації на територію України прибув громадянин Азербайджанської Республіки [PERSON] , який має статус "кримінального авторитета" та учасника організованої злочинної групи, яка діє на території м. Одеси та Одеської області, та систематично вчиняє вимагання, поєднане з насильством, незаконні заволодіння транспортними засобами, незаконні позбавлення свободи громадян (а.с. 77-79). В той же день Рішенням від 29.06.2021 року №367036 скасовано дозвіл на імміграцію в Україну від 08.12.2017 року, виданий громадянину [PERSON] , [INFO] та скасована посвідка на постійне проживання від Серії [NUMBER] . Вважаючи зазначене рішення протиправним [PERSON] звернувся до суду з даним адміністративним позовом про його скасування. Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні його позовних вимог суд першої інстанції дійшов висновку, що спірне рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання прийняте у відповідності до норм чинного законодавства, у спосіб, визначений законодавством, передбачений Конституцією України та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою ці повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішень. Надаючи правову оцінку законності і обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне. Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до частини першої статті 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Згідно з частиною першою статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Пунктом 6 частини першої статті 1 Закону України від 22.09.2011 №3773-VI "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" (далі Закон №3773-VI) визначено, що іноземець - це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав. Статтею 3 Закону №3773-VI передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини. Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави. Відповідно до частини першої статті 4 Закону №3773-VI іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України "Про імміграцію" іммігрувати в Україну на постійне проживання. За приписами частини першої статті 1 Закону України від 07.06.2001 №2491-III "Про імміграцію" (далі Закон №2491-ІІІ) імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - це іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - це рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію. Статтею 3 Закону №2491-ІІІ визначено, що правовий статус іммігранта в Україні визначається Конституцією України, цим Законом, іншими законами України та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Згідно з пунктами 3, 4 частини першої статті 12 Закону №2491-ІІІ дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України. Пунктом 21 Порядку формування квоти імміграції, Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою КМУ від 26 грудня 2002 р. №1983 (у редакції, чинної на час виникнення спірних правовідносин, далі Порядок №1983) передбачено, що дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу. Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію. Згідно з пунктом 22 Порядку №1983 для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу. У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу. Відповідно до пункту 23 Порядку №1983 ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також у разі необхідності запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення. Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію. Копія рішення про скасування дозволу на імміграцію видається не пізніше як у тижневий строк з дня його прийняття особі, стосовно якої прийнято таке рішення, під розписку чи надсилається рекомендованим листом. Пунктом 1 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою КМУ від 25.04.2018 року №322 (далі Порядок №322) передбачено, що посвідка на тимчасове проживання (далі - посвідка) є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні. Згідно з підпунктом 4 пункту 63 Порядку №322 посвідка скасовується територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі коли дії іноземця або особи без громадянства загрожують національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні. Відповідно до пунктів 64-66 Порядку №322 рішення про скасування посвідки приймається керівником територіального органу/територіального підрозділу ДМС чи його заступником протягом п`яти робочих днів з дня надходження відомостей, які є підставою для її скасування. Копія рішення про скасування посвідки видається територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який прийняв таке рішення, іноземцеві або особі без громадянства під розписку або надсилається такій особі і приймаючій стороні рекомендованим листом не пізніше ніж через п`ять робочих днів з дня його прийняття. Територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС протягом п`яти робочих днів з дня прийняття рішення про скасування посвідки інформує про це ДМС та Адміністрацію Держприкордонслужби. Згідно з підпунктом 1 пункту 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №321 (далі Порядок №321) посвідка скасовується територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 Закону України "Про імміграцію". Пунктами 3, 6, 9, 10 частини першої статі 1 Закону України від 21.06.2018 №2469-VIII "Про національну безпеку України" (далі Закон №2469-VIII) визначено, що громадська безпека і порядок - це захищеність життєво важливих для суспільства та особи інтересів, прав і свобод людини і громадянина, забезпечення яких є пріоритетним завданням діяльності сил безпеки, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб та громадськості, які здійснюють узгоджені заходи щодо реалізації і захисту національних інтересів від впливу загроз; загрози національній безпеці України - це явища, тенденції і чинники, що унеможливлюють чи ускладнюють або можуть унеможливити чи ускладнити реалізацію національних інтересів та збереження національних цінностей України; національна безпека України - це захищеність державного суверенітету, територіальної цілісності, демократичного конституційного ладу та інших національних інтересів України від реальних та потенційних загроз; національні інтереси України - це життєво важливі інтереси людини, суспільства і держави, реалізація яких забезпечує державний суверенітет України, її прогресивний демократичний розвиток, а також безпечні умови життєдіяльності і добробут її громадян. Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 3 Закону №2469-VIII фундаментальними національними інтересами України є державний суверенітет і територіальна цілісність, демократичний конституційний лад, недопущення втручання у внутрішні справи України. Частиною п`ятою статті 3 Закону №2469-VIII передбачено, що загрози національній безпеці України та відповідні пріоритети державної політики у сферах національної безпеки і оборони визначаються у Стратегії національної безпеки України, Стратегії воєнної безпеки України, Стратегії кібербезпеки України, інших документах з питань національної безпеки і оборони, які схвалюються Радою національної безпеки і оборони України і затверджуються указами Президента України. Стратегія національної безпеки України затверджена Указом Президента України від 14.09.2020 №392/2020 (далі - Стратегія національної безпеки України). За змістом частини другої статті 12 Закону №2469-VIII до складу сектору безпеки і оборони входить, зокрема, Державна міграційна служба України, Міністерство внутрішніх справ України, Національна поліція України. Як вже зазначалося вище, 29.06.2021 до ГУ ДМС в Одеські області надійшло подання Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України від 25.06.2021 за вих. №7367/55/01-2021, відповідно до якого [PERSON] , [INFO] , який згідно Додатку 1 рішення Ради національної безпеки і оборони України від 18 червня 2021 року "Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)", перебуває за №306. У поданні також зазначено, що відповідно до наявної інформації з метою легалізації на територію України прибув громадянин Азербайджанської Республіки [PERSON] , який має статус "кримінального авторитета" та учасника організованої злочинної групи, яка діє на території м. Одеси та Одеської області, та систематично вчиняє вимагання поєднане з насильством, незаконні заволодіння транспортними засобами, незаконні позбавлення свободи громадян (а.с. 81-83). В той же день, 29.06.2021, начальником ГУ ДМС України в Одеській області затверджено Висновок про скасування дозволу на імміграцію, наданого громадянину Республики Азейрбайджану [PERSON] (а.с. 84, 87). Того ж дня, Рішенням від 29.06.2021 року №367036 ГУ ДМС України в Одеській області скасовано дозвіл на імміграцію в Україну від 08.12.2017 року, виданий громадянину [PERSON] , [INFO] та скасована посвідка на постійне проживання від Серії [NUMBER] (а.с. 88). Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції зазначив, що, приймаючи спірне рішення від 29.06.2021 року №367036, ГУ ДМС в Одеській області діяло на виконання рішення РНБО України від 18.06.2021 року, уведеного в дію Указом Президента України від 24.06.2021 №265/2021, яке є чинним та у відповідності до вимог статті 10 Закону України "Про Раду національної безпеки і оборони України" та є обов`язковим для ГУ ДМС в Одеській області до виконання. Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони спростовуються матеріалами справи. Так, зі спірного рішення вбачається, що воно прийнято не на виконання рішення РНБО, а на підставі пунктів 3, 4 частини першої статті 12 Закону України "Про імміграцію" №2491-ІІІ. З цього приводу варто зазначити, що адміністративний суд під час перевірки правомірності рішення суб`єкта владних повноважень повинен надати правову оцінку тим обставинам, які стали підставою для його прийняття та наведені безпосередньо у цьому рішенні. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 28 травня 2020 року у справі №826/17201/17 та від 8 листопада 2021 року у справі №184/1009/17. Відтак, ураховуючи, що приписами частини другою статті 77 КАС України тягар доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на суб`єкта владних повноважень, відповідач у даній справі повинен довести належними та допустимий доказами наявність обставин, за якими ним на підставі пунктів 3, 4 частини першої статті 12 Закону №2491-ІІІ було прийнято спірне рішенням. Згідно до статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Як вбачається з матеріалів справи, рішення від 29.06.2021 року №367036, яким скасовано дозвіл на імміграцію в Україну від 08.12.2017 року, виданий громадянину [PERSON] , [INFO] та скасована посвідка на постійне проживання від Серії [NUMBER] , прийнято ГУ ДМС України в Одеській області з урахуванням Висновку про скасування дозволу на імміграцію, затвердженого 29.06.2021 на підставі подання Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України про скасування дозволу на імміграцію в України та просвітки на постійне проживання громадянину Республікі [PERSON] . Зі змісту зазначеного подання вбачається, що орган НП, посилаючись на пункти 3, 4 частини першої статті 12 Закону №2491-ІІІ, як підставу для скасування дозволу на імміграцію, зазначив, що "Відповідно до наявної інформації з метою легалізації на територію України прибув громадянин Азербайджанської Республіки [PERSON] ( [PERSON] ), [INFO] , який має статус "кримінального авторитета" та учасника організованої злочинної групи, яка діє на території м. Одеси та Одеської області, та систематично вчиняє вимагання, поєднане з насильством, небезпечним для життя та здоров`я осіб в особливо великих розмірах, незаконні заволодіння транспортними засобами, розбійні напади з метою незаконного заволодіння чужим майном, поєднані з насильством, небезпечним для життя та здоров`я осіб в особливо великих розмірах, незаконні позбавлення свободи громадян. Своїми безпосередніми діями [PERSON] створює реальну загрозу національним інтересам, національній безпеці, порушує права і свободи людини і громадянина, сприяє дестабілізації суспільно-політичної обстановки в Україні та поширює вплив організованої злочинності на процеси, що відбуваються в економічній, політичній, суспільній сферах, а також в умовах виконання покарань". Водночас, статтею 2 Закону України "Про Національну поліцію" на Національну поліцію покладено завдання забезпечення публічної безпеки і порядку, охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави, протидії злочинності. Підпунктами 1-4 частини першої статті 23 Закону України "Про Національну поліцію" встановлено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань: здійснює превентивну та профілактичну діяльність, спрямовану на запобігання вчиненню правопорушень; виявляє причини та умови, що сприяють вчиненню кримінальних та адміністративних правопорушень, вживає у межах своєї компетенції заходів для їх усунення; вживає заходів з метою виявлення кримінальних, адміністративних правопорушень; припиняє виявлені кримінальні та адміністративні правопорушення; вживає заходів, спрямованих на усунення загроз життю та здоров`ю фізичних осіб і публічній безпеці, що виникли внаслідок учинення кримінального, адміністративного правопорушення. Дослідивши подання Департаменту стратегічних розслідувань колегія суддів зазначає, що його зміст не містить належного обґрунтування з посиланням на об`єктивні факти, наявність яких підтверджує, що [PERSON] має статус "кримінальний авторитет", який є учасником організованої злочинної групи, систематично вчиняє вимагання, поєднане з насильством, небезпечним для життя та здоров`я осіб в особливо великих розмірах, незаконні заволодіння транспортними засобами, розбійні напади з метою незаконного заволодіння чужим майном, поєднані з насильством, небезпечним для життя та здоров`я осіб в особливо великих розмірах, незаконні позбавлення свободи громадян. Разом з тим, відповідно до пункту 22 частини першої статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються засади цивільно-правової відповідальності, діяння, які є злочинами, адміністративними або дисциплінарними правопорушеннями, та відповідальність за них. Отже, загальні підстави, умови, форми, основні ознаки правопорушення, що створюють їх склад, за що особу може бути притягнуто до одного з видів відповідальності та процедуру такого притягнення має визначати закон. Вина у вчиненні злочину або адміністративному правопорушенні встановлюється в порядку, визначеному Кримінальним процесуальним кодексом України або Кодексом України про адміністративні правопорушення відповідно. Крім того, не зайвим буде вказати й про те, що нормами статті 62 Конституції України чітко закріплено "принцип презумпції невинуватості", відповідно до якого, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Проте, жодних вироків (постанов) суду відносно позивача представником відповідача до суду надано не було. При цьому колегія суддів також враховує, що з Висновку про розгляд заяви громадянина Азербайджану [PERSON] щодо отримання дозволу на імміграцію в України, затвердженого 08.12.2021 начальником ГУ ДМС України в Одеській області, вбачається, що [PERSON] прибув в Україну на постійне проживання. Перебуває в Україні на законних підставах, його батько є громадянином України. Заперечень з боку компетентних органів України (УСБУ, НЦП Інтерполу та Адміністрації Держприкордонслужби) щодо отримання дозволу на імміграцію в Україну не має. За обліками УІАЗ ГУМВС України в Одеської області не значиться. Згідно до приписів статей 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту. Більш того, одночасно також слід зазначити й про те, що протягом тривалого проживання позивача на території України останній жодного разу не притягувався до кримінальної відповідальності. Доказів зворотного відповідачем суду не надано та в матеріалах справи такі відсутні. При цьому варто врахувати, що подання Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України, направлене в межах його компетенції, не містить ознак управлінського рішення з регулюючим впливом на права чи законні інтереси інших суб`єктів права та не може бути самостійним предметом оскарження в порядку адміністративного судочинства на відміну від рішення органу ДМС, тож обґрунтованість зазначеної у такому зверненні інформації має перевірятися органом ДМС як суб`єктом управлінської діяльності, який на підставі цього звернення приймає рішення, що є предметом перевірки у адміністративному судочинстві. Разом з тим, рішення ДМС як суб`єкта управлінської діяльності повинно відповідати критеріям, наведеним у частині другій статті 2 КАС України, розуміння змісту вимог щодо дотримання яких має бути однаковим для усіх суб`єктів управлінської (адміністративної) діяльності, що регулюється іншими нормативними актами. Зокрема, якщо йдеться про критерій обґрунтованості рішення ДМС, то таке рішення має прийматися з урахуванням усіх обставин, що мають значення для його прийняття (вчинення дій). Адже дискреція дозволяє адміністративному органу прийняти найбільш зважене в конкретних умовах рішення, засноване на особистих (власних) оцінках обставин, а не на чіткому приписі норми права, (не формально). Між тим, з висновку про скасування дозволу на імміграцію, наданого громадянину Республики Азейрбайджану [PERSON] , що 29.06.2021 був затверджений начальником ГУ ДМС України в Одеській області, вбачається, що він не містить належної оцінки згаданого подання, а лише цитує його зміст без належної оцінки викладеної в ньому інформації. Тобто, на час прийняття оскаржуваного рішення ГУ ДМС в Одеській області не мало належних та допустимих доказів вини позивача у вчинені дій, які становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні, охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України. За приписами частини п`ятої статті 242 КАС України та частини шостої статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, а не висновки судів апеляційних інстанції. Верховний Суд у постанові від 14.04.2020 у справі №480/296/19 наголошував, що подання спеціально уповноважених органів про скасування особі дозволу на імміграцію не містить ознак управлінського рішення з регулюючим впливом на права чи законні інтереси інших суб`єктів права, у зв`язку з чим не може бути самостійним предметом оскарження в порядку адміністративного судочинства, на відміну від рішення органу ДМС. Тож обґрунтованість такого подання має перевірятися органом ДМС, який на підставі цього подання приймає рішення, яке у свою чергу повинно відповідати критеріям, наведеним у частині другій статті 2 КАС України, на відповідність яких його і має перевірити адміністративний суд. Також Суд зазначив, що під час розгляду спорів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень суди незалежно від підстав, наведених у позовній заяві, повинні перевіряти їх відповідність усім вимогам, зазначеним у частині другій статті 2 КАС України, а не просто констатувати, що оскаржуване рішення прийняте суб`єктом владних повноважень в межах наданих йому законом повноважень. Цей обов`язок витікає із завдань адміністративного судочинства, змістом яких є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Так, у постанові від 13.02.2020 у справі №823/1499/17 Верховний Суд, вирішуючи спір у подібних правовідносинах, дійшов висновку, що підставою для скасування дозволу на імміграцію в Україну за пунктом 3 частини першої статті 12 Закону №2491-III є саме дії іммігранта, що становлять загрозу національній безпеці України чи громадському порядку в Україні. При цьому, Суд підкреслив, що зазначена норма не визначає такої умови для прийняття рішення про скасування відповідного дозволу, як доведення вини іммігранта у кримінальному чи адміністративному провадженні. Крім того, Верховний Суд неодноразово висловлювався з приводу важливості принципу правової (справедливої) процедури (постанова від 16.04.2020 у справі №495/5105/17, постанова від 13.03.2020 у справі №805/2340/17-а), яка є невід`ємною частиною верховенства права. Указаний принцип спрямований на забезпечення справедливого ставлення до особи під час прийняття актів суб`єктом владних повноважень. Правова (справедлива) процедура встановлює стандарти у процесі прийняття актів суб`єктами владних повноважень, які відображені в рішеннях Європейського суду з прав людини, у яких здійснюється застосування статті 6 Конвенції, яка передбачає дотримання процесуальних (процедурних) гарантій у судовому провадженні. У постанові від 30.07.2020 у справі №824/875/19-а Верховний Суд наголосив, що указані гарантії поширюються і на адміністративні процедури за участі суб`єкта владних повноважень. Згідно з цією статтею має бути забезпечене право особи: бути поінформованим; мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту; захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника; ознайомитися з матеріалами справи; вона має можливість висловити свою думку перед оголошенням рішення; обґрунтувати органом влади прийняття несприятливих актів; визначити порядок їх оскарження, відшкодувати заподіяну шкоду. У постанові від 02.12.2021 у справі №120/1859/19-а Верховний Суд наголосив, що із змісту норми пункту 23 Порядку №1983 не слідує, що особа запрошується для надання пояснень лише у разі необхідності з`ясування обставин, які мають значення для вирішення питання про скасування дозволу на імміграцію, а тому висновки суду про те, що відсутність запрошення позивача для надання пояснень щодо підстав скасування дозволу на імміграцію не є порушенням пункту 23 Порядку №1983 є помилковими. Отже, рішення ДМС як суб`єкта управлінської діяльності повинно відповідати критеріям, наведеним у частині другій статті 2 КАС України, розуміння змісту вимог щодо дотримання яких має бути однаковим для усіх суб`єктів управлінської (адміністративної) діяльності, що регулюється іншими нормативними актами. Зокрема, якщо йдеться про критерій обґрунтованості рішення ДМС, то таке рішення має прийматися з урахуванням усіх обставин, що мають значення для його прийняття (вчинення дій). Дискреція дозволяє адміністративному органу прийняти найбільш зважене в конкретних умовах рішення, засноване на особистих (власних) оцінках обставин, а не на чіткому приписі норми права (не формально). Для цього законодавець у пункті 23 Порядку №1983 передбачив, що ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також у разі необхідності запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення. Тобто, Порядок №1983 передбачає своєрідний алгоритм дій органів ДМС задля прийняття обґрунтованого рішення. Колегія суддів погоджується з тим, що указана норма Порядку №1983 не містить імперативних приписів щодо запитування органом ДМС додаткової інформації чи запрошення іммігранта для надання ним пояснень. Утім, саме органи ДМС, володіючи дискрецією щодо прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинні визначати потребу в отриманні додаткової інформації, документів тощо чи у наданні іммігрантом пояснень, ураховуючи фактичні обставини, як-от наприклад: довготривале проживання особи в Україні, наявність стійких соціальних зв`язків, сім`ї, роботи, тобто встановлення особи іммігранта. Це дасть змогу визначити чи є необхідність у застосуванні до особи обмеження у вигляді скасування дозволу на імміграцію. Більше того, дослідження такої інформації буде свідчити, що при прийнятті відповідного рішення орган ДМС діяв розсудливо, сумлінно та обґрунтовано. У цьому контексті принагідно урахувати, що у постанові від 18.04.2018 у справі №820/2262/17 Верховний Суд підкреслював, що право особи на безпосередню участь у проведенні процедури про скасування дозволу на імміграцію в Україну гарантовано національним законодавством України, а саме: пунктом 23 Порядку №1983. За висновком Суду у справі №820/2262/17, особа, якої стосується рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна мати у своєму розпорядженні ефективний засіб юридичного захисту, що дає йому змогу брати участь у провадженні під час розгляду його справи у компетентному судовому або адміністративному органі влади або в компетентному органі, члени якого є безсторонніми і які користуються гарантіями незалежності. Тож не запрошення для надання пояснень іммігранта, стосовно якого розглядається питання скасування дозволу на імміграцію, є позбавленням процесуальних гарантій останнього щодо безпосередньої участі у процедурі прийняття відповідного рішення компетентним органом. Отже, орган ДМС при прийнятті рішення повинен виходити із конкретних обставин, ураховувати особу іммігранта, його спосіб життя та поведінку, а також оцінити чи є достатньою наявна у нього інформація для прийняття відповідного рішення з огляду на те, які наслідки воно матиме для іммігранта. Враховуючи, що у поданні, яке надійшло до відповідача 29.06.2021 року, не вказується про фактичні обставини, на підставі яких відомостей органом поліції зроблений висновок про те, що [PERSON] своїми безпосередніми діями створює реальну загрозу національним інтересам, національній безпеці, порушує права і свободи людини і громадянина, сприяє дестабілізації суспільно-політичної обстановки в Україні та поширює вплив організованої злочинності на процеси, що відбуваються в економічній, політичній, суспільній сферах, а також в умовах виконання покарань, а також те, що спірне рішення, прийняте в той же день 29.06.2021, прийняте без належної перевірки, передбаченої законодавством, про скасування дозволу на імміграцію, окрім посилання на пункти 3, 4 частини першої статті 12 Закону №2491-ІІІ, не містить будь-якого мотиву щодо його прийняття та під час його ухвалення іммігранта не було запрошено для надання пояснень стосовно питання щодо скасування дозволу на імміграцію, колегія суддів вважає, що оспорюване рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну не відповідає критеріям правомірності, переліченим у частині другій статті 2 КАС Україні. У цьому контексті принагідно урахувати, що під час розгляду спорів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень суди незалежно від підстав, наведених у позовній заяві, повинні перевіряти їх відповідність усім вимогам, зазначеним у частині другій статті 2 КАС України, а не просто констатувати, що оскаржуване рішення прийняте суб`єктом владних повноважень в межах наданих йому законом повноважень. Цей обов`язок витікає із завдань адміністративного судочинства, змістом яких є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Аналогічна правова позиція знайшла своє відображення в постановах Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №820/2230/17, від 11.12.2019 у справі №240/6247/18, від 14.04.2020 у справі №480/296/19. При розгляді даної справи колегія суддів ще раз акцентує увагу на тому, що спірне рішення про скасування дозволу на імміграцію, окрім посилання на пункти 3, 4 частини першої статті 12 Закону №2491-ІІІ, не містить будь-якого мотиву щодо його прийняття. У зв`язку із цим варто зазначити, що суб`єкт владних повноважень повинен належним чином мотивувати своє рішення (висновок). Це дає можливість зацікавленому суб`єкту, чиїх прав, свобод та інтересів воно стосується, оскаржити таке рішення до суду й визначити підстави прозову, обґрунтувати свої вимоги. Недотримання суб`єктом владних повноважень вимог стосовно обґрунтованості прийнятого ним адміністративного акту свідчить про недотримання визначених у частині другій статті 2 КАС України критеріїв, серед яких закріплено вимоги до владних суб`єктів діяти обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії). У постанові Верховного Суду від 16.03.2023 у справі №160/18668/21 зазначено, що стосовно вимог до адміністративного акта суб`єкта владних повноважень у судові практиці склалася правова позиція, відповідно до якої такий акт має бути детально обґрунтованим (мотивованим). Вимога про те, що адміністративний акт повинен містити мотиви, на яких він ґрунтується, на додаток до принципів справедливої адміністративної процедури, що регулюють адміністративні акти, встановлена також у Рекомендації №R(91)1 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам про адміністративні санкції (прийнято Комітетом Міністрів 13.02.1999 року) на 452-му засіданні заступників міністрів) (Council of Europe Committee of ministers Recommendation No. R(91)1 of the Committee of Ministers to member states on administrative sanctions) У постанові Верховного Суду від 28.11.2022 у справі №826/6029/18 викладено правовий висновок, відповідно до якого у контексті вимог частини другої статті 2 КАС України нормативне обґрунтування прийнятого рішення та його співвідношення з фактичними обставинами не є формальною вимогою, оскільки суд має перевірити чи діяв суб`єкт владних повноважень, у тому числі (…) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії). Цей висновок згодом було застосовано Верховним Судом й у постанові від 11.09.2023 у справі №420/14943/21, у якій Суд звертав увагу й на практику Європейського суду з прав людини (наприклад, рішення у справі "Suominen v. Finland", заява №37801/97, пункт 36), відповідно до якої орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень; принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень полягає у тому, щоб рішенням було прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Отже, Верховний Суд визначив, що критеріями обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень є: 1) логічність та структурованість викладення мотивів, що стали підставою для прийняття відповідного рішення; 2) пов`язаність наведених мотивів з конкретно наведеними нормами права, що становлять правову основу такого рішення; 3) наявність правової оцінки фактичних обставин справи (поданих документів, інших доказів), врахування яких є обов`язковим у силу вимог закону під час прийняття відповідного рішення; 4) відповідність висновків, викладених у такому рішенні, фактичним обставинам справи; 5) відсутність немотивованих висновків та висновків, які не ґрунтуються на нормах права. Зважаючи на встановлені у справі, яка розглядається, обставини, а також беручи до уваги вищевикладені мотиви, колегія суддів констатує, що відповідач, на якого процесуальним законом покладено обов`язок доказування у такій категорії справ, не довів законності прийнятого ним рішення та наявність обставин, які відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 12 Закону №2491-III, дають йому підстави для скасування дозволу на імміграцію в Україну. Ураховуючи наведене колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Зважаючи на викладене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції допустив неповне встановлення обставини справи, що мають значення, неправильне застосування норм матеріального права та дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Таким чином доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції та є підставою для скасування рішення суду першої інстанції. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. За приписами частини першої та частини другої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Відтак, апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню.

Результат розгляду: granted