Рішення адміністративного суду від 2024-07-02 00:00:00+03

10.08.2023р. [PERSON] звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до ГУ ПФУ в Одеській області, в якому просив суд: - визнати протиправними дії ГУ ПФУ в Одеській області відносно застосування з 01.03.2023р. «обмеження» йому розміру збільшення перерахунку пенсії, передбаченого п.1 постанови Кабінету Міністрів України «Про індексацію пенсійних і страхових виплат та додаткових заходів щодо підвищення соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2023 році» від 24.02.2023р. №168, розміром 1500 грн.; - зобов`язати ГУ ПФУ в Одеській області здійснити з 01.03.2023р. перерахунок та виплату йому пенсії із застосуванням коефіцієнта збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) у розмірі 1,197 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про індексацію пенсійних і страхових виплат та додаткових заходів щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2023 році» від 24.02.2023р. №168 без обмеження розміру збільшення в результаті перерахунку пенсії передбаченого п.1-7 цієї Постанови, максимальним (граничним) розміром 1500 грн. та щомісячної доплати до пенсії у розмірі 2000 грн. згідно з постановою Кабінету Міністрів України «Про додатковий соціальних захист окремих категорій осіб» від 14.07.2021р. №713 «без обмеження максимальним розміром пенсії». Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач звернувся на офіційну електронну адресу ГУ ПФУ в Одеській області із заявами про проведення пенсії з урахуванням щомісячної доплати, згідно з постановою Кабінету Міністрів України «Про додатковий соціальний захист окремих категорій осіб» від 14.07.2021р. №713 без обмеження в розмірі десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність та, з-поміж іншого, проведення виплати пенсії з урахуванням індексації на підставі постанови Кабінету Міністрів України «Про індексацію пенсійних і страхових виплат та додаткових заходів щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2023 році» від 24.02.2023р. №168. Однак, як зазначає позивач, жодних відповідей від відповідача він не отримував, що, власне, і стало підставою звернення до суду. Відповідач, у свою чергу, надав до суду 1-ї інстанції письмовий відзив, в якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні. Зокрема, відповідач зазначив, що [PERSON] не звертався до Головного управління із заявою про проведення перерахунку пенсії з 01.03.2023р. «без обмеження її максимальним розміром», у зв`язку з чим, і не отримував відповіді (відмови) ГУ ПФУ в Одеській області. Відповідно, порушення будь-яких прав та інтересів позивача станом на момент звернення його до суду, відсутнє. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2023 року (ухваленим \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~в порядку спрощеного (письмового) провадження) у задоволенні позову [PERSON] - відмовлено. Не погоджуючись із вказаним вище рішенням суду першої інстанції, позивач 23.10.2023р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив про те, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення, було порушено норми матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16.10.2023р. та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 25.10.2023р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою [PERSON] та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження. 06.12.2023р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду. Відповідач, належним чином повідомлений про розгляд даної справи, правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався. 13.06.2024р. судом апеляційної інстанції направлено на адресу відповідача запит про надання належним чином засвідченої копії пенсійної справи позивача в частині, що стосується спірного питання (застосування [PERSON] з 01.03.2023р. обмеження розміру пенсії), зокрема, але не тільки копій документів щодо призначення та перерахунків пенсії позивача, документів (довідок) на підставі яких вказані перерахунки здійснювалися, а також докази отримання заяв від 18.06.2023р. та 30.06.2023р. про перерахунок його пенсії та, у разі наявності, рішень, прийнятих за результатами їх розгляду. Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, можуть бути розглянуті судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження. Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України). Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків. Судом першої інстанції встановлені наступні обставини. Позивач - [PERSON] перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Одеській області та отримує пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб». 17.05.2023р. рішенням Одеського окружного адміністративного суду у справі №420/1384/23 ГУ ПФУ в Одеській області зобов`язано провести нарахування та здійснити виплату [PERSON] щомісячної доплати до пенсії в порядку та розмірах визначених постановою Кабінету Міністрів України «Про додатковий соціальний захист окремих категорій осіб» від 14.07.2021р. за №713, починаючи з 01.12.2022р. У відповідності до заяв [PERSON] від 18.06.2023р. та від 30.06.2023р., направлених на електронну адресу ГУ ПФУ в Одеській області, останній просив відповідача\~ \~\~виконати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17.05.2023 року у справі №420/1384/23 та надати копію рішення про перерахунок або відмову в перерахунку пенсії. При цьому, [PERSON] просив відповідача провести перерахунок пенсії з 01.03.2023р. без обмеження в розмірі 10 прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Однак, як зазначено у позовній заяві, на час подання позову до суду, позивач так і не отримав жодної відповіді на надані заяви, що і стало підставою звернення до суду з даною позовною заявою. Вирішуючи справу по суті та повністю відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що на наданих до суду екземплярах заяв від 30.06.2023р. і від 18.06.2023р., оригінали яких надано позивачем, відсутня печатка або будь-яка інша відмітка ГУ ПФУ в Одеській області із зазначенням номеру та дати вхідного документа. При цьому, позивачем не були \~\~\~\~\~\~\~надані будь-які інші докази на підтвердження надсилання та отримання відповідачем вказаних заяв. За таких обставин, суд 1-ї інстанції дійшов висновку, що наявними матеріалами справи не підтверджено факту допущення відповідачем протиправної бездіяльності щодо нездійснення перерахунку пенсії позивача. Однак, колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та \~\~\~наявні в них докази, не погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає їх необґрунтованими та взагалі не заснованими на законі, з огляду на наступне. Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з нормою ст.22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Відповідно до ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Таким чином, право особи на отримання пенсії, як складової права на соціальний захист, є її конституційним правом. За приписом п.6 ч.1 ст.92 Конституції України, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України. Так, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, врегульовані Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992р. №2262-XII. Зазначеним Законом держава гарантує гідне пенсійне забезпечення осіб, які мають право на пенсію, шляхом встановлення їм пенсій не нижче прожиткового мінімуму, визначеного законом, перерахунок призначених пенсій у зв`язку із збільшенням рівня грошового забезпечення, надання передбачених законодавством державних соціальних гарантій, вжиття на державному рівні заходів, спрямованих на їх соціальний захист. Так, як встановлено колегією суддів та вбачається з наданих до суду апеляційної інстанції матеріалів пенсійної справи позивача (№1501013294), він дійсно має право отримувати пенсію по інвалідності у розмірі 80% відповідних сум грошового забезпечення. Як вбачається зі змісту наявного у справі рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17.05.2023р. (справа №420/1384/23), ГУ ПФУ в Одеській області було зобов`язано провести нарахування та здійснити виплату [PERSON] щомісячної доплати до пенсії в порядку та розмірах визначених постановою Кабінету Міністрів України «Про додатковий соціальний захист окремих категорій осіб» від 14.07.2021р. за №713, починаючи з 01.12.2022р. Далі, на виконання зазначеного вище рішення, відповідач здійснив перерахунок пенсії [PERSON] , але із застосуванням «обмеження максимального розміру його пенсії». Так, розмір пенсії позивача з 01.12.2022р. складав - 20930 грн. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ При цьому, згідно з матеріалами пенсійної справи №1501013294, які були витребувані за ініціативою суду 2-ї інстанції, перерахунок пенсії позивача станом на 01.12.2022р. бу проведений таким чином: - сума грошового забезпечення для обчислення пенсії: 16566,83 грн.; - основний розмір пенсії 80% грошового забезпечення у розмірі: 13253,46 грн. З урахуванням індексації: 15108,94 грн.; - індексація базового ОСНП (13253,46 х 0,140): 1855,48 грн.; - збільшення основного розміру пенсії (25%) від суми 15108,94 грн.: 3777,24 грн.; - індексація збільшення пенсії на 25%: 463,87 грн.; - щомісячна доплата до 2000 грн. відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про додатковий соціальний захист окремих категорій осіб» від 14.07.2021р. №713 (згідно з рішенням суду): 2000 грн.; - інвалід війни ІІ групи (з 01 по 31): 837,20 грн.; - інвалід війни ІІ групи (при виконання обов`язків): 50 грн. Підсумок (розмір) пенсії позивача з надбавками склав: 21 773,38 грн., втім, враховуючи «обмеження» її розміру, був встановлений на рівні 20 930 грн. У подальшому, перерахунок пенсії: - станом на 01.03.2023р. проведений наступним чином: підсумок пенсії (з надбавками): 23273,38 грн. з урахуванням максимального розміру пенсії: 20930 грн.; - станом на 01.08.2023р. проведений наступним чином: підсумок пенсії (з надбавками): 23273,38 грн. з урахуванням максимального розміру пенсії: 20930 грн.; - станом на 01.03.2024р. проведений наступним чином: підсумок пенсії (з надбавками): 25408,16 грн. з урахуванням максимального розміру пенсії: 23610 грн.; Таким чином, враховуючи вищевикладене, можна зробити висновок про те, що відповідач при наступних перерахунках пенсії [PERSON] фактично визначав її з урахуванням «обмеження» максимальним розміром сумою, яка визначена при перерахунку пенсії позивача на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17.05.2023р. у справі №420/1384/23, що, як вбачається зі змісту позовної заяви та, відповідно, апеляційної скарги, і послугувало підставою для звернення позивача до суду із даним позовом. Так, як загально відомо, порядок обчислення пенсії вказаної категорії осіб врегульований Розділом V Закону №2262-XII. При цьому, слід зазначити, що зміни щодо виплати пенсії у максимальному розмірі введені з 01.01.2008р. року із набранням чинності Законом України від 28.12.2007р. №107-VI, п.29 Розділу II «Внесення змін до деяких законодавчих актів України» якого доповнено ч.5 ст.43 Закону №2262-XII, згідно з якою максимальний розмір пенсій, призначених відповідно до цього Закону (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткових пенсій, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсій, встановлених законодавством) не може перевищувати дванадцять мінімальних розмірів пенсії за віком, встановленої абз.1 ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Рішенням Конституційного Суду від 22.05.2008р. по справі №10-рп/2008 визнано такими, що не відповідають Конституції України (254к/96-ВР) (є неконституційними), положення ст.67 розділу I, п.п.2-4, 6-8, 10-18, пп.7 п.19, п.п.20-22,24-34, пп.1-6,8-12 п.35, п.п.36-100 розділу II «Внесення змін до деяких законодавчих актів України» та п.3 розділу III «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України». Таким чином, доповнення у ст.43 Закону №2262-XII стосовно максимального розміру пенсії осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, в цілому визнано неконституційним відповідно до рішення Конституційного Суду від 22.05.2008р. у справі №10-рп/2008. Водночас, Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011р. №3668-VI ч.5 ст.43 Закону №2262-XII було викладено в такій редакції: «Максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність». У подальшому, із набранням чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015р. №911-VIII ч.5 ст.43 Закону №2262-XII доповнено реченням наступного змісту: «Тимчасово, у період з 01.01.2016р. по 31.12.2016р., максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740 грн.». З наступним унормуванням, положення щодо максимального розміру пенсії вказаної категорії осіб врегульовані у ч.7 ст.43 із змінами, внесеними Законом України від 24.12.2015р. №911-VIII \~\~\~\~\~\~\~та Законом України від 06.12.2016р. №1774-VIII, у відповідності до якого, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10 (десяти) прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Тимчасово, по 31.12.2017р., максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740 грн. Разом із цим, Рішенням Конституційного Суду України від 20.12.2016р. по справі №7-рп/2016 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення Закону №2262-XII зі змінами, а саме: ч.7 ст.43, згідно з якими максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність; тимчасово, у період з 01.01.2016р. по 31.12.2016р., максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740 грн. Згідно з п.2 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016р. №7-рп/2016 положення ч.7 ст.43 Закону №2262-XII, які визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення. Відповідно до ч.2 ст.152 Конституції України, закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за рішеннями Конституційного Суду України неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність (абз.6 п.4 Рішення КСУ у справі №1-31/2000 про порядок виконання рішень КСУ). Як зазначив Конституційний Суд України у рішенні від 14.12.2000р. (вказана справа №1-31/2000), рішення Конституційного Суду України мають пряму дію і для набрання чинності не потребують підтверджень з боку будь-яких органів державної влади. Таким чином, правовим наслідком прийняття Конституційним Судом України рішення від 20.12.2016р. у справі №7-рп/2016, є втрата чинності із 20.12.2016р. норм ч.7 ст.43 Закону №2262-XII. Це, у свою чергу, виключає можливість законодавчого органу України вносити зміни у норму яка визнана неконституційною, оскільки після визнання неконституційною норми ч.7 ст.43 Закону №2262-XII, така вважається «відсутньою» у тексті Закону. У свою чергу, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016р. №1774-VIII, передбачено, що відповідно до Прикінцевих положень цього Закону, він набрав чинності з 01.01.2017р., у ч.7 ст.43 Закону №2262-XII слова і цифри «у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року» замінено словами і цифрами «по 31 грудня 2017 року». Разом із тим, колегія суддів зазначає, що ч.7 ст.43 Закону №2262-XII, якою було передбачено обмеження пенсії максимальним розміром, втратила чинність з часу проголошення рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016р. №7-рп/2016. Отже, буквальне розуміння змін, внесених цим Законом №1774-VIII, із урахуванням рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 №7-рп/2016, дозволяє стверджувати, що у Законі №2262-XII була відсутньою норма ч.7 ст.43, а внесені до неї зміни, що полягають у зміні слів та цифр, є нереалізованими. Тобто, вказане означає, що починаючи із 2017р. ст.43 Закону №2262-XII не містила норм про обмеження максимального розміру пенсії 10 (десятьма) прожитковими мінімумами. Отже, внесені Законом №1774-VIII до ч.7 зазначеної статті, яка визнана неконституційною і втратила чинність, зміни (щодо періоду, протягом якого діють обмеження пенсії - «у період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року» замінено словами і цифрами «по 31 грудня 2017 року»), самі по собі не створюють підстав для такого обмеження. До того ж, наведений висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 03.10.2018р. у справі №127/4267/17, від 16.10.2018р. у справі №522/16882/17, від 10.10.2019р. у справі №522/22798/17, від 08.08.2019р. у справі №522/3271/17, від 30.10.2020р. у справі №522/16881/17 та від 21.12.2021р. у справі №120/3552/21-а. Поряд із цим, судова колегія звертає увагу також і на те, що принцип обов`язковості рішень Конституційного Суду України, та їх властивість «негативної нормотворчості» проявляється у недопустимості запровадження правового регулювання з тими самими недоліками. Так, Конституційний Суд України в п.7 Рішення від 08.06.2016р. №4-рп/2016 висловлював правову позицію, якою зауважив про те, що закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані неконституційними, не можуть бути прийняті в аналогічній редакції, оскільки рішення Конституційного Суду України є «обов`язковими до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскаржені». Повторне запровадження правового регулювання, яке визнано неконституційним, дає підстави стверджувати про порушення конституційних приписів, згідно з якими закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Також, Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою в Конституції України виокремлюються певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави; до них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до ст.17 Конституції України перебувають на службі, у тому числі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, органах, що забезпечують суверенітет і територіальну цілісність, її економічну та інформаційну безпеку (рішення від 20.02.2002р. №5-рп/2002, від 17.03.2004р. №7-рп/2004). Конституційний Суд України зазначав про те, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена, зокрема, тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей (абз.2 п.3 мотивувальної частини Рішення від 20.03.2002р. №5-рп/2002, абз.4 п.3 мотивувальної частини Рішення від 17.03.2004р. №7-рп/2004). У той же час, колегія суддів акцентує увагу на те, що відповідно до ст.1-1 Закону №2262-XII, законодавство про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, базується на Конституції України і складається з цього Закону, Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та інших нормативно-правових актів України, прийнятих відповідно до цих законів. Частиною 3 ст.11 Закону №2262-XII визначено, що зміна умов і норм пенсійного забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Так, Закон №2262-XII є спеціальним до спірних правовідносин та саме його положення слід першочергово застосовувати для їх врегулювання. Суттєвою є обставина, що обмеження пенсії військовослужбовців максимальним розміром вже регулювалося ч.7 ст.43 Закону №2262-XII, яка визнана неконституційною з 20.12.2016р., а тому неможливо стверджувати, що з вказаної дати виникла ситуація, за якої дане питання попадає під регулювання положень Закону №3668-VI в частині, що не вирішується нормами Закону №2262-XII. Як вірно зазначив суд 1-ї інстанції, незважаючи на наявність у Постанові КМУ №168 вимоги про підвищення розміру пенсії у межах максимального розміру пенсії, визначеного законом, станом на момент здійснення відповідачем такого перерахунку пенсії позивача у зв`язку із проведенням її індексації, чинної норми, яка б визначала розмір такого максимального обмеження, закон не містить, оскільки положення ч.7 ст.43 Закону №2262-ХІІ Рішенням Конституційного Суду України від 20.12.2016р. №7-рп/2016 визнані такими, що не відповідають Конституції України, внаслідок чого втратили чинність з дати ухвалення відповідного Рішення Конституційного Суду України. Таким чином, враховуючи викладені обставини, колегія суддів доходить висновку про те, що дії відповідача щодо застосування обмежень призначеної позивачу пенсії максимальним розміром є протиправними. Втім, фактична відсутність спірного акту індивідуальної дії та відсутність будь-яких доказів звернення позивача до пенсійного органу із заявою про перерахунок пенсії зумовила висновок суду першої про відсутність порушень прав позивача відповідачем та, відповідно, відсутності підстав для задоволення даного позову. Надаючи оцінку зазначеним висновкам суду 1-ї інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги позивача, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до ч.2 ст.55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Разом із тим, конституційним принципом є принцип верховенства права, що закріплений у ст.8 Конституції України, де громадяни здійснюють свої права за принципом дозволено все, що прямо не заборонено законом, а державні органи та їх посадові особи за принципом дозволено лише те, що прямо визначено законом Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення вказаної ч.2 ст.55 Конституції України, в рішенні від 14.12.2011р. №19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч.2 ст.3 Основного Закону України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Утвердження правової держави, відповідно до приписів ст.1, другого речення ч.3 ст.8, ст.55 Конституції України, полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту. У КАС України конституційне право на звернення до суду конкретизоване в ч.1 ст.5 , згідно з якою кожна особа має право в порядку, встановленому Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті. За правилами ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Так, обов`язковою умовою надання правового захисту є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Право на захист має особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність. Неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок. Відтак, судовому захисту дійсно підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах. У Рішенні від 01.12.2004р. №18-рп/2004 Конституційний Суд України розтлумачив, що поняття охоронюваний законом інтерес необхідно розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції, а також законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально-правовим засадам. Отже, охоронюваний законом інтерес полягає у прагненні особи набути певних матеріальних або нематеріальних благ з метою задоволення певних потреб, якщо такі прагнення є абстрактними, тобто випливають із певного суб`єктивного права у конкретних правовідносинах. Тому, порушення охоронюваного законом інтересу, яке дає підстави для звернення особи за судовим захистом, є створення об`єктивних перешкод на шляху до здобуття останнім відповідного матеріального та/або нематеріального блага. З огляду на встановлені під час судового розгляду обставини, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що відповідач у межах спірних правовідносин індивідуального акта щодо відмови у проведенні позивачу перерахунку пенсії без обмеження її розміру дійсно не приймав. Однак, на переконання колегії, звернення позивача до ГУ ПФУ в Одеській області, у даному випадку, стосовно відновлення свого права та проведення перерахунку пенсії з 01.03.2023р. без обмеження в розмірі 10 прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність, є виключно правом цієї особи, а не її обов`язком згідно із законом. При цьому, варто наголосити, що Закон №2262-XII не містить будь-яких випадків обов`язкових заходів досудового врегулювання подібних спорів. Тобто, позивач не зобов`язаний надавати до суду і будь-які докази його звернення до пенсійного органу із заявою відносно проведення перерахунку пенсії з 01.03.2023р. без обмеження її в розмірі 10 прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Частина 4 ст.9 КАС України зобов`язує суд до активної ролі в судовому процесі, в тому числі до офіційного з`ясування всіх обставин справи і у відповідних випадках до витребування доказів, яких, на думку суду, не вистачає для з`ясування всіх обставин, що розглядається. Однак, суд першої інстанції зазначених процесуальних вимог не дотримався та, відмовляючи \~у задоволенні позовних вимог, формально послався на відсутність будь-яких відомостей (доказів) щодо обмеження пенсійний органом пенсії позивача максимальним розміром та, відповідно, прийняття з цього приводу будь-яких рішень. Ініційований позивачем спір, у даному випадку, виник внаслідок помилкового тлумачення ГУ ПФУ в Одеській області приписів пенсійного законодавства за наявності порушень соціальних прав позивача, що підтверджуються матеріалами пенсійної справи, а тому висновок суду першої інстанції про те, що позов задоволенню не підлягає, є передчасним та необґрунтованим. Аналізуючи наведене правове регулювання у контексті встановлених обставин справи, а також через призму вищевказаних правових висновків Верховного Суду, колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для задоволення вимог, шляхом визнання протиправними дій ГУ ПФУ в Одеській області щодо обмеження призначеної [PERSON] пенсії максимальним розміром та зобов`язання пенсійного органу здійснити перерахунок та виплату пенсії йому «без обмеження максимальним розміром» з 01.03.2023р., із урахуванням раніше виплачених сум. Слід також зазначити про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Згідно з ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову, що, у свою чергу, не було відповідним чином реалізовано апелянтом при розгляді справи в судах 1-ї та 2-ї інстанцій. У силу вимог ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду 1-ї інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Отже, в обсязі встановлених обставин та враховуючи, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а також у зв`язку із тим, що деякі висновки суду не відповідають обставинам справи, судова колегія, діючи виключно в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, у відповідності до ч.1 ст.317 КАС України, вважає за необхідне скасувати рішення суду 1-ї інстанції та прийняти нове - про задоволення даного позову.

Результат розгляду: granted