Рішення адміністративного суду від 2023-02-01 00:00:00+02

[PERSON] звернувся до суду із позовом, у якому просив скасувати постанову серії ДП18 № 665880 від 11.10.2021, винесену інспектором взводу 1 роти 1 батальйону 2 УПП в Харківській області Лабунською Н.О., у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 8 ст. 121, ч. 2 ст. 122 КУпАП. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 24.10.2022 у задоволенні адміністративного позову відмовлено. Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просив скасувати оскаржуване рішення, прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги. В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначив, що відповідачем не надано належним та допустимих доказів вчинення адміністративного правопорушення, передбачено ч. 8 ст. 121, ч. 2 ст. 122 КУпАП. До судового засідання сторони не прибули, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке. Як встановлено судовим розглядом, 11.10.2021 інспектором УПП в Харківській області Лабунською Н.О. винесено постанову серії ДП18 № 665880, якою [PERSON] притягнуто до відповідальності за ч. 8 ст. 121, ч. 2 ст. 122 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу у розмірі 8500 грн. За даними оскаржуваної постанови, 11.10.2021 о 23:47 \~год. у м. Харкові по вул. Клочківська 250 [PERSON] керував транспортним засобом Honda Accord, реєстраційний номер [NUMBER] , з порушенням строків тимчасового ввезення на територію України, чим порушив обмеження, встановлені Митним кодексом України, оскільки згідно відомостей ІТС ІПНП (інформаційно-телекомунікаційна система «Інформаційний портал Національної поліції України»), зазначений транспортний засіб був ввезений 20.01.2019 [PERSON] , та використовувався позивачем, який не ввозив його на митну територію України, чим порушено вимоги ст. 380 Митного кодексу України та ст. ст. 16, 31 Закону України «Про дорожній рух», чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 8 ст. 121, ч. 2 ст. 122 КУпАП. Не погодившись із зазначеною постановою позивач звернувся до суду із даним позовом. Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що при винесені постанови по справі про адміністративне правопорушення відповідач діяв на підставі та у межах повноважень, передбачених діючим законодавством України, на підтвердження чого наявні \~належні та допустимі докази. Колегія суддів не погоджується із таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне. Правові та соціальні основи дорожнього руху з метою захисту життя та здоров`я громадян, створення безпечних і комфортних умов для учасників руху та охорони навколишнього природного середовища визначає Закон України «Про дорожній рух» № 3353-XII. Відповідно до ч. 5 ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватись вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху. Статтею 16 Закону України «Про дорожній рух» передбачено, що водій зобов`язаний не допускати випадків керування транспортним засобом, щодо якого порушено обмеження, встановлені Митним кодексом України, а саме: порушено строки його тимчасового ввезення та/або переміщення в митному режимі транзиту; транспортний засіб використовується для цілей підприємницької діяльності та/або отримання доходів в Україні; транспортний засіб передано у володіння, користування або розпорядження особі, яка не ввозила його на митну територію України або не поміщувала в митний режим транзиту. При цьому, положеннями ст. 31 зазначеного Закону встановлено, що тимчасово ввезені транспортні засоби особистого користування можуть використовуватися на митній території України виключно громадянами, які ввезли зазначені транспортні засоби в Україну, для їхніх особистих потреб. Такі транспортні засоби не можуть використовуватися для цілей підприємницької діяльності та\\або отримання доходів в Україні, бути розкомплектовані чи передані у володіння, користування або розпорядження іншим особам. Транспортні засоби, зареєстровані відповідними органами іноземних держав, які ввезені на територію України та перебувають під митним контролем, підлягають вивезенню або поміщенню в інший митний режим у строки, визначені законодавством з питань державної митної справи. Статтею 380 Митного кодексу України, визначено особливості тимчасового ввезення громадянами транспортних засобів особистого користування та транспортних засобів комерційного призначення на митну територію України. Тимчасове ввезення громадянами-нерезидентами на митну територію України транспортних засобів особистого користування дозволяється на строк до одного року. Цей строк може бути продовжено митними органами з урахуванням дії обставин непереборної сили та особистих обставин громадян, які ввезли такі транспортні засоби, за умови документального підтвердження цих обставин, але не більше як на 60 днів. Обов`язковою умовою допуску зазначених транспортних засобів до тимчасового ввезення на митну територію України є реєстрація цих транспортних засобів в уповноважених органах іноземних держав, що підтверджується відповідним документом. Тимчасово ввезені транспортні засоби особистого користування можуть використовуватися на митній території України виключно громадянами, які ввезли зазначені транспортні засоби в Україну, для їхніх особистих потреб. Такі транспортні засоби не можуть бути передані у володіння, користування або розпорядження іншим особам. Положеннями ч. 8 ст. 121 КУпАП передбачено, що керування водієм транспортним засобом, щодо якого порушено обмеження, встановлені Митним кодексом України, а саме: порушено строки його тимчасового ввезення та/або переміщення в митному режимі транзиту; транспортний засіб використовується для цілей підприємницької діяльності та/або отримання доходів в Україні; транспортний засіб передано у володіння, користування або розпорядження особі, яка не ввозила його на митну територію України або не поміщувала в митний режим транзиту, - тягне за собою накладення штрафу на водія в розмірі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Таким чином, порушення вказаної заборони посягає на безпеку дорожнього руху, отже адміністративне правопорушення, передбачене ч. 8 ст. 121 КУпАП, є правопорушенням у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху. Згідно зі ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Cтаттею 251 КУпАП встановлено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. Згідно зі ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно положень ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Так, відповідно до ст. 79 КАС відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом із поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк. Учасник справи також повинен надати докази, які підтверджують, що він здійснив усі залежні від нього дії, спрямовані на отримання відповідного доказу. Відповідно до ст. 40 Закону України "Про Національну поліцію" поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою забезпечення дотримання правил дорожнього руху. Тобто положення Закону № 580-VIII надають право поліції використовувати інформацію відеозапису в якості речового доказу наявності або відсутності факту правопорушення. У ході судового розгляду встановлено, що підставою для винесення інспектором взводу 1 роти 1 батальйону 2 УПП в Харківській області Лабунською Н.О. оскаржуваної постанови стало встановлення в діях [PERSON] обставин керування транспортним засобом, щодо якого порушено обмеження, встановлені Митним кодексом України, а саме: порушено строки його тимчасового ввезення, транспортний засіб передано у користування або розпорядження особі, яка не ввозила його на митну територію України. Так, в обґрунтування правомірності вказаних висновків відповідач посилався на інформацію, що викладена у самій постанові про притягнення позивача до відповідальності, зазначивши, що остання містить всі необхідні реквізити та оформлена у відповідності до положень КУпАП, а отже є джерелом доказової інформації. У свою чергу, за змістом постанови основним доказом наявності в діях позивача вини у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 8 ст. 121 КУпАП, є інформація, яка міститься в довідці ІПНП, про те, що транспортний засіб Honda Accord, реєстраційний номер [NUMBER] , був ввезений на територію України 20.01.2019 [PERSON] . Втім, доказів на підтвердження зазначеної інформації до суду не надано та матеріали справи не містять. Крім того, для встановлення наявності в діях особи складу правопорушення, передбаченого ч. 8 ст. 121 КУпАП, обов`язковим є підтвердження факту керування особою транспортним засобом. Зі змісту оскаржуваної постанови встановлено, що додатком до неї є відеозапис порушення, який підтверджує обставини скоєння особою адміністративного правопорушення. Однак, до матеріалів даної адміністративної справи вказаний відеозапис відповідачем не надано. Натомість до суду першої інстанції відповідачем надано акт знищення медіафайлів № 7-21, затверджений начальником Управління патрульної поліції в Харківській області 03.12.2021, посилання на який в контексті доведення вини особи колегія суддів вважає безпідставними, оскільки неможливість надати докази на підтвердження вчинення особою правопорушення не можуть бути підставою для висновків про доведеність факту правопорушення. За наведених обставин, колегія суддів зазначає, що у ході судового розгляду справи відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 8 ст. 121, ч. 2 ст. 122 КУпАП, а отже і правомірності оскаржуваної постанови про накладення адміністративного стягнення. Стосовно посилань відповідача не те, що позивачем не заперечувався факт експлуатації та керування вказаним транспортним засобом, колегія суддів вказує, що такі твердження жодним чином не доводять вини у скоєнні адміністративного правопорушення, за яке [PERSON] притягнуто до відповідальності, оскільки сам факт визнання особою вини у порушенні ПДР не може бути достатнім доказом правомірності рішення суб`єкта владних повноважень і не звільняє останнього від доведення його правомірності. Крім того, матеріали справи, зокрема ні позовна заява, ні апеляційна скарга позивача, не містять беззаперечного визнання [PERSON] факту керування транспортним засобом, на що вказував відповідач. Відсутні пояснення [PERSON] такого змісту і у оскаржуваній постанові у справі про адміністративне правопорушення. Статтею 77 Кодексу адміністративного правопорушення встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. В силу положень КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом, а провадження у справах про адміністративні правопорушення, у тому числі й віднесених до компетенції органів внутрішніх справ, здійснюється на основі додержання принципу законності (частини перша, друга статті 7); завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є, зокрема, своєчасне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом (стаття 245). Натомість суд першої інстанції вказаного вище не врахував, з огляду на що дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову. Відповідно до ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Отже, оскільки вказаним обставинам судом першої інстанції не надана належна правова оцінка, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції прийнято з неправильним застосуванням норм матеріального права та підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову. Відповідно до ч. 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат. Згідно з ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору. Оскільки, за подання позовної заяви позивачем сплачено судовий збір у розмірі 454 грн. відповідно квитанції № 0.0.2310058575.1 від 20.10.2021, за подання апеляційної скарги - 681 грн. відповідно до квитанції № 7671-2374-4039-6516 від 09.11.2022, а за результатом судового розгляду справи позовні вимоги задоволено, позивачу підлягає поверненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судовий збір в сумі 1135 грн.

Результат розгляду: granted