Рішення адміністративного суду від 2023-03-16 00:00:00+02

[PERSON] звернувся з позовом до Державної фіскальної служби України (далі - ДФС України) про стягнення оплати за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 13.05.2022 у справі №140/9213/21 про поновлення на роботі, починаючи з 16.05.2022 по дату винесення рішення у даній справі в розмірі 557,89 грн за кожен день невиконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 13.05.2022 у справі №140/9213/21 в частині поновлення його на посаді заступника начальника СЛЕД Міндоходів. Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від \~25 листопада 2022 року у задоволенні позову було відмовлено. Не погодившись із таким рішенням, його оскаржив позивач. Посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати та прийняти нове про повне задоволення позовних вимог. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що рішення Волинського окружного адміністративного суду від 13.05.2022 у справі №140/9213/21 про поновлення [PERSON] на посаді в СЛЕД Міндоходів залишається невиконаним, а тому у позивача наявні правові підстави для застосування ст.236 КЗпП України стягнення середнього заробітку за час затримки \~виконання рішення про поновлення його на роботі в розмірі 557,89 грн за кожен день \~по день постановлення судом рішення. При цьому, висновок суду про неможливість визначення кінцевого терміну затримки, як підстава для відмови в позові є неправильним, оскільки він просив стягнути середній заробіток по день постановлення рішення у справі. Відповідач відзиву на апеляційну скаргу не подав. При цьому ухвала про відкриття апеляційного провадження з матеріалами апеляційної скарги була йому надіслана завчасно. Разом з тим, згідно повідомлення поштового відділення відправлення не було вручене у зв`язку з відсутністю Державної фіскальної служби за вказаною адресою. Отже, скільки поштове відправлення не було вручено відповідачу з незалежних від суду причин, відповідач вважається належним чином повідомлений. Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, судом було призначено апеляційний розгляд справи в порядку письмового провадження без виклику сторін. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши письмові докази, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 13.05.2022 у справі №140/9213/21, яке набрало законної сили 02.09.2022, позов [PERSON] було частково задоволено та визнано протиправним й скасовано наказ Державної фіскальної служби України від 30 липня 2021 року № 1138-о «Про звільнення [PERSON] »; поновлено [PERSON] на посаді заступника начальника Спеціалізованої лабораторії з питань експертизи та досліджень Міндоходів з 02 серпня 2021 року; стягнуто з Державної фіскальної служби України на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 110462, 22 грн; стягнуто з Державної фіскальної служби України на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 5000 грн. Рішення суду в частині поновлення на посаді з 02 серпня 2021 року підлягало до негайного виконання (а.с.5-19). 06.06.2022 головний державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Берегових В.С. виніс постанову про відкриття виконавчого провадження №69133343 з виконання виконавчого листа №140/9213/21, виданого 16.05.2022 Волинським окружним адміністративним судом про поновлення позивача на посаді заступника начальника Спеціалізованої лабораторії з питань експертизи та досліджень Міндоходів з 02 серпня 2021 року (підлягає до негайного виконання) (а.с.20-21). Разом з тим, рішення суду в частині поновлення позивача на посаді виконано не було, що зумовило звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що суд позбавлений можливості встановити період затримки виконання рішення, оскільки відсутня кінцева дата до якої слід визначити такий період (така дата станом на час вирішення даної справи не настала внаслідок відсутності наказу про поновлення позивача на відповідній посаді). Отже, на час вирішення справи неможливо визначити розмір середнього заробітку за час невиконання рішення суду, який належить стягнути на користь позивача. Спірні правовідносини склались з приводу затримки роботодавцем виконання рішення про поновлення на роботі, допущене до негайного виконання, незаконно звільненого працівника та виплату середнього заробітку за час затримки. Відповідно до частин другої-третьої статті 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Частина перша статті 129-1 Конституції України передбачає, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Відповідно до статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Пунктом 3 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби. Також частиною сьомою статті 235 КЗпП України встановлено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Відповідно до статті 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Добровільне виконання рішення суду боржником є його законодавчо встановленим обов`язком, який не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі. Отже, законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів особи, що звернулася за захистом цього права. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника. При цьому, працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 22 квітня 2021 року у справі № 813/1271/18 стосовно працівника митного органу, яка може бути застосована і у спірних правовідносинах. Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), практика якого застосовується судом як джерело права відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України та Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», неодноразово звертав увагу на те, що «право, передбачене частиною першою статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система дозволяла остаточному та обов`язковому судовому рішенню залишатися без дії на шкоду однієї зі сторін» (рішення ЄСПЛ від 19 березня 1997 року у справі Hornsby v. Greece («Хорнсбі проти Греції»), п.40), рішення ЄСПЛ від 20 липня 2004 року у справі Shmalko v. Ukraine («Шмалько проти України»), п. 43). Положення статті 236 КЗпП України встановлює відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі працівника з метою компенсації йому втрат від неотримання заробітної плати чи неможливості працевлаштуватись. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 13.05.2022 у справі №140/9213/21, яке набрало законної сили 02.09.2022, поновлено [PERSON] на посаді заступника начальника Спеціалізованої лабораторії з питань експертизи та досліджень Міндоходів з 02 серпня 2021 року та стягнуто з Державної фіскальної служби України на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 110462, 22 грн.. Рішення в частині поновлення на посаді та присудження виплати заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць допущено до негайного виконання. На виконання судового рішення видано виконавчі листи, пред`явлені до примусового виконання. У той же час, на виконання судового рішення в частині поновлення позивача на роботі, не виконано. Водночас, суд помилково виходив з того, що позбавлені можливості встановити період затримки виконання судового рішення у зв`язку з відсутністю кінцевої дати до якої слід визначити такий період з огляду на те, що на час вирішення справи така дата не настала внаслідок відсутності наказу відповідача про поновлення позивача на відповідній посаді . Позивач у позовних вимогах встановив період, упродовж якого вважає що відповідач неправомірно не виконав судове рішення та не поновив його на посаді, а відповідно має право на середній заробіток відповідно до вимог статті 236 КЗпП України. Апеляційний суд зауважує, що середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі. Тобто, відсутність кінцевої дати періоду, упродовж якого відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо виконання судового рішення про поновлення особи на публічній службі, не є підставою для уникнення відповідальності та відмови у задоволенні вимоги про стягнення відповідної компенсації. Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 20 жовтня 2022 року у справі № 280/5734/21. Отже, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову про стягнення на користь позивача \~середнього заробітку за час затримки виконання рішення з 16 травня 2022 року по день вирішення справи в суді першої інстанції - 25 листопада 2022 року включно. Згідно розрахунку кількість робочих днів за цей період складає 140. Середньоденний заробіток позивача складає 557,89 грн, що сторонами не оспорюється. Отже, загальний розмір середнього заробітку за час затримки виконання рішення \~Волинського окружного адміністративного суду \~від 7 кітня 2020 року складає 78104, 60 грн (557, 89 грн \~х 140 днів= 78104, 60 грн) Таким чином на користь [PERSON] з Державної фіскальної служби слід стягнути 78104, 60 грн (без урахування обов`язкових платежів та зборів). Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). За таких обставин, колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла до висновку про те, що оскаржуване судове рішення прийнято з порушенням норм матеріального права, викладені у ньому висновки не відповідають фактичним обставинам справи, а тому його необхідно скасувати та прийняти нове про задоволення позову.

Результат розгляду: granted