Рішення адміністративного суду від 2022-02-02 00:00:00+02

[PERSON] у липні 2021 року звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, у якому просила: визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати їй з 17 липня 2018 року підвищення до пенсії, передбаченого статтею\~ 39 Закону України від 28 лютого 1991 року №796-ХІІ "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи"\~ (далі - Закон №796-ХІІ); зобов`язати провести нарахування та виплату підвищення до пенсії відповідно до\~ Закону №796-ХІІ\~ у розмірі двох мінімальних заробітних плат, починаючи з 17 липня 2018 року. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначила, що має статус особи, яка потерпіла внаслідок Чорнобильської катастрофи, є непрацюючим пенсіонером\~ \~\~та постійно проживає в населеному пункті, який віднесено до зони гарантованого добровільного відселення, а тому згідно зі статтею\~ 39 Закону №796-ХІІ\~ має право на щомісячне підвищення до пенсії у розмірі двох мінімальних заробітних плат.\~ Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2021 року адміністративний позов [PERSON] до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії за період з 17 липня 2018 року по 10 січня 2021 року залишено без розгляду. Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2021 року у справі №140/7294/21 позов задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області щодо не нарахування та невиплати [PERSON] підвищення до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному\~ статтею\~ 39 Закону №796-ХІІ. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області провести [PERSON] з 11 січня 2021 року нарахування та виплату підвищення до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному\~ статтею\~ 39 Закону №796-ХІІ, що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно із Законом про Державний бюджет на відповідний рік). Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржив відповідач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову. В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що з 26.06.2019 [PERSON] зареєстрована фізичною-особою підприємцем, тобто є працюючим пенсіонером, а тому відповідно до статті 39 Закону №796-ХІІ\~ не має права на отримання щомісячного підвищення до пенсії у розмірі двох мінімальних заробітних плат. Суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення не взяв до уваги та не надав належної оцінки доказам того, що [PERSON] має статус фізичної особи-підприємця, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення адміністративного позову. Позивач правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористалася. Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні), апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження відповідно до положень пункту 3 частини першої\~ статті 311 КАС України. Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що [PERSON] має статус особи, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), що підтверджується відповідним посвідченням; перебуває на обліку в органах ПФУ, як одержувач пенсії. Позивач, відповідно до паспортних даних, зареєстрована в с. Лобна\~ \~\~Любешівського району Волинської області, яке відповідно до Переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого\~ постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.1991 № 106, віднесено до зони гарантованого добровільного відселення. \~У довідці від 08.07.2021 № 310 відповідач у відповідь на звернення [PERSON] , повідомив про розмір пенсії, яку отримує позивач та про те, що з 17.07.2018 по даний час виплата підвищення до пенсії згідно зі\~ статтею 39 Закону №\~ \~\~796-ХІІ\~ не проводилась. Не погодившись з бездіяльністю відповідача щодо невиплати підвищення до пенсії згідно зі\~ статтею 39 Закону №\~ \~\~796-ХІІ, позивач звернулася до суду з цим позовом. Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до\~ рішення Конституційного Суду України від 17.07.2018 №\~ \~\~6-р/2018\~ та\~ статті 39 Закону №\~ 796-ХІІ\~ позивач має право на щомісячне отримання підвищення до пенсії, як непрацюючий пенсіонер, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі двох мінімальних заробітних плат, як установлено\~ статтею 39 Закону №\~ \~\~796-ХІІ, тому бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати [PERSON] підвищення до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному\~ статтею\~ 39 Закону №796-ХІІ, є протиправною, у зв`язку з чим Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області зобов`язане провести [PERSON] з 11 січня 2021 року нарахування та виплату підвищення до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному\~ статтею\~ 39 Закону №796-ХІІ, що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно із Законом про Державний бюджет на відповідний рік). Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, в межах доводів та вимог апеляційної скарги колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного. Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я, соціального захисту потерпілого населення визначено в\~ \~Законі №796-XII. Стаття 39 Закону №796-ХІІ\~ у редакції, чинній до 01 січня 2015 року, була викладена так: "Громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення, провадиться доплата в таких розмірах: у зоні безумовного (обов`язкового) відселення - три мінімальні заробітні плати; у зоні гарантованого добровільного відселення - дві мінімальні заробітні плати; у зоні посиленого радіоекологічного контролю - одна мінімальна заробітна плата. Пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживають на цих територіях, і стипендії студентам, які там навчаються, підвищуються у розмірах, встановлених частиною першою цієї статті. Пенсіонерам, які працюють у зонах радіоактивного забруднення, оплата праці додатково підвищується на 25 процентів від розміру мінімальної заробітної плати. Громадянам, які працюють у зоні відчуження, а також у зоні безумовного (обов`язкового) відселення після повного відселення жителів, за рішенням Адміністрації зони відчуження, встановлюється доплата згідно з положенням, затвердженим Кабінетом Міністрів України". 28 грудня 2014 року прийнято\~ Закон України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" №76-VIII\~ \~\~(далі - Закон №76-VIII), який набрав чинності 01 січня 2015 року, підпунктом 7 пункту 4 розділу І якого внесено зміни до\~ Закону №796-ХІІ\~ шляхом виключення статей 31, 37, 39 та 45. 04 лютого 2016 року прийнято\~ Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" №987-VIII (далі - Закон №987-VIII), який згідно з розділом ІІ "Прикінцеві положення" набрав чинності з 01 січня 2016 року і який включив до\~ Закону №796-ХІІ\~ статтю 39 "Доплата громадянам, які працюють у зоні відчуження" такого змісту: "Громадянам, які працюють у зоні відчуження, встановлюється доплата у порядку і розмірах, визначених Кабінетом Міністрів України". Рішенням Конституційного Суду України від 17 липня 2018 року №6-р/2018\~ визнано такими, що не відповідають\~ Конституції України\~ (є неконституційними), зокрема, підпункт 7 пункту 4\~ розділу І Закону №76-VІІІ. Вирішено, що положення підпункту 7 пункту 4\~ розділу І Закону №76-VІІІ, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня\~ ухвалення\~ \~\~Конституційним Судом України цього рішення. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 17 липня 2018 року №6-р/2018 указав, що обмеження чи скасування\~ Законом №76-VІІІ\~ пільг, компенсацій і гарантій, установлених\~ Законом №796-ХІІ, фактично є відмовою держави від її зобов`язань, передбачених\~ статтею 16 Конституції України, у тому числі щодо соціального захисту осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Приписи\~ статті 3 Конституції України, згідно з якими держава відповідає перед людиною за свою діяльність (частина друга), зобов`язують державу обґрунтовувати зміну законодавчого регулювання, зокрема, у питаннях обсягу пільг, компенсацій та гарантій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Отже,\~ Закон №76-VІІІ\~ у частині скасування або обмеження пільг, компенсацій і гарантій, установлених\~ Законом №796-ХІІ, щодо соціального захисту осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, суперечить положенню частини другої\~ статті 3 Конституції України, відповідно до якого держава відповідає перед людиною за свою діяльність. При цьому в рішенні Конституційного Суду України встановлено порядок його виконання щодо застосування статей\~ 53\~ і\~ 60 Закону №796-ХІІ\~ у редакціях, чинних до внесення змін\~ Законом №76-VІІІ, проте застережень щодо порядку застосування\~ статті 39 Закону №796-ХІІ\~ вказане Рішення не містить. Отже, з 17 липня 2018 року відновила дію редакція\~ статті 39 Закону №796-ХІІ, яка була чинною до 01 січня 2015 року. Ця редакція статті за своїм змістом та правовим регулюванням передбачає доплати значно більшим категоріям осіб, ніж це передбачено у редакції\~ Закону №987-VIII, і відновлює соціальні виплати тим особам, право на доплати яким не передбачено із включенням\~ статті 39 Законом №987-VIII. Стаття 39 Закону №796-ХІІ\~ (у редакції\~ Закону №987-VIII), яка чинна з 01 січня 2016 року, врегульовує питання доплат виключно особам, які працюють у зоні відчуження. Однак редакція статті 39, яка була чинна до 01 січня 2015 року, врегульовувала питання здійснення доплат таким категоріям громадян: 1) особам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення (у зоні безумовного (обов`язкового) відселення, у зоні гарантованого добровільного відселення, у зоні посиленого радіоекологічного контролю); 2) непрацюючим пенсіонерам, які проживають на цих територіях; 3) студентам, які там навчаються; 4) пенсіонерам, які працюють у зонах радіоактивного забруднення; 5) громадянам, які працюють у зоні відчуження, а також у зоні безумовного (обов`язкового) відселення після повного відселення жителів. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у рішенні від 21 січня 2019 року та Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у зразковій справі №240/4937/18 за позовом Особи до Овруцького ОУПФУ про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання провести нарахування та виплату підвищення до пенсії дійшли висновку, що відновлення дії попередньої редакції нормативно-правового акта -\~ статті 39 Закону №796-ХІІ\~ до внесення змін\~ Законом №76-VIII\~ спричиняє колізію правозастосування з огляду на чинність із 01 січня 2016 року\~ статті 39 Закону №796-ХІІ\~ у редакції\~ Закону №987-VIII. І ця колізія має вирішуватися з додержанням принципу верховенства права (статті\~ 3,\~ 8 Конституції України\~ та\~ стаття 6 КАС України) в частині визнання людини, її прав та свобод найвищими цінностями, які визначають зміст та спрямованість держави, з урахуванням дискреції держави щодо визначення порядку та розміру гарантій, зумовленої фінансово-економічними можливостями для збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства, без порушення сутності відповідних прав. Такий підхід до розуміння наслідків визнання неконституційними нормативно-правових актів (або окремих положень) та усунення колізії, що виникла внаслідок цього, забезпечує стабільність конституційного ладу в Україні, гарантування конституційних прав і свобод людини і громадянина, цілісність, непорушність та безперервність дії\~ Конституції України, її верховенство як\~ Основного Закону\~ держави на всій території України. Отже, з моменту\~ ухвалення Конституційним Судом України рішення від 17 липня 2018 року №6-р/2018\~ відновлено право особи на отримання підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення - у зоні гарантованого добровільного відселення, на підставі\~ статті 39 Закону №796-ХІІ. Крім того, Велика Палата у постанові від 18 березня 2020 року у зразковій справі №240/4937/18 дійшла правового висновку про те, що відповідно до\~ рішення Конституційного Суду України від 17 липня 2018 року №6-р/2018\~ та\~ статті 39 Закону №796-ХІІ\~ із 17 липня 2018 року непрацюючий пенсіонер, який проживає на території радіоактивного забруднення, має право на щомісячне отримання підвищення до пенсії у розмірі двох мінімальних заробітних плат, як установлено\~ статтею 39 Закону №796-ХІІ. Разом з тим, при вирішенні справи апеляційний суд встановив, що позивач [PERSON] з 26 червня 2019 року зареєстрована фізичною особою-підприємцем, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.18). Відповідно до частини третьої\~ статті 3 Закону України від 05 липня 2012 року №5067-VI "Про зайнятість населення"\~ зайнятість населення забезпечується шляхом встановлення відносин, що регламентуються трудовими договорами (контрактами), провадження підприємницької та інших видів діяльності, не заборонених законом. Як встановлено приписами частини дев`ятої\~ статті 4 Закону України від 15 травня 2003 року №755-IV "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань", фізична особа-підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою. Отже, фізична особа-підприємець вважається працюючою особою до дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності. Таким чином, оскільки [PERSON] починаючи з 26 червня 2019 року зареєстрована фізичною особою-підприємцем, то вона вважається працюючою особою і тому не є непрацюючим пенсіонером, а відтак права на виплату підвищення до пенсії відповідно до\~ статті 39 Закону №796-ХІІ\~ позивач не має. Доказів того, що позивач припинила підприємницьку діяльність матеріали справи не містять та позивачем таких суду не подано. З урахуванням встановлених обставин справи, наведених норм чинного законодавства України, в апеляційного суду відсутні підстави вважати, що відповідач допустив протиправну бездіяльність по відношенню до позивача щодо нарахування та виплати підвищення до пенсії відповідно до\~ Закону №796-ХІІ\~ у розмірі двох мінімальних заробітних плат, а тому в задоволенні позову слід відмовити. Отже, оцінивши зібрані докази у сукупності, колегія суддів апеляційного суду приходить до переконання, що доводи апеляційної скарги відповідача є підставними і обґрунтованими та спростовують висновки суду першої інстанції. Враховуючи викладене, судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, відтак оскаржуване рішення суду відповідно до вимог статті 317 КАС України підлягає скасуванню з одночасним прийняттям постанови про відмову в задоволенні адміністративного позову з наведених вище підстав.

Результат розгляду: denied