Рішення адміністративного суду від 2022-01-19 00:00:00+02

Позивач [PERSON] 11.06.2021 звернулася до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Покровського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області в якій просила: - визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не зарахування при призначенні пенсії [PERSON] до страхового стажу період роботи з 06.07.1978 по 15.08.1978 та з 25.06.1979 по 19.11.1990; - зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву [PERSON] від 25.05.2018 з зарахуванням до страхового стажу періодів роботи з 06.07.1978 по 15.08.1978 та з 25.06.1979 по 19.11.1990 та здійснити перерахунок пенсії з дати призначення і виплатити різницю між фактично отриманою та перерахованою сумою; - стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 908 грн. (а.с. 1-7). Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 7 вересня 2021 року у справі № 200/7304/21 позовні вимоги задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Покровського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області щодо незарахування при призначенні пенсії [PERSON] до страхового стажу період роботи з 06.07.1978 по 15.08.1978. Зобов`язано Покровське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області (код ЄДРПОУ 42169323, вул.Центральна,13, м.Мирноград, Донецька область, 85323) повторно розглянути заяву [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , [ADDRESS] ) від 25.05.2018 з зарахуванням до страхового стажу періодів роботи з 06.07.1978 по 15.08.1978 та здійснити перерахунок пенсії з дати призначення пенсії та виплатити різницю між фактично отриманою та перерахованою сумою пенсії. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат (а.с. 97-99). Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що вона дізналась, що відповідач не врахував періоди роботи з 06.07.1978 по 15.08.1978 та з 25.06.1979 по 19.11.1990 лише після отримання відповіді на адвокатський запит. Вказує, що у її трудовій книжці відомості про роботу на підприємствах, які відповідач не взяв до уваги, наявні, записи не визнані за рішенням суду незаконними. Вважає, що підставою для призначення пенсії є наявність страхового стажу необхідного розміру, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки, нечіткої печатки. У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги. Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження. Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що позивач - [PERSON] , [INFO] , є громадянкою України, що підтверджується паспортом серії [NUMBER] . Позивач перебуває на обліку у відповідача та отримує пенсію за віком з 25.05.2018 відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Розпорядженням управління від 16.06.2018 до страхового стажу [PERSON] не зараховано періоди її роботи з 06.07.1978 по 15.08.1978 та з 25.06.1979 по 19.11.1990, так як в трудовій книжці серії [NUMBER] записи про ці періоди роботи завірені нечітким відбитком печатки (а.с. 32). 05.01.2021 позивач звернулася до управління із заявою про перерахунок пенсії та надала архівні довідки про підтвердження періоду роботи з 26.06.1979 по 19.11.1990, після чого органом Пенсійного фонду України було зараховано до страхового стажу роботи позивача саме цей період (а.с. 44, 47). Отже не зарахованим до страхового стажу роботи позивача є період її роботи з 06.07.1978 по 15.08.1978. Не погодившись з діями відповідача, позивач звернулася до суду з цим позовом. При вирішенні справи суд виходить з наступного. Пунктом шостим статті 92 Конституції України визначено, що виключно законами України визначаються зокрема, форми і види пенсійного забезпечення. Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначені Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) (далі Закон № 1058-IV)). Право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом (пункт 1 частини 1 статті 8 Закону № 1058-ІV). Пунктом 1 частини 1 статті 9 Закону № 1058-ІV визначено, що відповідно до цього Закону за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються у т. ч. пенсія за віком. Частиною 4 статті 24 Закону № 1058-ІV встановлено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом. Відповідно до положень п. 16 Розділу XV "Прикінцеві положення" Закону № 1058-ІV, положення Законом України "Про пенсійне забезпечення" № 1788-XII застосовуються в частині визначення права на пенсію зокрема і за вислугу років. Пунктом 1 частини 1 статті 45 Закону № 1058-ІV занотовано, що пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку. На підставі частини 1 статті 44 Закону № 1058-ІV заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально. Закон № 1788-XII відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій. Закон спрямований на те, щоб повніше враховувалася суспільно корисна праця як джерело зростання добробуту народу і кожної людини, встановлює єдність умов і норм пенсійного забезпечення робітників, членів колгоспів та інших категорій трудящих. Закон гарантує соціальну захищеність пенсіонерів шляхом встановлення пенсій на рівні, орієнтованому на прожитковий мінімум, а також регулярного перегляду їх розмірів у зв`язку із збільшенням розміру мінімального споживчого бюджету і підвищенням ефективності економіки республіки. Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернулась до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та надала відповідні документи. У відповідності до статті 62 Закону № 1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України. Зазначеній нормі відповідає пункт 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок № 637), відповідно до якого основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи (пункт 3 Порядку № 637). Відповідно до трудової книжки [PERSON] серії [NUMBER] від 27.08.1977 позивач у період з 06.07.1978 по 15.08.1978 працювала прибиральницею-нянею у дитячому садку-ясла в Стройуправлінні № 6 треста «Красноармійськжилстрой» (запис 4-5), що підтверджується відповідними печатками у трудовій книжки позивача (а.с. 14). За змістом пункту 1.7 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1, у разі якщо до заяви про призначення пенсії додані не всі необхідні документи, орган, що призначає пенсію, письмово повідомляє заявника про те, які документи необхідно подати додатково, про що в заяві про призначення пенсії робиться відповідний запис. Якщо вони будуть подані не пізніше трьох місяців із дня повідомлення про необхідність подання додаткових документів, то днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття заяви про призначення пенсії або дата, зазначена на поштовому штемпелі місця відправлення заяви. Отже, з наведених норм чинного законодавства вбачається, що Пенсійний фонд під час вирішення питання щодо призначення пенсії зобов`язаний збирати, перевіряти певні обставини та відомості, які необхідні для вирішення питання щодо призначення пенсії, для чого останньому надається тримісячний термін. Разом з тим відповідачем зазначених дій не було вчинено. Таким чином суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідач при вирішення питання про призначення пенсії позивачу не дотримався справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, оскільки не використав надані законом повноваження для з`ясування тих чи інших обставин, що мають значення для прийняття відповідного рішення. Тобто, відповідачем протиправно не зараховано до страхового стажу позивача періоду її роботи з 06.07.1978 по 15.08.1978. Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує кожному право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо порушення передбаченого Конвенцією права було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. З системного аналізу положень Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що законодавством передбачено право суду у випадку встановлення порушення прав позивача зобов`язувати суб`єкта владних повноважень приймати рішення або вчиняти певні дії. Частиною 4 ст. 245 КАС України передбачено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні. Оскільки судами встановлено протиправну бездіяльність відповідача щодо не зарахування до страхового стажу позивача періоду її роботи з 06.07.1978 по 15.08.1978, то належним способом захисту буде зобов`язання відповідача зарахувати до страхового стажу позивача період її роботи з 06.07.1978 по 15.08.1978 в Стройуправлінні № 6 треста «Красноармійськжилстрой» та зобов`язати відповідача перерахувати пенсію з врахуванням спірного періоду з 05.01.2021 року. Щодо вимог позивача про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не зарахування при призначенні пенсії їй до страхового стажу періоду роботи з 25.06.1979 по 19.11.1990, то судом вірно відмовлено у задоволенні позовних вимог, оскільки відповідачем до вирішення справи по суті зараховано до страхового стажу роботи позивача період її роботи з 25.06.1979 по 19.11.1990, що підтверджується матеріалами справи. За правилами частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог шляхом зобов`язання відповідача зарахувати період роботи позивача з 06.07.1978 по 15.08.1978 в Стройуправлінні № 6 треста «Красноармійськжилстрой» до її страхового стажу та зобов`язати відповідача перерахувати пенсію з врахуванням зазначеного періоду з 05.01.2021 року. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України). Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). За унормуванням ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Розподіл судових витрат здійснено з урахуванням ч. 1 ст. 139 КАС України.

Результат розгляду: partial