Рішення адміністративного суду від 2024-05-09 00:00:00+03

У лютому 2024 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до Управління патрульної поліції у Волинській області Департаменту патрульної поліції (далі УПП, ДПП відповідно) та інспектора відділу організації несення служби в м.Ковель УПП ДПП Теребейчика Р.В. (далі Інспектор) в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі від 24.01.2024 серія ЕНА №1303464 (далі Постанова) та провадження у справі про адміністративне правопорушення закрити. Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 29 лютого 2024 року у задоволені позову відмовлено. Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржив позивач, який із покликанням на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову. В доводах апеляційної скарги вказує, що він не був повідомлений про наступне судове засідання, оскільки був відсутній на території України. Але оскільки попередньо подав заяву про те, щоб справу не розглядати без мене, то мав обґрунтоване очікування на забезпечення позивачу права на участь у судовому засіданні. Зазначає, що є власником нежитлового приміщення в якому працює магазин до якого він 24.01.2024 доставляв габаритний вантаж для відвантаження якого під`їхав до входу, зупинившись на пішохідній зоні з дотримання вимог правил дорожнього руху. Відповідачі відзиву на апеляційну не подали, в судове засідання не надіслали свого представника про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції, виходив з того, що Постанова відповідає вимогам закону, досліджені докази підтверджують наявність адміністративного правопорушення та інші обставини, що мають значення для прийняття рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності, а тому є обґрунтованою. Такі висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з не правильним застосуванням норм матеріального права і дотриманням норм процесуального права, з таких міркувань. Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 24.01.2024 о 09:57 год в м. Ковель, вулиця Незалежності, 51А, водій керуючи транспортним засобом MERCEDES-BENZ 200D [NUMBER] (далі ТЗ), здійснив рух по тротуару, чим порушив пункт 11.13 «Правил дорожнього руху» від 10.10.2001 № 1306 (далі ПДР) рух ТЗ по тротуарах і пішохідних доріжках. На підставі наведеного, Інспектором винесено Постанову, згідно якої позивача було визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого частиною першою статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КУпАП) і накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 грн (а.с.14). Відповідно до статті 14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством. Положеннями пункту 11.13 ПДР передбачено, що забороняється рух транспортних засобів по тротуарах і пішохідних доріжках, крім випадків, коли вони застосовуються для виконання робіт або обслуговування торговельних та інших підприємств, розташованих безпосередньо біля цих тротуарів або доріжок, за відсутності інших під`їздів і за умови виконання вимог пунктів 26.1-26.3 цих Правил. За змістом пунктів 26.1-26.3 ПДР пішоходам дозволяється рухатися у житловій та пішохідній зоні як по тротуарах, так і по проїзній частині. Пішоходи мають перевагу перед транспортними засобами, але не повинні створювати безпідставних перешкод для їхнього руху. У житловій зоні забороняється: а) транзитний рух транспортних засобів; б) стоянка транспортних засобів поза спеціально відведеними місцями і таке їх розташування, яке утруднює рух пішоходів і проїзд оперативних чи спеціальних транспортних засобів; в) стоянка з працюючим двигуном; г) навчальна їзда; ґ) рух вантажних автомобілів, тракторів, самохідних машин і механізмів (крім тих, що обслуговують об`єкти і громадян, виконують технологічні роботи або належать громадянам, що проживають у цій зоні). У пішохідну зону в`їзд дозволяється лише транспортним засобам, що обслуговують громадян і підприємства, які розташовані у зазначеній зоні, а також транспортним засобам, що належать громадянам, які проживають або працюють у цій зоні, чи автомобілям (мотоколяскам), позначеним розпізнавальним знаком «Водій з інвалідністю», якими керують водії з інвалідністю або водії, які перевозять пасажирів з інвалідністю. Якщо до об`єктів, розташованих на цій території, є інші під`їзди, водії повинні користуватися лише ними. Перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Згідно зі статтею 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Cтаттею 251 КУпАП встановлено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. На спростування доводів позивача та підтвердження того, що останній дійсно допустив порушення вимог зазначених вище вимог ПДР відповідачем ще до розгляду по суті справи судом першої інстанції разом із відзивом на позов, було долучено відеоматеріали з камер відеореєстратора автомобіля та нагрудної боді камери 475363, які зазначені у Постанові на яких зафіксовано, що дійсно позивач здійснив в`їзд ТЗ на пішохідну зону. При повідомленні інспекторами позивачу про зафіксоване порушення, останній не заперечував цього, однак як видно з проглянутого відео ТЗ позивача не утруднювало рух пішоходів і проїзд оперативних чи спеціальних транспортних засобів. Водночас, на відео не зафіксовано, що поруч були спеціально відведені місця для паркування. Доводи скаржника про те, що він доставляв до магазину, який знаходиться у нежитловому приміщенні, що належить на праві власності позивачу, габаритний вантаж, апеляційний суд не бере до уваги, так як на вказане він не наголошував працівникам поліції, а факт права власності позивача на відповідне нежитлове приміщення ще не свідчить про те, що ТЗ позивача-апелянта застосовуються для виконання робіт або обслуговування торговельних та інших підприємств, зокрема магазину про який згадує апелянт, що розташованиий безпосередньо біля тротуару у пішохідній зоні. Однак очевидно, що вказана подія мала місце. Зважаючи, що ТЗ скаржника не перешкоджав руху пішоходів чи проїзду інших транспортних засобів та те, що вказана стоянка автомобіля була не значною, оскільки працівники поліції одразу ж попрямували за автомобілем позивача та те, що місця розташування магазину позивача дійсно не має інших способів заїзду та зупинки-стоянки для автомобіля, враховуючи покази свідка [PERSON] , яка була продавцем у магазині напроти якого зупинився позивач та підтвердила те, що він дійсно 24.01.2024 доставив у цей магазин кондиціонер, свідчить про передчасність та неповноту висновків суду щодо обставин розглядуваної справи та підставності прийняття оскаржуваної Постанови. Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу і на поведінку самого позивача під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, яка була неприйнятна, дещо зверхня по відношенню до працівників патрульної поліції. Відповідно до статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС) підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. З огляду на зазначене, враховуючи вимоги наведених правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення, суд першої інстанції допустив неправильне застосування норм матеріального права (неправильне тлумачення), що призвело до відмови у позові, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Результат розгляду: granted