Рішення адміністративного суду від 2022-05-18 00:00:00+03

[PERSON] звернулась до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Головного Управління Пенсійного фонду України в м. Києві, в якому просила суд: - визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо застосування при обчисленні пенсії за вислугу років [PERSON] показника середньої заробітної плати по Україні, з якого сплачено страхові внески за 2014-2016 роки; - зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві провести перерахунок та виплату пенсії за вислугу років [PERSON] із застосуванням показника середньої заробітної плати по Україні, з якої сплачено страхові внески за 2016, 2017 та 2018 роки з дати її призначення, а саме з 13.03.2019. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 грудня 2021 р. у задоволенні позовних вимог відмовлено. Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, при цьому, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи та порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору. Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 02.05.2022 відкрито апеляційне провадження та призначено апеляційну скаргу до розгляду у порядку письмового провадження на 18.05.2022. Дану справу розглянуто в порядку письмового провадження, оскільки, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві як особа, переміщена з тимчасово окупованої території України та районів проведення АТО, та отримувала пенсію за віком, яка розрахована відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» в розмірі 3968,85 грн. У березні 2019 р. позивач звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві з заявою про переведення на пенсію за вислугу років, однак, листом від 24.05.2019 р. за № 110875/03, позивача було повідомлено про відмову у переведенні на пенсію за вислугу років. Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 26.12.2019 р. у справі № 640/10594/19 визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо непризначення пенсії позивачу за вислугу років відповідно до статей 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення»; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві розглянути заяву [PERSON] від 13.03.2019 про призначення пенсії за вислугу років відповідно до статей 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з урахуванням висновків суду, наведених в мотивувальній частині рішення. На виконання вказаного судового рішення, Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві повторно розглянуло заяву позивача, за результатами чого, позивач з 13.09.2019 р. перебуває на обліку як особа, яка отримує пенсію за вислугу років як працівник освіти. 03.12.2020 р. позивач звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою щодо призначення їй пенсії за вислугу років та її розрахунок, проте, листом від 11.01.2021 р. за № 451-31985/Ф-02/8-2600/21, її повідомлено про те, що після переведення її з 13.03.2019 р. на пенсію за вислугу років розмір пенсії визначено у 3945,12 грн. із застосуванням коефіцієнта збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, та який враховується для обчислення пенсії, в розмірі 1,17. Позивач вважає протиправними дії відповідача щодо застосування при обчисленні пенсії за вислугу років показника середньої заробітної плати по Україні, з якого сплачено страхові внески за 2014-2016 роки та зазначає про те, що нею подано заяву про призначення пенсії за вислугу років 13.03.2019 р., тому при розрахунку пенсії належить застосовувати показник середньої заробітної плати за 2016, 2017, 2018 роки, тоді як відповідачем застосовано показники за 2014, 2015 та 2016 роки, який застосовувався при призначенні пенсії осіб, які звернулися за призначенням пенсії у 2017 р. Натомість, Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві вважає, що показник середньої заробітної плати при переведенні на інший вид пенсії має бути незмінним, тобто, таким, яким він був на час призначення пенсії, передбаченої законодавством, оскільки пенсія не призначається повторно. Наведене і стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом. Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, виходив з того, що ч. 3 ст. 45 Закону № 1058-IV регламентовано порядок переведення з одного виду пенсії, призначеної саме за цим Законом, на інший. Отже, показник середньої заробітної плати при переведенні на інший вид пенсії має бути незмінним, тобто таким, яким він був на час призначення пенсії, передбаченої Законом № 1058-IV. У даному випадку, пенсія позивачу призначалася і при первісному призначенні пенсії за віком, і при переведенні на пенсію за вислугу років 13.03.2019 р. відповідно до положень Закону № 1058-IV. Натомість, апелянт вважає вказані висновки суду першої інстанції помилковими та необґрунтованими, позаяк за рішенням суду, з 13.03.2019 позивачу призначено пенсію за вислугу років, відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення», а попереднім видом пенсії позивача була пенсія за віком, відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», тобто, не мало місце переходу з одного виду на інший в межах дії одного закону, а відбулось призначення пенсії за цим законом. З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне. Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України «Про пенсійне забезпечення», Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». У силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення», за цим Законом призначаються, зокрема трудові пенсії за вислугу років. Частиною 1 ст. 9 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», встановлено, що відповідно до цього Закону за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства); 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 27 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», розмір пенсії за віком визначається за формулою: П = Зп - Кс, де: П - розмір пенсії, у гривнях; Зп - заробітна плата (дохід) застрахованої особи, визначена відповідно до статті 40 цього Закону, з якої обчислюється пенсія, у гривнях; Кс - коефіцієнт страхового стажу застрахованої особи, визначений відповідно до статті 25 цього Закону. Частиною 3 ст. 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», передбачено, що переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду. При переведенні з одного виду пенсії на інший за бажанням особи може враховуватися заробітна плата (дохід) за періоди страхового стажу, зазначені в частині першій статті 40 цього Закону, із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу), який враховувався під час призначення (попереднього перерахунку) попереднього виду пенсії. Відповідно до ст. 40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», для обчислення пенсії враховується заробітна плата (дохід) за весь період страхового стажу, починаючи з 1 липня 2000 року. Заробітна плата (дохід) для обчислення пенсії визначається за формулою: Зп = Зс х (Ск : К), де: Зп - заробітна плата (дохід) застрахованої особи для обчислення пенсії, у гривнях; Зс - середня заробітна плата (дохід) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії. Порядок визначення показників зазначеної заробітної плати затверджується Пенсійним фондом України за погодженням з центральними органами виконавчої влади, що забезпечують формування державної фінансової політики, державної політики у сферах економічного розвитку, статистики. Тимчасово, з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року, заробітна плата (дохід) для призначення пенсії визначається із середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески за 2016 та 2017 роки. Ск - сума коефіцієнтів заробітної плати (доходу) за кожний місяць (Кз 1 + Кз 2 + Кз 3 + ... + Кз n); К - страховий стаж за місяці, які враховано для визначення коефіцієнта заробітної плати (доходу) застрахованої особи. З аналізу наведених норм слідує, що ч. 3 ст. 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», регламентовано порядок переведення з одного виду пенсії, призначеного саме за цим Законом, на інший. Отже, показник середньої заробітної плати при переведенні на інший вид пенсії має бути незмінним, тобто таким, яким він був на час призначення пенсії, передбаченої Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Дійсно, суд першої інстанції правильно вказав на те, що у даній справі спірне питання полягає у тому, яке положення Закону № 1058-IV підлягає до застосування при обрахунку такої складової формулу розрахунку пенсії як середня заробітна плата - загальне положення ч. 2 ст. 40 (середня заробітна плата за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії), в даному випадку за 2016-2018 р., що передували зверненню позивача від 13.03.2019 р.) чи ч. 3 ст. 45 (показник середньої заробітної плати (доходу), який враховувався під час призначення (попереднього перерахунку) попереднього виду пенсії), в даному випадку за 2014-2016 р., застосованого відповідачем при первісному призначенні пенсії за віком. Однак, у справі, яка розглядається, мало місце призначення іншої пенсії за іншим законом, а не переведення з одного на інший вид пенсії в межах одного закону. Так, спершу позивачу було призначено пенсію за віком, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», проте, на виконання рішення суду у справі № 640/10594/19, позивачу було призначено за вислугу років, яка передбачена Законом України «Про пенсійне забезпечення» (наведене кореспондується з резолютивною частиною рішення суду), який передбачає інші підстави та порядок призначення пенсії. Суд першої інстанції помилково констатував, що в даному випадку пенсія позивачу призначалася і при первісному призначенні пенсії за віком, і при переведенні на пенсію за вислугу років 13.03.2019 р. відповідно до положень Закону № 1058-IV. Таким чином, відповідачем порушено право позивача на застосування при призначенні пенсії за вислугу років показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії. За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки позивачу було призначено пенсію за вислугу років у 2019 році за рішенням суду, то при нарахуванні та виплаті позивачу пенсії застосуванню підлягає середня заробітна плата (дохід) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за 2016-2018 роки. Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права, висловлена Верховним Судом у складі Касаційного адміністративного суду постановах від 11.09.2019 року у справі № 363/1493/17 та від 25.03.2020 року справі № 367/1130/17, а відповідно до частини 5 статті 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Таким чином, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Згідно з ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Тож, доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про задоволення позовних вимог. Сплачений позивачем судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, згідно приписів ч. 1 ст. 139 КАС України.

Результат розгляду: granted