Рішення адміністративного суду від 2022-03-23 00:00:00+02

В серпні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати протиправним п. 2.8. пункту 2 рішення VIII сесії VIII скликання № 351 від 03.08.2021 року про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, площею 0,0100 га для будівництва індивідуальних гаражів на [ADDRESS] . Скасувати 2.8. пункту 2 рішення VIII сесії VIII скликання № 351 від 03.08.2021 року про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, площею 0,0100 га, для будівництва індивідуальних гаражів на [ADDRESS] . Зобов`язати Ужгородську міську раду надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, площею 0,0100 га, для будівництва індивідуальних гаражів на [ADDRESS] . Стягнути з Ужгородської міської ради завдану моральну шкоду в розмірі 8 000 гривень. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач звернувся до Ужгородської міської ради із клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність на підставі ч. 6 ст. 118 Земельного кодексу України, орієнтовною площею 0,100 га для будівництва індивідуального гаражу із земель комунальної власності, що розташована в межах населеного пункту на території Ужгородської міської ради на [ADDRESS] . Пунктом п. 2.8 п. 2 рішення Ужгородської міської ради № 351 від 03 серпня 2021 року позивачу відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність площею 0,0100 га для будівництва індивідуального гаражу на вказаною адресою, оскільки територія використовується для тренувального майданчика ТСОУ. Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2021 року, позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано п.п.2.8 пункту 2 рішення VIІІ сесії Ужгородської міської ради VIII скликання Про надання та відмову у наданні дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок № 351 від 03 серпня 2021 року про відмову позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 0,0100 га для будівництва індивідуальних гаражів по [ADDRESS] . Зобов`язано Ужгородську міську раду, повторно з урахуванням висновків суду, розглянути заяву позивача від 28 червня 2021 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 0,0100 га для будівництва індивідуальних гаражів по [ADDRESS] , та прийняти, відповідно до вимог Земельного кодексу України рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою або про відмову у наданні такого дозволу. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Відповідач подав апеляційну скаргу, з підстав неправильного застосування норм матеріального права та неповного з`ясування обставин справи. В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказано на те, що комісією було обстежено земельну ділянку щодо встановлення використання земельної ділянки орієнтовною площею 0,5 га по [ADDRESS] . Після проведення виїзного засідання комісія прийшла висновку, що спірна земельна ділянка використовується для навчально-тренувального майданчика ТСОУ для організації курсів водіння. Вищевказане, на переконання відповідача є достатньою підставою для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти постанову, якою в задоволенні позову відмовити. Позивачем відзиву на апеляційну скаргу не подано, що не перешкоджає розгляду справи по суті. У відповідності до вимог ч.4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. Згідно ч.1 та ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Оскільки рішення не оскаржено в частині відмови в позові, суд переглядає в межах поданої апеляційної скарги. Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судом встановлено, що позивач звернувся до Ужгородської міської ради із заявою від 28 червня 2021 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для гаражу загальною площею 0,100 га, яка розташована по [ADDRESS] з подальшою передачею у приватну власність. До вказаної заяви позивачем було додано: копію паспорту та ідентифікаційного коду; копію посвідчення учасника бойових дій; викопіювання із публічної кадастрової карти. Відповідно до п. п. 2.8 п. 2 рішення VIІІ сесії Ужгородської міської ради VIII скликання «Про надання та відмову у наданні дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок № 351 від 03 серпня 2021 року позивачу відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0100 га для будівництва індивідуальних гаражів по [ADDRESS] , оскільки територія використовується для тренувального майданчика ТСОУ. Вважаючи таке рішення відповідача протиправним, позивач звернувся до суду з позовом. Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідачем не доведено правомірності п. п. 2.8 п. 2 рішення Ужгородської міської ради від 03 серпня 2021 року, яким позивачу відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, виходячи з наступного. Відповідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частина 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. Правовий статус сільських, селищних, міських рад визначено Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 21.05.1997 за № 280/97-ВР (далі - Закон № 280/97-ВР із змінами та доповненнями станом на час виникнення спірних правовідносин). Статтею 10 Закону № 280/97-ВР визначено, що ради є органами місцевого самоврядування, що представляють інтереси відповідних територіальних громад та здійснюють повноваження, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Пунктом 34 частини 1 статті 26 Закону № 280/97-ВР, передбачено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання прийняття рішень щодо вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. Статтею 116 ЗК України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Відповідно до ч.6 ст.118 ЗК України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 ЗК України. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). Згідно з положеннями частини сьомої наведеної статті, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Тобто, підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Відповідно до ч.1 ст.122 ЗК України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Суд апеляційної інстанції зазначає, що Земельним кодексом України визначено чіткий алгоритм розгляду заяв громадян про відведення у власність земельних ділянок та вичерпний перелік підстав для відмови особі у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Відповідач за результатами розгляду заяви позивача про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення конкретної земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства зобов`язаний був прийняти рішення, яким надати дозвіл на розроблення такого проекту землеустрою або надати позивачу вмотивовану (із зазначенням конкретних причин) відмову у його наданні. Відповідно до статті 118 ЗК України, порядок безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадянами передбачає реалізацію таких послідовних етапів: - звернення громадян з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; - надання дозволу відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування; - розробка суб`єктами господарювання за замовленням громадян проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; - погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в порядку, передбаченому статтею 186-1 ЗК України; - затвердження відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Отже, передача (надання) земельної ділянки у власність відповідно до статті 118 ЗК України є завершальним етапом визначеної процедури безоплатної приватизації земельних ділянок. Тобто, наведеними нормами права встановлені підстави, порядок, строки передачі земельної ділянки у власність громадян та органи, уповноважені розглядати ці питання. Вони передбачають, зокрема, що для передачі земельної ділянки у власність зацікавлені особи звертаються до відповідних органів із заявами для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, за результатами розгляду яких визначені в статті 118 ЗК України органи приймають одне з відповідних рішень. Отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність. Відповідно абз. 1 ч. 3 ст. 123 ЗК України, якою визначено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. З оскарженого рішення відповідача вбачається, що ним було відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0100 га для будівництва індивідуальних гаражів по [ADDRESS] , у зв`язку з тим, що територія використовується для тренувального майданчика ТСОУ. Відповідачем, як суду першої так і апеляційної інстанції не надано доказів на підтвердження перебування вищевказаної земельної ділянки у власності чи користуванні Товариства сприяння обороні України. Також, відповідачем не доведено підстав відмови, передбачених ч. 7 ст. 118 ЗК України. Колегія суддів також не приймає до уваги покликання апелянта на акт обстеження умов використання земельної ділянки від 16 вересня 2021 року № 351, оскільки він складений вже після відмови позивачу п. п. 2.8 п. 2 рішенням Ужгородської міської ради у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, а відтак не міг бути підставою для прийняття спірного пункту рішення. Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача прийняти рішення про надання позивачеві дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки у власність, то апеляційний суд погоджується з судом першої інстанції, що належним способом захисту, для поновлення прав позивача, є зобов`язання відповідача повторно з урахуванням висновків суду, розглянути заяву позивача від 28 червня 2021 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 0,0100 га для будівництва індивідуальних гаражів по [ADDRESS] , та прийняти, відповідно до вимог Земельного кодексу України рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою або про відмову у наданні такого дозволу, виходячи з наступного. Положеннями ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав. Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Судом першої інстанції вірно застосовано судову практику в спірних правовідносинах. Відповідно до частини 2 статті 6 КАС України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права. Так, у п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29) Відтак, апеляційний суд відхиляє решту доводів апелянта, які наведені у поданій апеляційній скарзі, оскільки такі на правильність висновків суду не впливають, а, відтак, не можуть покладатися в основу скасування чи зміни оскарженого судового рішення. Доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку про правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до правильного вирішення справи.

Результат розгляду: denied