Рішення адміністративного суду від 2022-11-04 00:00:00+02

позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив: - визнати протиправними дії військової частини [NUMBER] щодо несвоєчасного нарахування та виплати індексації грошового забезпечення; - стягнути з військової частини [NUMBER] середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні з військової служби з 22 листопада 2018 року по 08 квітня 2020 року у сумі 162 156,96 грн. Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 21 серпня 2020 року адміністративний позов задоволено повністю. Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідач оскаржив його в судовому порядку. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору. Відповідно до постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 14 грудня 2020 року апеляційну скаргу військової частини [NUMBER] задоволено. Рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 21 серпня 2020 року скасовано та прийнято постанову, якою позов задоволено частково. Стягнуто із військової частини [NUMBER] на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні з військової служби з 22 листопада 2018 року до 08 квітня 2020 року в сумі 5675,50 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Постановою Касаційного адміністративного суду Верховного Суду постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 14 грудня 2020 року в справі №240/12167/20 скасовано, а справу №240/12167/20 направлено на новий розгляд до Сьомого апеляційного адміністративного суду. Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог п.3 ч.1 ст.311 КАС України. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків. Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, що на підставі наказу т.в.о. командира військової частини [NUMBER] (по стройовій частині) від 21 листопада 2018 року № 280 [PERSON] із 21 листопада 2018 року було виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. При звільненні позивач не отримав індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року до 01 березня 2018 року, у зв`язку з чим звертався до суду з позовом. Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від \~20 лютого 2020 року по справі № 240/11444/19 зобов`язано Військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити [PERSON] індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року до 01 березня 2018 року із встановленням для обчислення місяця підвищення (базового місяця) травень 2015 року. На виконання вказаного судового рішення, позивачу виплачена індексація грошового забезпечення шляхом перерахування коштів на його розрахунковий рахунок 09 квітня 2020 року, про що свідчить виписка по рахунку. Позивач вважає, що в даному випадку мав місце факт порушення відповідачем прав та інтересів в частині несвоєчасного отримання належних до виплати грошових сум при звільненні, а тому звернувся до суду з вказаним позовом. Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив із того, що факт порушення відповідачем строку розрахунку з позивачем щодо сум індексації при звільненні встановлений судом у справі № 240/11444/19, а тому відповідно до статті 117 КЗпП України позивач має право на стягнення суми середнього грошового забезпечення за затримку розрахунку з моменту його звільнення до часу виплати йому відповідних сум індексації. Надаючи оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, колегія суддів зазначає наступне. Так, відповідно до статті 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу. За приписами статті 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму. Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно із частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. За загальним правилом, норми спеціального законодавства є пріоритетними перед нормами загальними. Тобто, норми Кодексу законів про працю України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини. Закріплені у статтях \~116, \~117 Кодексу законів про працю України \~норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником. Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців Збройних Сил України, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів приходить до висновку про можливість застосування норм статті \~116 \~та \~117 Кодексу законів про працю України \~як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення зі Збройних Сил України. Правова позиція з цього питання викладена у постановах Верховного Суду від 04 вересня 2020 року у справі № 120/2005/19-а, від 30 квітня 2020 року у справі № 140/2006/19. Обставина невиконання військовою частиною [NUMBER] відносно позивача вимог статті 116 КЗпП України підтверджена рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2020 року в справі №240/11444/19, яке набрало законної сили. Непроведення з вини військової частини [NUMBER] розрахунку із позивачем у відповідні строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати останньому його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Пунктом 8 Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 листопада 2020 року в справі №480/3105/19, зазначено з-поміж іншого, що синтаксичний розбір текстуального змісту статті 117 КЗпП України дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми. Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. Цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, проте за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку. На виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 20.02.2020 року у справі №240/11444/19 відповідачем виплачена позивачу індексація грошового забезпечення шляхом перерахування коштів на його розрахунковий рахунок, про що свідчить виписка по рахунку у сумі 5669,49 грн. Разом із тим, визначаючи суму середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні, яка підлягає стягненню на користь позивача, суд першої інстанції у своєму рішенні не встановив розмір усіх належних звільненому працівникові сум, що є необхідним для пропорційного розрахунку розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Позивачем було надано до суду Довідку про розміри щомісячних додаткових видів грошового забезпечення від 28 листопада 2018 року, середньоденний розмір грошового утримання позивача становить 321,74 грн. ((9813+9813)/61). Кількість днів затримки розрахунку при звільненні становить 504 дні. З урахуванням положень постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку становить 162156,96 грн. (321,74 х 504). Згідно матеріалів справи та наданої сторонами інформації, а саме довідки про заробітну плату для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, грошове утримання позивача за листопад 2018 року становила 16461 грн., що є не спірною частиною належної суми виплати при звільненні. Разом із спірною сумою 5669,49 грн, належна при звільненні позивача сума становить 22130,49 грн. Частка спірної суми у загальній належній 25,62 процентів (5669,49х100/22130,49). Отже, середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні, яка підлягає стягненню на користь позивача, становить 41544,61 грн. (162156,96х25,62/100) З урахуванням наведеного, ухвалене у справі судове рішення підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позовних вимог.

Результат розгляду: partial