Рішення адміністративного суду від 2022-02-08 00:00:00+02

Короткий зміст позовних вимог. В лютому 2021 року [PERSON] звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив суд: визнати протиправною бездіяльність військової частини [NUMBER] щодо невиплати в повному розмірі індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року включно із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базовий місяць) для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року; зобов`язати військову частину [NUMBER] нарахувати і виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року включно із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року в сумі 86054 гривні 90 копійок із одночасним відрахуванням 1,5% військового збору та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року №44; визнати протиправною бездіяльність військової частини [NUMBER] щодо невиплати в повному розмірі індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 31.05.2019 року включно із - застосуванням щомісячної фіксованої індексації 3694 гривні 79 копійок відповідно до абзаців 4,6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078; зобов`язати військову частину [NUMBER] нарахувати і виплатити щомісячну фіксовану індексацію грошового забезпечення 3694 гривні 79 копійок за період з 01.03.2018 року по 31.05.2019 року включно в сумі 55421 гривня 85 копійок відповідно до абзаців 4,6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078 із одночасним відрахуванням 1,5% військового збору та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року №44; зобов`язати військову частину [NUMBER] подати звіт про виконання судового рішення. В обґрунтування позову зазначив, що у період проходження ним військової служби нарахування грошового забезпечення відповідачем здійснювалося не в повному обсязі, а саме, у період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року не нараховувалася та не виплачувалася індексація грошового забезпечення. Позивач вважає, що у вказаний період для розрахунку індексації повинен бути встановлений базовий місяць січень 2008 року. Як наслідок, нараховані та виплачені суми індексації з березня 2018 року повинні бути перераховані з застосуванням фіксованої суми індексації відповідно до абзаців 4,6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078. Короткий зміст рішення суду першої інстанції. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2021 року, ухваленим за правилами спрощеного позовного провадження, позов задоволено частково. Суд визнав протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачеві індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року; зобов`язав відповідача нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №44 від 15.01.2004 року. В задоволенні іншої частини позовних вимог суд відмовив. Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем порушено право позивача на отримання індексації грошового забезпечення. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо встановлення базового місяця січня 2008 року та щодо здійснення перерахунку індексації з березня 2018 року, суд виходив з того, що на даний час не встановлено відповідних порушень прав позивача. Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву (заперечень). Не погодившись із судовим рішенням у частині, якою відмовлено у задоволенні позову, [PERSON] подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати його у відповідній частині та прийняти нове про задоволення позову в повному обсязі. Апелянтом зазначено, що у наданих йому відповідях відповідачем визначено, що з 01 січня 2016 року грошове забезпечення військовослужбовців ЗСУ відповідно до рішення КМУ №3 від 20.01.2016 року було збільшено за рахунок збільшення розміру преміювання, що значно перевищує зростання споживчих цін (інфляцію) за вказаний період, тому січень 2016 року є базовим місяцем для обчислення індексації у період з 01.01.2016 року. Вказане свідчить про наявність спірних правовідносин в частині встановлення базового місяця. Крім того, при встановленні базового місяця січня 2008 року для нарахування індексації з 01.01.2016 року можливо буде визначити, що підвищення посадових окладів з березня 2018 року фактично не відбулось. Внаслідок чого у відповідності до абзаців 4,6 пункту 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078, позивач з 01.03.2018 року набув право на отримання індексації у фіксованому розмірі, що становить 3694,79 грн. Військова частина [NUMBER] у своєму відзиві на апеляційну скаргу заперечує проти її задоволення. У відповідності до вимог п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження. Фактичні обставини справи. Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, [PERSON] у період з \~01.12.2015 року по 31.05.2019 року проходив військову службу у Військовій частині [NUMBER] (а.с. 22). Наказом Командувача повітряних сил Збройних Сил України (по особовому складу) \~\~№228 від 23.05.2019 року, майора [PERSON] , старшого інженера служби ракетно-артилерійського озброєння технічної частини [NUMBER] , відповідно до пункту 2 ч.5 \~ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» було звільнено у запас пунктом «б» (за станом здоров`я) (а.с. 50). Відповідно до витягу із Наказу командира Військової частини [NUMBER] від 31.05.2019 року №119 позивача з 31.05.2019 року було виключено зі списків особового складу частини та знято з усіх видів забезпечення (а.с. 49, 23). Водночас, як зазначає позивач, при звільненні йому не було здійснено нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 31.05.2019 року. З огляду на зазначене, 13.11.2020 року [PERSON] звернувся із заявою до військової частини [NUMBER] (а.с. 9), в якій, серед іншого, просив нарахувати та виплатити йому індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року; провести перерахунок та доплату індексації грошового забезпечення (враховуючи фіксовану суму індексації за березень 2018 року) за період з 01.03.2018 року по 31.05.2019 року. Військова частина [NUMBER] листом надала відповідь на заяву позивача, в якій \~щодо періоду 01.12.2015 року по 28.02.2018 року зазначила, що механізму нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за попередні періоди не існує. Також відповідач посилався на відсутність можливості у Міністерства оборони виплати індексації військовослужбовцям у межах наявного фінансового ресурсу (а.с. 10). Щодо проведення перерахунку та здійснення доплати індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 31.05.2019 року відповідачем зазначено, що виплата індексації грошового забезпечення здійснювалась у повному обсязі. Разом із вказаним листом позивачу було також надано довідку про додаткові види його грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 31.05.2019 року (а.с. 21, 47-48). Зі змісту вказаної довідки вбачається, що позивачу за період з грудня 2015 року по листопад 2018 року індексація грошового забезпечення не виплачувалась, а за період з грудня 2018 року по травень 2019 року сума виплаченої індексації склала 616,65 грн. Позивач вважає, що в період з 01 січня 2016 року по травень 2019 року йому протиправно не нараховувалась індексація грошового забезпечення, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та позиція суду апеляційної інстанції щодо доводів апеляції та висновків суду першої інстанції. Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для її часткового задоволення, виходячи з наступного. Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону. Статтею 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» передбачено, що законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії, зокрема, щодо індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін. Статтею 19 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» визначено, що державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності. Відповідно до ст.2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. За приписами ст.5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України. Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік. Відповідно ч.2 ст.6 цього ж Закону порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003 року затверджено Порядок проведення індексації грошових доходів населення (надалі - Порядок №1078). Пунктом 1-1 Порядку №1078 передбачено, що підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 відсотка. Згідно п.4 Порядку №1078 індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. У межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, індексується оплата праці (грошове забезпечення). Пунктом 5 вказаного Порядку визначено, що у разі підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків. Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення. Сума індексації у місяці підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу Абзаци 4,5 п. 5 Порядку №1078 унормовують, якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу, сума індексації у цьому місяці визначається з урахуванням розміру підвищення доходу і розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу. У разі зростання заробітної плати за рахунок інших її складових без підвищення тарифних ставок (окладів) сума індексації не зменшується на розмір підвищення заробітної плати. У разі коли відбувається підвищення тарифної ставки (окладу), у місяці підвищення враховуються всі складові заробітної плати, які не мають разового характеру. Відповідно до п.6 Порядку №1078 виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, зокрема підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету. Отже, індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. За вимогами вказаних вище нормативно-правових актів проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи. У ході розгляду справи відповідач не спростував факт не нарахування та не виплати заявникові індексації грошового забезпечення у період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року та нарахування і виплату індексації з листопада 2018 року. Суд першої інстанції у відповідності до вимог чинного законодавства встановив протиправну бездіяльність відповідача щодо невиплати індексації у період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року. Окремо судом роз`яснено, що питання встановлення базового місяця для визначення індексації у період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року відноситься до дискреційних повноважень відповідача. Крім того, без визначення базового місяця відповідач не може встановити факт перевищення індексом споживчих цін порогу індексації у взаємозв`язку з розміром грошового забезпечення для визначення наявності/відсутності підстав для нарахування та виплати фіксованої індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 31.05.2019 року. Судом першої інстанції визначено, що за таких обставин наразі не існує спору з даних питань, який має вирішуватись у адміністративному суду. Стосовно дискреційних повноважень, судова колегія зазначає, що такими є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом подібних повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може». У такому випадку дійсно суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде правомірним, а тому це не порушує будь-чиїх прав. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний і законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку. Наведені висновки викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду від 13 грудня 2018 року у справі №802/412/17-а, від 11 квітня 2018 року у справі №806/2208/17. Також Верховний Суд раніше вже звертав увагу на те, що місяць, у якому відбулося підвищення тарифної ставки (окладу), є базовим для проведення індексації (пункт 26 постанови від 5 лютого 2020 року у справі №825/565/17). У цьому контексті судова колегія наголошує, що зміст пункту 5 Порядку №1078 визначає, що підставою для встановлення чи зміни базового місяця при проведенні індексації грошового забезпечення є підвищення тарифної ставки (окладу) військовослужбовця. За таких обставин, базовий місяць для індексації встановлюється у відповідності до приписів нормативних актів, що унеможливлює застосування відповідачем дискреційних повноважень при його визначені, оскільки відсутній фактор будь-якого вибору. Тому у разі настання визначених законодавством умов, відповідач зобов`язаний вчинити конкретну дію на користь позивача - провести індексацію його грошового забезпечення, враховуючи нормативно визначений базовий місяць. Якщо відповідач цієї дії не вчиняє, останнього можна зобов`язати до її вчинення у судовому порядку. За наведених висновків, судова колегія вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що зобов`язання відповідача нарахувати й виплатити індексацію грошового забезпечення з одночасним визначенням базового місяця для цієї індексації є втручанням у дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень. Відповідні висновки узгоджуються з правовою позиції Верховного Суду, викладеною у постанові від 29.11.2021 року у справі № 120/313/20-а. В свою чергу, з урахуванням приписів п. 5 Порядку №1078 виключно місяць, у якому було здійснено підвищення тарифних ставок (окладів) повинен вважатись базовим для обчислення індексу споживчих цін. Пунктом 3 постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 року №1294 затверджено схеми посадових окладів військовослужбовців (тарифних сіток), яка набрала чинності 01 січня 2008 року. Вищевказана постанова діяла до дати набрання чинності постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 року № 704, якою встановлені нові розміри посадових окладів військовослужбовців, а саме 01 березня 2018 року. Оскільки до 01.03.2018 року не було здійснено підвищень тарифних ставок (окладів) військовослужбовців, саме січень 2008 року слід вважати базовим місяцям для обчислення індексації грошового забезпечення військовослужбовців. При цьому посилання відповідача на постанову КМУ №1013, якою підвищено зарплати працівникам бюджетної сфери за рахунок збільшення посадових окладів та постійних складових зарплати з січня 2016 року, судова колегія відхиляє, оскільки зміна розміру доплат, надбавок та премій не є підвищенням тарифних ставок (окладів), тому не впливає на встановлення базового місяця індексації для початку обчислення індексу споживчих цін при нарахуванні індексації. Таким чином, відповідач у період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року повинен був нарахувати та виплачувати позивачеві індексацію грошового забезпечення із урахуванням базового місця січня 2008 року. Як наслідок, при підвищені посадових окладів з 01.03.2018 року, відповідач був зобов`язаний врахувати вимоги абз. 5,6 пункту 5 Порядку №1078 та здійснити нарахування індексації з 01.03.2018 року з застосуванням щомісячної фіксованої індексації. Водночас, нарахування індексації наростаючим підсумком у період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року з застосуванням базового місяця - січня 2008 року дозволить відповідачу виконати вимоги абз. 5,6 пункту 5 Порядку №1078 при визначені індексації з 01.03.2018 року. За таких обставин, рішення суду першої інстанції в частині, якою позивачу відмовлено у задоволенні його позовних вимог щодо встановлення базового місяця січня 2008 року при нарахуванні індексації у період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року та щодо нарахування індексації з 01.03.2018 року по 31.05.2019 року у відповідності до вимог абз. 5,6 пункту 5 Порядку №1078 підлягає скасуванню з прийняттям нового про задоволення вказаних вимог. При цьому судова колегія зазначає, що встановлення конкретної суми фіксованої індексації у період з 01.03.2018 року по 31.05.2019 року можливо лише після проведення належного нарахування індексації з 01.03.2018 року по 31.05.2019 року, внаслідок чого відмовляє позивачу у вказаній частині позовних вимог. Позивачем також були заявлені позовні вимоги щодо встановлення відповідачу строку для подання звіту про виконання судового рішення. Відповідно до ч.1 ст.382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. В свою чергу, судова колегія звертає увагу на те, що Верховний Суд у своїй постанові від 20 лютого 2019 року у справі за №806/2143/15 наголошував, що підставами застосування норм ст.382, 383 КАС України є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі. Позивач не наводить жодних обґрунтувань про ухилення суб`єктом владних повноважень від виконання рішення у даній справі. Відповідно до ст.242 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. З урахуванням викладеного в сукупності, відповідно до п.3, п.4 ч.1 ст.317 КАС України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням постанови про часткове задоволення позовних вимог. Зважаючи, що судом першої інстанції правомірно розглянуто дану справу за правилами спрощеного позовного провадження, відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.

Результат розгляду: partial