Рішення адміністративного суду від 2022-02-18 00:00:00+02

17.09.2021 року [PERSON] звернувся до суду першої інстанції з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Херсонського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат, в якому просив: - стягнути з держави України за рахунок коштів Державного бюджету України на його користь 21275 грн. шляхом безспірного списання з відповідного рахунку Державною казначейською службою України в рахунок відшкодування завданої йому неконституційним актом майнової шкоди, у вигляді недоотриманої заробітної плати у 2016-2019 роках; - стягнути з держави України за рахунок коштів Державного бюджету України на його користь 10000 грн. шляхом безспірного списання з відповідного рахунку Державною казначейською службою України в рахунок відшкодування завданої йому моральної шкоди. Ухвалою Херсонського окружного адміністративного суду від 22.09.2021 року поданий адміністративний позов було залишено без руху та надано позивачу строк на усунення недоліків, шляхом подачі заяви про поновлення пропущеного строку на звернення до суду із даним позовом. Ухвалою Херсонського окружного адміністративного суду від 06.10.2021 року позов повернуто позивачеві. Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, [PERSON] подав апеляційну скаргу, в якій посилався на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неповне з`ясування обставин по справі. Апелянт вказував на те, що подана ним позовна заява була мотивована тим, що протягом 2016-2019 років державою Україна йому було заподіяно шкоду у зв`язку із застосуванням неконституційного акту у вигляді недоотриманої ним заробітної плати. Позивач зазначив, що протягом 2016-2019 років він отримував щомісячну разову грошову допомогу до п`ятого травня у розмірі меншому, ніж було передбачено ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Однак, в подальшому дію \~ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» було відновлено рішенням Конституційного Суду України від 27.02.2020 року № 3-р/2020, а тому він має право на відшкодування завданих збитків. Апелянт вважає помилковими висновки суду першої інстанції стосовно пропущення ним строків звернення до суду, посилаючись на те, що до даного спору строки звернення до адміністративного суду взагалі не застосовуються. Як зазначає апелянт, щорічна разова грошова допомога військовослужбовцям до 5 травня є гарантійною виплатою, що входить до складу додаткової заробітної плати, тобто входить до структури заробітної плати. На думку апелянта, оскільки така виплата є заробітною платою, то відповідно до ст. 233 КЗпП України, звернення до суду про стягнення належної йому заробітної плати не обмежується будь-яким строком. Також апелянт не погоджується з висновком суду про те, що оскільки рішення Конституційного Суду України, на яке він посилається у позові, \~прийнято 27.02.2020 року, то саме з цієї дати йому стало відомо про порушення його прав. Апелянт вказує на те, що про порушення його прав йому стало відомо 31.03.2021 року після отримання відповіді на свої звернення до Управління праці та соціального захисту населення Корабельної районної у м. Херсоні ради \~та Херсонського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат із заявами про перерахунок виплати щорічної допомоги до 5 травня за 2016-2019 роки з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 27.02.2020 року № 3-р/2020. З огляду на викладене апелянт вважає, що оскільки з позовом до суду він звернувся 17.09.2021 року, то шестимісячний строк на звернення до суду ним не пропущено. Крім того, апелянт вказував на те, що він є військовослужбовцем та з 2014 року по теперішній час проходить військову службу у військовій частині [NUMBER] , був залучений до виконання завдань по здійсненню заходів із забезпечення національної безпеки та оборони, відсічі і стримування збройної агресії РФ у Донецькій та Луганській областях в зоні проведення АТО, а також до виконання завдань в складі зведених підрозділів в зоні протяжності адміністративного кордону з тимчасово анексованою територією АРК. Також апелянт вказував на те, що у період з 09.02.2016 року по 12.02.2017 року він проходив службу у військовій частині [NUMBER] (18 окремий вертолітний загін українського національного контингенту Місії ООН зі стабілізації у ДР Конго, місто Гома), з 12.06.2017 року був залучений до проведення антитерористичної операції в Донецькій і Луганській областях, а саме, відряджений в район її проведення, з 25.12.2018 року по 14.02.2019 року перебував у відрядженні у м. Мелітополь для нарощування угрупувань військ ОК «Південь», виконання завдань за призначенням (щоденне несення бойового чергування) в польових умовах. Також вказував на те, що з 2016 року по теперішній час він перебував в інших відрядженнях, що підтверджується довідкою від 04.10.2021 року № 712. Апелянт вважає, що проходження ним військової служби та захист Батьківщини є поважною причиною пропуску строку звернення до адміністративного суду. На думку апелянта, невиплата йому щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2016-2019 роки у розмірі, встановленому законом, є триваючим порушенням, а тому строки звернення до суду, передбачені ст. 122 КАС України застосовуватись не можуть. Крім того, апелянт зазначає, що відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, однак, апелянт вважає, що в даному випадку ним було усунуто недоліки позовної заяви шляхом подачі відповідної заяви про поновлення строку звернення до суду. Також апелянт вважає, що в даному випадку відсутні підстави для повернення позовної заяви, визначені у ч. 2 ст. 123 КАС України, оскільки в резолютивній частині рішення суд першої інстанції не визнав неповажними причини пропуску ним строку звернення до суду. На підставі викладеного апелянт просить скасувати ухвалу Херсонського окружного адміністративного суду від 06.10.2021 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Справа розглянута в порядку письмового провадження відповідно до ч. 3 ст. 312 КАС України. Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав. Залишаючи без руху адміністративний позов [PERSON] , суд першої інстанції посилався на пропуск позивачем шестимісячного строку звернення до суду, передбаченого ст. 122 КАС України. При цьому, суд першої інстанції відхилив посилання позивача на те, що щорічна разова грошова допомога до 5 травня є заробітною платою та доводи позивача про застосування у даному випадку положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України. Також суд зауважив, що рішення Конституційного Суду України № 3-р/2020, з прийняттям якого позивач пов`язує наявність у нього права на відшкодування шкоди, завданої застосуванням неконституційного акта, було прийнято 27.02.2020 року, тоді як з даним позовом до суду першої інстанції позивач звернувся лише 20.09.2021 року, тобто з пропуском шестимісячного строку. У зв`язку з викладеним суд першої інстанції в ухвалі від 22.09.2021 року запропонував позивачу усунути недоліки позовної заяви, шляхом подачі заяви про поновлення пропущеного строку на звернення до суду із даним позовом. Після отримання вказаної ухвали суду \~позивачем 04.10.2021 року подано до суду першої інстанції заяву про усунення недоліків разом із заявою про поновлення строку звернення до суду. У заяві про усунення недоліків позивач ще раз наголосив на тому, що на його думку щорічна разова грошова виплата до 5 травня входить до структури його заробітної плати, а тому строк \~звернення до суду у даному випадку не застосовується. В свою чергу, у поданій заяві про поновлення строку звернення до адміністративного суду позивач вказував на те, що з 2014 року і по теперішній час проходить військову службу, постійно залучений до виконання планових або позапланових заходів бойової підготовки, навчань та тренувань різного роду як в пункті постійної дислокації, так і за межами пункту постійної дислокації, проходив службу у зоні АТО та перебував у відрядженнях, що унеможливлює відслідковування ним судових рішень, стану тих чи інших нормативно-правових актів, які забезпечують права військовослужбовців та вчасно реагувати та захищати свої права. Крім того, позивач вказував на те, що про порушення його прав з боку держави йому стало відомо 16 березня 2021 року, з моменту отримання відповіді від Херсонського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат. Також позивач вказав, що можливість звернутись до адвоката за захистом порушених прав виникла у нього лише у вересні 2021 року, під час перебування у відпустці. З урахуванням викладеного позивач вказував на те, що ним не пропущено строк звернення до суду з позовною заявою. Дослідивши позовну заяву, заяву про поновлення строку звернення до суду на додані до них документи, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для поновлення строку звернення до суду та наявність підстав для повернення позовної заяви позивачеві. Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для повернення позовної заяви, з огляду на наступне: Підставою для звернення позивача до суду з даним адміністративним позовом стало порушення, на його думку, з боку держави його права на отримання щорічної разової грошової допомоги до 5 травня у розмірі, визначеному ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», у зв`язку із застосуванням положень Бюджетного кодексу України, які суперечать Конституції України та визнані рішенням Конституційного Суду України № 3-р/2020 неконституційними. Вказане, як зазначав позивач, призвело до завдання йому матеріальної \~шкоди (збитків) у вигляді недоотриманої ним, як учасником бойових дій, одноразової грошової допомоги до 5 травня за 2016-2019 роки. Таким чином, підставою, що спонукала позивача звернутися до суду з цим позовом, було заподіяння йому матеріальної шкоди у виді недоотриманої ним щорічної разової грошової допомоги до 5 травня, як учасником бойових дій, внаслідок прийняття Верховною Радою України неконституційного Закону. Отже, предметом спору є стягнення збитків у вигляді недоотриманої частини щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за період з 2016 по 2019 роки. В свою чергу, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч.3 ст.122 КАС України). В свою чергу, за змістом ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України вказав на те, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. В свою чергу, щорічна разова грошова допомога до 5 травня учасникам бойових дій є, відповідно до положень ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», пільгою, в тому числі, учасникам бойових дій та особам, прирівняним до них. Зазначена грошова допомога є соціальною виплатою певним категоріям громадян, вона не може вважатись заробітною платою та не витікає із трудового договору як підстави для виплат. Ця виплата не може кваліфікуватись як плата за виконану роботу. Враховуючи вказані вище приписи чинного законодавства, колегія суддів вважає помилковими доводи апелянта про те, що щорічна разова грошова допомога до 5 травня входить до структури його заробітної плати та фактично є заробітною платою. Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що в даному випадку положення ч. 2 ст. 233 КЗпП України не розповсюджуються на виниклі правовідносини, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог в даному випадку обмежується шістьма місяцями з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Надаючи оцінку доводам позивача в обґрунтування поважності причин пропуску строку звернення до суду, колегія суддів зазначає наступне: Установлення законом процесуальних строків передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними. Поновлення встановленого процесуальним законом строку для звернення до адміністративного суду здійснюється у розумних межах та лише у виняткових, особливих випадках, виключно за наявності обставин об`єктивного і непереборного характеру (підтверджених доказами), які істотно ускладнили або унеможливили своєчасну реалізацію права звернення до адміністративного суду за захистом порушених прав, свобод або законних інтересів. Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом. Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя (Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011). Такі обмеження направленні на досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулюють учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків та поважати права та інтереси інших учасників правовідносин. Законодавче обмеження строку звернення до суду з позовом, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду з відповідним позовом. Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі "Перетяка та Шереметьєв проти України"). Так, предметом позовних вимог у цій справі є, зокрема, стягнення на користь позивача майнової шкоди, завданої неконституційним актом, у вигляді недоотриманої щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2016-2019 роки. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що у вказаний вище період він недотримував щорічну разову грошову допомогу до 5 травня, оскільки її виплата здійснювалась у розмірі, меншому ніж встановлено ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Однак, після прийняття 27.02.2020 року Конституційним Судом України рішення № 3-р/2020, яким визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення пункту 26 розділу VI „Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, дія ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» відновила свою дію. Таким чином, позивач пов`язує завдання йому державою матеріальної шкоди із застосуванням протягом \~2016-2019 років положень Бюджетного кодексу України, якими були внесені зміни, в тому числі і до ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», в частині порядку і розміру виплат щорічної разової грошової допомоги до 5 травня учасникам бойових дій, які в подальшому були визнані неконституційними згідно рішення Конституційного Суду України № 3-р/2020. Слід зазначити, що рішення Конституційного Суду України № 3-р/2020 було ухвалено 27.02.2020 року та опубліковано у Віснику Конституційного Суду України та у Офіційному віснику України. Офіційне оприлюднення рішень Конституційного Суду України має на меті надання особам можливостей для ознайомлення осіб з їх змістом та реалізації права кожного на своєчасне ознайомлення з прийнятими рішеннями. Таким чином, будь-яка особа має реальну можливість дізнатися про прийняття Конституційним Судом України рішень та звернутись за захистом порушених прав у визначений процесуальним законом строк. Згідно ст. 120 КАС України, перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Таким чином, суд першої інстанції вірно зазначив, що з 27.02.2020 р. виникли підстави для звернення до суду з позовними вимогами щодо стягнення шкоди, завданої неконституційним актом, а відтак саме з цієї дати починає перебіг шестимісячний строк звернення до суду. Колегія суддів звертає увагу на те, що з аналізу норм законодавства вбачається, що при визначенні початку перебігу строку на звернення до суду, суд з`ясовує момент, коли особа фактично дізналася або мала реальну можливість дізнатися про наявність відповідного порушення (рішення, дії, бездіяльності), а не коли вона з`ясувала для себе, що певні рішення, дії чи бездіяльність стосовно неї є порушенням. У постанові від 31.03.2021 року у справі №240/12017/19 Верховний Суд посилався на те, що позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів. В даному випадку позивач фактично мав реальну можливість ознайомитись зі змістом рішення Конституційного Суду України від 27.02.2020 року, однак, з даним позовом звернувся більш ніж через 1,5 роки після його прийняття. Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами. З приводу посилань позивача на те, що про порушення його прав йому стало відомо 16.03.2021 року після отримання відповіді Центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат від 16.03.2021 року № 01-4/1000, колегія суддів зазначає, що реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб суб`єкта владних повноважень. Позивач, необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, нереалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою. При цьому, отримання позивачем листів від Центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат \~у відповідь на його заяву не змінює момент, з якого позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в даному випадку. Також не може вважатись поважною причиною строку звернення до суду перебування позивача на військовій службі. Надаючи оцінку вказаним доводам позивача в обґрунтування поважності причин пропуску строку звернення до суду, колегія суддів зазначає: У підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду позивачем надано довідку Військової частини [NUMBER] від 12.02.2017 року № 235 про проходження позивачем у період з 09.02.216 року по 12.02.2017 року \~військової служби у військовій частині [NUMBER] (18 окремий вертолітний загін українського національного контингенту Місії ООН зі стабілізації у Демократичній республіці Конго, місто Гома). Також позивачем були надані: витяг з наказу Першого заступника керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 10.07.2017 року, згідно з яким позивача з 12.06.2017 року залучено до проведення антитерористичної операції в Донецькій і Луганській областях; витяги з наказів командира військової частини [NUMBER] від 24.12.2018 року № 306 та від 14.02.2019 року № 37 про перебування позивача \~у відрядженні з 25.12.2018 року по 14.02.2019 року у м. Мелітополь для нарощування угрупувань військ ОК « [INFO] », виконання завдань за призначенням (щоденне несення бойового чергування) в польових умовах, довідку військової частини [NUMBER] від 04.10.2021 року № 772 у підтвердження перебування позивача в службових відрядженнях, зборах та польових виходах у період з 25.05.2017 року по 27.05.2017 року, з 08.06.2017 року по 10.06.2017 року, з 12.06.2017 року по 23.08.2017 року, з 04.09.2017 року по 09.09.2017 року, з 18.09.2017 року по 21.09.2017 року, з 28.10.2017 року по 01.11.2017 року, з 02.05.2018 року по 04.05.2018 року, з 06.10.2018 року по 08.10.2018 року, з 09.1.2018 року по 13.10.2018 року, з 17.12.2018 року \~по 19.12.2018 року, з 25.12.2018 року по 14.02.2019 року, з 18.06.2019 року по 23.06.2019 року, з 29.06.2019 року по 13.07.2019 року, з 05.10.2019 року по 15.10.2019 року, з 11.11.2019 року по 14.11.2019 року, з 09.12.2019 року по 12.11.2020 року. Таким чином, з 09.12.2019 року по 12.11.2020 року позивач перебував \~в службових відрядженнях, зборах та польових виходах. Однак, надані позивачем документи не можуть бути підтвердженням поважності причин пропуску строку звернення до суду після 12.11.2020 року і до моменту звернення до суду. Також безпідставним є посилання апелянта на те, що невиплата йому щорічної разової грошової допомоги до 05 травня за 2016-2019 роки у розмірі, встановленому законом, є триваючим порушенням. Слід зазначити, що триваюче правопорушення, характеризується тривалим, неперервним невиконанням обов`язків, передбачених законом. У триваючих правовідносинах суб`єкт владних повноважень протягом певного проміжку часу ухиляється від виконання своїх зобов`язань (триваюча протиправна бездіяльність) або допускає протиправну поведінку (триваюча протиправна діяльність) по відношенню до фізичної або юридичної особи. У спірний період (2016-2019 роки) Центром по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат вчинялися певні дії по нарахуванню та виплаті позивачу щорічної разової грошової допомоги як учаснику бойових дій у відповідності до діючих на той час нормативно-правових актів. При цьому, предметом спору в даному випадку є стягнення з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету шкоди, завданої неконституційним актом. Позивачем не оскаржуються будь-які дії, бездіяльність чи рішення відповідачів по справі, а тому і про наявність триваючого порушення мова йти не може. З огляду на все вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про пропуск позивачем строку звернення до суду та відсутність поважних причин для поновлення такого строку. Колегія суддів вважає необґрунтованими посилання апелянта на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що виразилось у безпідставному поверненні позовної заяви, оскільки, як вважає позивач ним було виконано вимоги ухвали про залишення позову без руху та подано заяву про поновлення строку звернення до суду, а судом першої інстанції не визнавались неповажними причини пропуску такого строку. Так, статтею 123 КАС України, передбачено наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду. Частиною 1 цієї статті передбачено, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку. При цьому \~п. 2 ст. 123 КАС України передбачено, що якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву. В даному випадку ухвалою Херсонського окружного адміністративного суду від 22.09.2021 року позовну заяву [PERSON] було залишено без руху через встановлення судом факту пропуску позивачем строку звернення до суду та неподання ним відповідної заяви про поновлення строку звернення до суду. Позивачу надано строк для усунення недоліків поданої позовної заяви шляхом подання обґрунтованої заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду з наведенням причин пропуску такого строку та надання доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду. За наслідком розгляду поданої позивачем на виконання зазначеної вище ухвали суду заяви про поновлення строку звернення до суду, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для поновлення позивачу строку звернення до суду, про що зазначив у мотивувальній частині оскаржуваної ухвали від 06.10.2021 року. Також суд зазначив про те, що позивачем не наведено належних обґрунтувань та не надано доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду. З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для повернення позовної заяви, що відповідає положенням процесуального закону. Доводи апеляційної скарги не спростовують вказані висновки суду першої інстанції. Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм процесуального права, відповідно до ст. 316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду - без змін.

Результат розгляду: denied