Рішення адміністративного суду від 2022-03-22 00:00:00+02

27 травня 2021 року [PERSON] звернувся до адміністративного суду з позовом до ГУ ПФУ в Херсонській області, в якому просив: - визнати бездіяльність Головного управління щодо не поновлення пенсії [PERSON] протиправною та дискримінаційною, визнати протиправними та дискримінаційними та скасувати рішення про відмову у поновленні пенсії позивачу, викладене в листі відповідача №2100-0307-8/19617 від 21.04.2021 року та визнати протиправними та дискримінаційними дії відповідача стосовно відмови поновити виплату пенсію позивача; - зобов`язати Головне управління поновити виплату пенсії [PERSON] з 1 грудня 2001 року на вказаний ним банківський рахунок, з нарахуванням індексації та компенсації втрати частини доходів, відповідно до норм Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб"; - стягнути з Головного управління кошти в сумі 100000 гривень на відшкодування моральної шкоди, заподіяної йому протиправними та дискримінаційними рішеннями, дією та бездіяльністю, в результаті яких відповідач відмовив у поновленні пенсії позивачу. Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 30 липня 2021 року у задоволенні адміністративного позову [PERSON] було відмовлено. Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням позивач подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильно застосовано норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким повність задовольнити його позовні вимоги. В обґрунтування поданої скарги апелянт зазначив, що у подібній справі позивачка - громадянка України, яка постійно проживає за кордоном, поновлена у своєму праві на отримання пенсії з України на підставі Рішення Конституційного суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009 року, звернулася до відповідача та подала відповідну заяву про поновлення пенсії у повній відповідності до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій від 25.11.2005р. №22-1. Проте суд першої інстанції безпідставно не прийняв посвідчення особи позивача, нотаріально посвідчене та апостильоване з нотаріальним перекладом на українську мову, яке було надано Головному управлінню у відповідності до вимог положень пункту 2.9 Порядку 22-1. Відповідач надіслав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Справа розглянута судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження. Апеляційним судом справа розглянута в порядку письмового провадження відповідно до статті 311 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів і вимог поданої скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 14 червня 2001 року [PERSON] виїхав з України до Ізраїлю на постійне місце проживання, де був прийнятий на консульський облік в консульському відділі посольства України в Державі Ізраїль. 30 березня 2021 року представник [PERSON] , діючи на підставі нотаріальної довіреності, надіслав до ГУ ПФУ в Херсонській області нотаріально посвідчену та апостильовану особисту заяву про поновлення виплати [PERSON] пенсії з 01.12.2001 року (моменту її припинення) та просив виплатити її на визначений ним банківський рахунок. Листом від 21.04.2021 року №2100-0307-8/19617 Головне управління повідомило про відсутність підстав для вжиття заходів щодо поновлення виплати пенсії. Зазначений лист обґрунтований тим, що заявником не надано документів на підтвердження наявності у [PERSON] українського громадянства. Вважаючи зазначену відмову протиправною [PERSON] звернувся до суду з даним позовом. Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову [PERSON] суд першої інстанції, покликаючись на постанову Верховного Суду від 21 вересня 2018 року у справі №805/465/18-а, виходив з того, що позивачем не дотримано встановленого порядку звернення за поновленням пенсії, оскільки [PERSON] подавав заяву про поновлення виплати пенсії без дотримання вимог статі 44 Закону №1058-IV щодо необхідного пакету документів, а відтак територіальний орган ПФУ виконав обов`язок щодо розгляду заяви та роз`яснення порядку поновлення пенсії. Проте колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне. Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначаються Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон №1058-IV). За змістом статей 49, 51 Закону №1058-ІV, в редакції до 07.10.2009 року, виплата пенсії припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачене міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого дана Верховною Радою України. У разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, виплачується за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Рішенням Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року №25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону №1058-IV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону №1058-IV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Як зазначено в пункті 3.3 цього Рішення, оспорюваними нормами Закону №1058-IV держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій, право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами. У рішенні ЄСПЛ від 7 листопада 2013 року у справі "Пічкур проти України" (заява №10441/06, пункти 41-43, 52) Суд акцентував увагу на тому, що: якщо в Договірній державі є чинне законодавство, яким передбачено право на соціальні виплати, обумовлені або не обумовлені попередньою сплатою внесків, це законодавство має вважатися таким, що породжує майновий інтерес, який підпадає під дію статті 1 Першого протоколу, для осіб, що відповідають вимогам такого законодавства; хоча Перший протокол не включає в себе право на отримання будь-яких видів виплат з соціального страхування, якщо держава вирішує створити механізм соціальних виплат, вона повинна зробити це у спосіб, що відповідає статті 14 […]; сторони провадження не оскаржували того, що якби заявник продовжив проживати на території України, він і надалі б отримував пенсію; із цього випливає, що інтереси заявника належать до сфери застосування статті 1 Першого протоколу та права на майно, яке вона гарантує; Судом встановлено, що Уряд не надав ніякого обґрунтування позбавлення заявника його пенсії лише через те, що він проживав за кордоном; ані рішення Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року не вказує на те, що національні органи наводили відповідні причини для виправдання відмінності у ставленні, на яку заявник скаржився, ані Уряд під час провадження в Суді не навів жодних таких обґрунтувань. У пункті 53 цього рішення також наголошено, що Суд неодноразово повторював, що Конвенція є живим інструментом, який повинен тлумачитися "з огляду на умови сьогодення" (див. рішення ЄСПЛ від 25 квітня 1978 року у справі "Тайрер проти Сполученого Королівства" (Tyrer v. the United Kingdom), пункт 31, Series A №26), а підвищення мобільності населення, більш високі рівні міжнародного співробітництва та інтеграції, а також розвиток банківського обслуговування та інформаційних технологій більше не виправдовують здебільшого технічних обмежень щодо осіб, які отримують соціальні виплати, проживаючи за кордоном, що могли вважатися розумними на початку 1950-х років. У рішенні ЄСПЛ від 20 січня 2012 року у справі "Рисовський проти України" Суд підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що в разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на основоположні права людини, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (пункт 70 цього рішення). Відповідно до частин першої та другої статті 46 Закону №1058-IV нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії. Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Згідно із частиною другою статті 49 Закону №1058-IV поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому статтею 46 цього Закону. Водночас згідно з пунктом 2.8 Порядку №22-1 поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії. Орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 2) (пункт 4.1 Порядку №22-1). Не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України (пункт 4.3 Порядку №22-1). Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, 6 квітня 2021 року ГУ ПФУ в Херсонській області отримало заяву представника [PERSON] про поновлення виплати пенсії. До заяви було надано копію посвідчення особи на ім`я [PERSON] , виданого 22.04.2018 року МВС Держави Ізраїль (а.с. 29). На підтвердження громадянства України до пенсійного органу було надано копію паспорту громадянина України для виїзду за кордон [NUMBER] , термін дії з 24 квітня 2001 по 24 квітня 2011 року (а.с. 27). Згідно відмітки зазначеного паспорту, [PERSON] 14 червня 2002 року прийнятий на консульський облік в консульському відділені посольства України в Державі Ізраїль (а.с. 28 зв.). Таким чином, на момент набуття права на поновлення виплати пенсії (07.10.2009) [PERSON] був паспортизований закордонним паспортом громадянином України, а тому ГУ ПФУ в Херсонській області протиправно дійшло висновку про відсутність підстав для вжиття заходів щодо поновлення виплати пенсії [PERSON] . За таких обставин, колегія суддів погоджується з доводами апелянта/позивача про протиправність рішення пенсійного органу, оформленого листом від 21.04.2021 року №2100-0307-8/19617 про відмову у поновленні пенсії позивачу. Водночас, ураховуючи, що позивачем, в обґрунтування своїх вимог, в порушення пунктів 5, 8 частини п`ятої статті 160 та частини четвертої статті 161 КАС України, не надано суду доказів, що йому по досягненні необхідної вислуги років була призначена пенсія за вислугу років, яка виплачувались йому до виїзду за кордон, а також об`єктивної неможливості апеляційного суду, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану, офіційно з`ясувати усі обставини у даній справі, що унеможливлює розглянути вимоги позивача стосовно наявності підстав для поновлення його пенсії, колегія суддів вважає, що в даному випадку належним способом відновлення порушеного права буде зобов`язання відповідача, повторно розглянуту лист №3795 без дати, одержаний 06.04.2021 (вх. №6843/8), стосовно поновлення виплати пенсії [PERSON] та відповідно до пункту 2.8 Порядку №22-1, та прийняти рішення з урахуванням висновків суду, наведених у цій постанові. При цьому, колегія суддів зазначає, що саме з 7 жовтня 2009 року виникли підстави для поновлення конституційного права особам на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону №1058-IV. Із цього часу орган Пенсійного фонду мають відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон. При цьому, отримання пенсії особами, які виїхали за межі України, не може пов`язуватись з такою умовою, як постійне проживання в Україні, оскільки держава, відповідно, зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, проте у даному випадку відповідачем правомірно вказано на недоліки заяви про призначення пенсії з підстав ненадання необхідних документів. Позовні вимоги в частині стягнення з відповідача моральної шкоди, заподіяної в результаті відмови у поновленні пенсії позивачу, не підлягає задоволенню як похідна позовна вимога. Вимоги позивача в частині зобов`язання Головного управління поновити виплату пенсії [PERSON] з нарахуванням індексації є передчасними та задоволенню не підлягають. За такого правового регулювання та з урахуванням встановлених у цій справі обставин, колегія суддів частково погоджується з доводами апеляційної скарги про часткове задоволення позовних вимог. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. За приписами частини першої та частини другої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Відтак, апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню.

Результат розгляду: partial