Рішення адміністративного суду від 2023-05-31 00:00:00+03

У лютому 2023 року [PERSON] звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області про визнання противоправним та скасування рішення від 09.02.2023 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни гр. Федеративної Республіки Нігерія [PERSON] , [INFO] в частині примусового повернення до країни походження та заборони в`їзду на територію України строком на 3 роки до 09.02.2026 року. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13.04.2023 року у задоволенні позову відмовлено. Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, [PERSON] подав апеляційну скаргу, в якій посилався на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення справи. В обґрунтування поданої апеляційної скарги апелянт посилався на те, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення не було враховано його реальних побоювань за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності. Крім того апелянт вказував на відсутність в даному випадку визначених законом підстав для заборони йому в`їзду на територію України. З огляду на зазначене вище апелянт просить скасувати судове рішення суду першої інстанції та прийняти нове про задоволення позову. Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 311 КАС України. Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне: Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись з позовом до суду першої інстанції, позивач в якості відповідача у справі вказав Головне управління ДМС у м. Києві та Київській області (код ЄДРПОУ 42552598), однак, як встановлено судом апеляційної інстанції, згідно постанови Кабінету Міністрів України від 12.09.2018 року № 732 «Про реорганізацію територіальних органів Державної міграційної служби» було утворено \~шляхом злиття Управління Державної міграційної служби у Київській області та Головне управління Державної міграційної служби у м. Києві як юридичну особу публічного права саме Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (код ЄДРПОУ 42552598), яке зареєстровано в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 12.10.2018 року. Таким чином, вірним найменуванням відповідача у справі є не Головне управління ДМС у м. Києві та Київській області, а Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, яке і приймало участь у розгляді справи. Судом першої інстанції встановлено, що 09.02.2022 року співробітниками Голосіївського УП ГУНП у м. Києві виявлений громадянин Федеративної Республіки Нігерія [PERSON] , [INFO] , який знаходився на території України з порушенням Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». В ході опитування [PERSON] пояснив, що він прибув в Україну у 2016 році авіаційним транспортом з метою навчання у Дніпропетровському медичному інституті традиційної і нетрадиційної медицини. Державний кордон України перетнув через ПП «Дніпропетровськ». У зв`язку з відсутністю коштів на оплату переїхав з м. Дніпропетровська до м. Києва, проводив онлайн уроки англійської мови. Дозволу на застосування праці іноземців в Україні не оформляв та посвідкою на тимчасове проживання на підставі навчання не документувався. З питань отримання дозволу на імміграцію в Україну, визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні до органів ДМС не звертався. Встановлено, що після закінчення дозволеного строку перебування, іноземець не виїхав з України, порушуючи міграційне законодавство України. 09.02.2023 року уповноваженою особою Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області у зв`язку із порушенням позивачем правил перебування іноземців \~в Україні, а саме, проживання без документів на право проживання в Україні, було складено відносно [PERSON] протокол про адміністративне правопорушення. У той же день, 09.02.2023 року уповноваженою особою Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення серії ПН МКМ № 012572 про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності \~за ч. 1 ст. 203 КУпАП за порушення ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Також 09.02.2023 року головним спеціалістом відділу протидії нелегальній міграції управління міграційного контролю, протидії нелегальній міграції та реадмісії Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області було прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни гр. Федеративної Республіки Нігерія [PERSON] , [INFO] , яким вирішено примусово повернути до країни походження або третьої країни гр. Федеративної Республіки Нігерія [PERSON] , [INFO] , зобов`язано його покинути територію України у термін до 19.02.2023 року. Крім того вказаним рішенням вирішено заборонити позивачу в`їзду на територію України строком на 3 роки до 09.02.2026 року. Не погоджуючись з вказаним рішенням в частині повернення до країни походження або третьої країни та в частині заборони в`їзду в Україну строком на 3 роки, позивач оскаржив його до суду першої інстанції. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що \~законодавець не лише наділив іноземця певними правами, але і поклав обов`язок забезпечення урегулювання іноземцем свого правового становища у легалізований спосіб, зокрема, шляхом звернення до відповідного територіального підрозділу ДМС України. Суд зазначив, що в даному випадку позивач мав можливість покинути територію України, проте не захотів виїжджати. З огляду на зазначене суд дійшов висновку про те, що рішення про примусове повернення в країну громадянського походження прийнято з урахуванням всіх обставин, що мають значення та відповідно до вимог діючого законодавства. Розглянувши матеріали справи, оцінивши доводи сторін по справі, колегія суддів зазначає наступне: Положення Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» встановлюють правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України. Згідно норм п.14 ч.1 ст.1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» нелегальний мігрант - це іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України. За правилами ч.3 ст.3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави. У відповідності до ч.1 ст.9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. За змістом пункту 2 статті 25 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування в Україні або які не можуть виконати обов`язок виїзду з України, не пізніше дня закінчення відповідного строку їх перебування у зв`язку з відсутністю коштів або втратою паспортного документа, можуть добровільно повернутися в країну походження або третю країну, у тому числі за сприяння міжнародних організацій. Згідно з частиною 1 статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення. Рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в`їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України. Один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України. Рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду. Іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення. Контроль за правильним і своєчасним виконанням рішення про примусове повернення іноземця або особи без громадянства здійснюється органом, що його прийняв. Примусове повернення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, які не досягли 18-річного віку, до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Іноземці та особи без громадянства, зазначені у частині двадцятій статті 4 цього Закону, не можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, яка вчинила акт агресії проти України, або в країну, яка не визнає територіальну цілісність та суверенітет України або відмовляється визнавати протиправність посягань на територіальну цілісність та суверенітет України, зокрема, голосувала проти Резолюції Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй "Про територіальну цілісність України" від 27 березня 2014 року № 68/262. Відповідно Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрацією державної прикордонної служби України та Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року № 353/271/150 (далі - Інструкції), ч. 4 якої передбачає, що іноземці можуть бути примусово повернуті до країни походження чи третьої країни на підставі рішення органу ДМС або органу охорони державного кордону, або органу СБУ про примусове повернення чи примусово видворені на підставі винесеної за позовом цих органів/підрозділів постанови адміністративного суду про примусове видворення. Частина 5 Інструкції зазначає, що підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни є: дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; затримання іноземців органами охорони державного кордону у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України. Згідно зі ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення, порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні, за недійсними документами або документами, термін дії яких закінчився, або працевлаштування без відповідного дозволу на це, якщо необхідність такого дозволу передбачено законодавством України, або недодержання встановленого порядку пересування і зміни місця проживання, або ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, неприбуття без поважних причин до визначеного місця навчання або працевлаштування після в`їзду в Україну у визначений строк, а так само порушення правил транзитного проїзду через територію України, крім порушень, передбачених частиною другою цієї статті, тягнуть за собою накладення відповідного штрафу від ста до трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Як встановлено в ході розгляду справи, позивач прибув на територію України легально, однак, по закінченню встановленого законодавством терміну законного перебування на території України, позивач територію України не покинув та за оформленням у передбаченому порядку документів, які дають йому правові підстави для перебування на території України на законних підставах, не звертався. Також встановлено, що позивач із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового чи тимчасового захисту до органів ДМС \~не звертався. Таким чином, колегією суддів встановлено, що позивач знаходиться на території України без законних на те підстав (нелегальний мігрант), тому його перебування на території України порушує вимоги Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», у зв`язку з чим його і було притягнуто до адміністративної відповідальності органом Державної міграційної служби відповідно до ч. 1 ст. 203 КАС України. З огляду на зазначене колегія суддів доходить висновку, що оскаржуване рішення відповідача в частині повернення гр. Федеративної Республіки Нігерія [PERSON] , [INFO] , до країни походження або третьої країни прийнято в межах повноважень органу міграційної служби та у відповідності до положень ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а тому визнанню протиправним та скасуванню в цій частині не підлягає. Посилання апелянта на те, що при постановленні судового рішення Приморським районним судом м. Одеси не було прийнято до уваги положення Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а також його реальні побоювання за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності, колегія суддів вважає необґрунтованим, з огляду на те, що предметом спору у даній справі є, зокрема, законність рішення відповідача про повернення позивача до країни походження, а не наявність підстав для визнання позивача біженцем або особою, яка які потребує додаткового або тимчасового захисту. Слід зазначити, що згідно ч. 8 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» примусове повернення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". При цьому, Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні. В даному випадку, як вже зазначалось вище, доказів звернення позивача із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового чи тимчасового захисту до органів ДМС не надано, а тому відсутні підстави вважати, що на позивача поширюється дія Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", що б виключало можливість його примусового повернення в країну походження. В свою чергу, слід звернути увагу на те, що оскаржуваним рішення позивачу було також заборонено в`їзд на територію України строком на 3 роки до 09.02.2026 року. Звертаючись з позовом до суду першої інстанції, позивач, в тому числі, заперечував правомірність рішення від 09.02.2023 року в частині заборони йому в`їзду в Україну строком на три роки, однак судом першої інстанції правової оцінки оскаржуваному рішенню в цій частині надано не було. З цього приводу колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне: Статтею 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначені підстави для заборони в`їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну. Так, відповідно до ч. 1 цієї статті в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється: в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку, або боротьби з організованою злочинністю; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні; якщо при клопотанні про в`їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи; якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі; якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, митних та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні; якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну; якщо така особа з порушенням встановленого законодавством України порядку здійснила в`їзд на тимчасово окуповану територію України або до району проведення антитерористичної операції чи виїзд з них або вчинила спробу потрапити на ці території поза контрольними пунктами в`їзду-виїзду. Частиною 3 статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що рішення про заборону в`їзду в Україну строком на три роки приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, Службою безпеки України або органом охорони державного кордону, або уповноваженим підрозділом Національної поліції України. У разі невиконання рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства забороняється подальший в`їзд в Україну на десять років, що додається до частини строку заборони в`їзду в Україну, який не сплив до моменту прийняття повторного рішення про заборону в`їзду в Україну. Як вже зазначалось вище, згідно ч. 2 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Тобто за змістом вказаної статті, органу міграційної служби надано право, а не встановлено обов`язок, \~приймати одночасно з рішенням про примусове повернення іноземця до країни походження рішення про заборону в`їзду на територію України, за наявності на те законних підстав. Таким чином зазначеним вище нормативно-правовим актом закріплено право органів Державної міграційної служби України приймати рішення про заборону в`їзду іноземцям або особам без громадянства на територію України за умов, визначених законодавством України. Колегія суддів зазначає, що застосування такої заборони визначене статтею 13 та частиною другою статті 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства". У постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року № 1 звернуто увагу на те, що судам під час розгляду спорів про заборону в`їзду \~в \~Україну необхідно мати на увазі, що процедура заборони в`їзду в Україну не є прямим наслідком примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України. Підстави для заборони в`їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну визначені статтею 13 Закону України "Про \~правовий статус іноземців та осіб без громадянства". Крім того, відповідно до частини другої статті 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, дії яких порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або \~суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Таке рішення може бути оскаржене разом або окремо від рішення про примусове повернення. Колегія суддів зазначає, що згідно ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії, як акта правозастосування, є його обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення уповноваженим органом конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття. Відтак, невиконання суб`єктом владних повноважень законодавчо встановлених вимог щодо змісту, форми, обґрунтованості та вмотивованості акта індивідуальної дії призводить до його протиправності. Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. В даному випадку оскаржуване рішення не містить конкретних підстав, визначених законодавством, зокрема, ст. 13 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" для заборони [PERSON] в`їзду на територію України строком на 3 роки, що свідчить про його необґрунтованість. В даному випадку відповідачем не виконано обов`язку доказування, встановленого частиною другою статті 77 КАС України, а саме не доведено суду правомірності прийняття рішення в частині заборони позивачу в`їзду на територію України строком на три роки (що воно прийнято обґрунтовано, добросовісно, розсудливо, за наявності визначених законодавством підстав), оскільки не доведено наявності підстав для застосування до позивача такого обмеження, визначених законом. Зазначені обставини є, на думку колегії суддів, підставою для визнання протиправними та скасування оскаржуваного рішення в частині заборони позивачу в`їзду в Україну строком на три роки. Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Відповідно до ст. 317 КАС України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Враховуючи порушення судом норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, встановлені судом апеляційної інстанції обставини та надану їм правову оцінку, колегія суддів доходить до висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання протиправним та скасування рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області від 09.02.2023 року в частині заборони йому в`їзду на територію України строком на 3 роки до 09.02.2026 року. В іншій частині рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13.04.2023 року залишити без змін.

Результат розгляду: partial