Рішення адміністративного суду від 2022-04-28 00:00:00+03

Товариство з обмеженою відповідальністю «Захистбуд» звернулось до суду з позовом до Державної служби геології та надр України, в якому просило: - визнати протиправним та скасувати наказ відповідача від 21 лютого 2014 року № 49 в частині анулювання спеціального дозволу на користування надрами від 03 лютого 2010 року № 5137, виданого ТОВ «Захистбуд» на видобування піску; - зобов`язати Держгеонадра вчинити дії щодо продовження строку дії вказаного дозволу на строк його анулювання; - зобов`язати Держгеонадра внести відповідні відомості до електронного реєстру дозволів. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 жовтня 2021 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Державної служби геології та надр України від 21 лютого 2014 року № 49 в частині анулювання спеціального дозволу на користування надрами від 04 лютого 2010 року (переоформлення) № 5137, виданого товариству з обмеженою відповідальністю «Захистбуд». У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено. Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити повністю, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає про правомірність винесення ним наказу від 21 лютого 2014 року № 49 в частині анулювання спеціального дозволу на користування надрами від 03 лютого 2010 року № 5137, виданого ТОВ «Захистбуд» на видобування піску та вказує, що позивачем пропущено строк звернення до адміністративного суду без поважних причин. Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 січня 2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державної служби геології та надр України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 жовтня 2021 року та на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України призначено справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження. Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін та зазначає про безпідставність доводів, викладених в апеляційній скарзі. Переглядаючи справу в межах доводів апеляційних скарг на предмет законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення, колегія суддів виходить з наступного. Як убачається з матеріалів справи, 04 лютого 2010 року позивачу було переоформлено спеціальний дозвіл на користування надрами № 5137, а саме на видобування супіску, глини мергельної І, ІІ горизонтів, піску Яблунівського родовища, розташованого на південно-східній околиці с. Яблунівка Макарівського району Київської області. Згідно акту проведеної відповідачем перевірки дотримання вимог законодавства у сфері видобування корисних копалин (металічні руди, неметалічні корисні копалини, горючі тверді корисні копалини) від 05 квітня 2012 року № 57, встановлено наступні порушені у сфері надрокористування, допущені позивачем: - надрокористувач не приступив до розробки родовища протягом двох років з моменту отримання спеціального дозволу на користування надрами від 04 лютого 2010 року № 5137; - не виконується мета спеціального дозволу на користування надрами від 04 лютого 2010 року № 5137; - не виконується п.п. 2, 3, 4, 5 Програми робіт; - не виконуються умови статей 3, 4, 10 Угоди про умови користування надрами з метою видобування від 13 січня 2011 року № 5137. У зв`язку з наведеним, наказом Держгеонадр від 11 червня 2012 року № 260 «Про анулювання, зупинення, поновлення дії спеціальних дозволів на користування надрами та встановлення термінів на усунення порушень» ТОВ «Захистбуд» зупинено дію спеціального дозволу на користування надрами та надано 21 календарний день на усунення виявлених порушень. У зв`язку з неусуненням ТОВ «Захистбуд» зазначених в акті перевірки недоліків протягом визначеного в наказі №260 від 11.06.2012 року терміну, Держгеонадра розглядалося питання стосовно анулювання спеціального дозволу на користування надрами. Наказом від 21 лютого 2014 року № 49 «Про анулювання, зупинення, поновлення дії спеціальних дозволів на користування надрами та встановлення термінів на усунення порушень» - анульовано дію спеціального дозволу на користування надрами, наданого ТОВ «Захистбуд» від 04 лютого 2010 року за № 5137. Вважаючи вказаний наказ в частині анулювання спеціального дозволу протиправним, позивач звернувся до суду з даним позовом. Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не було надано суду доказів повідомлення позивача про прийняті рішення, які передували анулюванню спеціального дозволу на користування надрами, зокрема: не підтверджено обізнаність ТОВ «Захистбуд» про здійснення процедури перевірки дотримання вимог законодавства у сфері видобування корисних копалин, результати якої зафіксовані актом від 05.04.2012 №57; прийняття наказу від 11.06.2012 №260 та наказу від 21.02.2014 №49, - а судом встановлено, що позивач дізнався про порушення своїх прав з відповіді на адвокатський запит від 13.08.2021. Надаючи оцінку встановленим обставинам та фактам, колегія суддів звертає увагу на таке. Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист визначеним законом шляхом. За змістом частини третьої статті 2 КАС України основними засадами (принципами) адміністративного судочинства, зокрема, є верховенство права; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі; забезпечення права на апеляційний перегляд справи та на касаційне оскарження судового рішення у випадках, визначених законом; неприпустимість зловживання процесуальними правами. Згідно із частиною першою статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Процесуальна природа та призначення строків звернення до суду зумовлюють, при вирішенні питання їх застосування до спірних правовідносин, необхідність звертати увагу не лише на визначені в нормативних приписах відповідних статей загальні темпоральні характеристики умов реалізації права на судовий захист - строк звернення та момент обчислення його початку, але й природу спірних правовідносин щодо захисту прав, свобод та інтересів, у яких особа звертається до суду. Визначення строку звернення до адміністративного суду в системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними. Тобто встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див. mutatis mutandis, пункт 33 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року в справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», заява №45783/05; пункт 53 рішення ЄСПЛ від 08 квітня 2010 року в справі «Меньшакова проти України», заява №377/02). Процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (пункт 45 рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року в справі «Perez de Rada Cavanilles v. Spain» («Перез де Рада Каванілес проти Іспанії»), заява №28090/95). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна Держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (пункт 44 рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року «Osman v. the United Kingdom» («Осман проти Сполученого Королівства»), заява №23452/94 та пункт 54 рішення від 19 червня 2001 року «Kreuz v. Poland» («Круз проти Польщі»), заява №28249/95). У рішенні ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року (пункт 47, заява №3236/03) суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їхня свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними. Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. Відповідно до частини другої статті 122 КАС України, за загальним правилом, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів . Отже, початок перебігу строків звернення до суду починається з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому, «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені; рішення скероване на її адресу поштовим повідомленням, яке вона відмовилася отримати або не отримала внаслідок неповідомлення відправника про зміну місця проживання; про порушення її прав знали близькі їй особи. День, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення їх прав, свобод чи інтересів. Цим днем може бути, зокрема, день надходження поштового відправлення, в якому особі надіслано рішення, яке вона оскаржує. Строки мають суттєве значення в правовому регулюванні суспільних відносин. З ними пов`язані початок і закінчення дії правової норми матеріального права, вони вказують на своєчасне здійснення прав і обов`язків, визначають момент настання чи припинення виконання будь-якої процесуальної дії. Можливість захисту прав та інтересів у багатьох випадках залежить від дотримання строків, встановлених законом для звернення за захистом прав та інтересів, розглядом і вирішенням адміністративних справ, оскарженням і переглядом постанов, інших актів у адміністративних справах. Зазначені строки дисциплінують суб`єктів адміністративного судочинства, роблять процес динамічним і прогнозованим. Без наявності строків на ту чи іншу процесуальну дію або без їх дотримання в адміністративному судочинстві виникнуть порушення прав сторін - учасників адміністративного процесу. Недотримання встановлених законом строків тягне чітко визначені юридичні наслідки. При цьому поважними причинами пропуску строку звернення до суду визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звертається до суду, та пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами. Інститут строків сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах і стимулює суд та учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 22 липня 2020 року по справі № К/9901/13509/20. Порівняльний аналіз термінів «дізнався» та «повинен був дізнатися», що містяться в статті 122 КАС України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення своїх прав, свобод чи інтересів і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Правовий припис «в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого законом» означає, що позов має подаватися лише в тих межах часу, який встановлений законом. Крім того, можливість захисту прав та інтересів залежить від дотримання строків, встановлених на цей випадок законом. Дотримання строків розгляду адміністративних справ одна з обов`язкових передумов ефективності адміністративних проваджень, оскільки результат правозастосовної діяльності безпосередньо залежить від часових меж їх реалізації. Будь-який вид адміністративного провадження базується на процесуальних принципах, серед яких оперативність і швидкість, що забезпечується чітко регламентованими строками, закріпленими в законах та підзаконних актах. Також, доцільно звернути увагу на презумпцію знання законодавства (лат. Ignorantia juris non excusat - незнання закону не вибачається) - кожен вважається таким, що знає закони. Правова основа презумпції знання законодавства - обов`язок кожного неухильно додержуватися Конституції України та законів України. Цей обов`язок закріплений в частині 1 статті 68 Конституції України. Обов`язок додержання законів передбачає і обов`язок їх знання. Тому закони повинен знати кожний. З цього положення і випливає загальновідома формула: незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності, яка і міститься в частині 2 статті 68 Конституції України. Отже, забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а від судів вимагається дотримуватися певних правил у процесі прийняття рішення про поновлення строку та оцінювати поважність причин пропуску строку, виходячи із критеріїв розумності, об`єктивності та непереборності обставин, що спричинили пропуск, значимості справи для сторін, наявності фундаментальної судової помилки. Відповідно до ч. 3 ст. 123 КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду. При цьому, згідно ч. 4 ст. 123 КАС України, якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду. З матеріалів справи вбачається, що позивач оскаржує наказ Державної служби геології та надр України від 21.02.2014 року №49, стверджуючи, що про існування зазначеного наказу дізнався та був з ним ознайомлений 20.08.2021 року. Наразі, прийняттю оскаржуваного наказу передували такі дії відповідача: - 05.04.2012 проведено перевірку дотримання вимог законодавства у сфері видобування корисних копалин, за результатами якої складено Акт №57 від 05.04.2012. Головним спеціалістом Гашко Є.В. на Акті зроблено відмітку, що директор ТОВ «Захистбуд» МітькоЮ.С. з актом ознайомився, але від підпису відмовився; - на підставі Акту перевірки відповідачем прийнято наказ №260 від 11.06.2012 року про зупинення дії спеціального дозволу на користування надрами №5137 від 04.02.2010 року та надано 21 календарний день для усунення порушень з моменту відправлення повідомлення. Слід зазначити, що повідомлення про прийняття наказу №260 від 11.06.2012 року від 18.06.2012 №5393/01/14-12 направлено на адресу позивача рекомендованим листом та вручено уповноваженій особі 25.06.2012. Зазначений наказ позивачем не оскаржувався; - в подальшому наказами строки усунення порушень законодавства продовжувалися наказами Держгеонадра України від 11.03.2013 « 118, від 09.08.2013 №420 та від 11.10.2013 №513(а.с.69). Станом на 13.02.2014 інформація про усунення виявлених в ході перевірки порушень до Держгеонадра України не надходила, в зв`язку з чим Робоча група Держгеонадра України внесла пропозиції оформлені протоколом від 21.02.2014 №3-14, про розгляд питання щодо анулювання спеціального дозволу; - 21.02.2014 року винесено наказ №49 про анулювання спеціального дозволу на користування надрами від 04 лютого 2010 року (переоформлення) № 5137, виданого товариству з обмеженою відповідальністю «Захистбуд». Повідомлення про прийняте рішення направлено на адресу господарюючого суб`єкта листом від 12.03.14 №3515/01/14-14, яке згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення вручено довіреній особі позивача 15.03.2014 року. Крім того, Державною службою геології та надр України всі накази, відповідно до Порядку надання спеціальних дозволів на користування надрами від 30.05.2011 року №615, розміщено на сайті. Отже, колегія суддів зазначає, що позивач про порушене право мав дізнатися, принаймні, ще в березні 2014 року та мав достатньо часу на звернення до суду із даним позовом у випадку не погодження із актом індивідуальної дії Державної служби геології та надр України. Наразі протягом тривалого часу позивач не вчиняв будь-яких дій на оскарження наказу №49 від 21.02.2014, подання заперечень на акт перевірки чи усунення зазначених у акті перевірки порушень законодавства. Водночас, із позовом до суду позивач звернувся 26 серпня 2021 року, тобто із пропущенням встановленого ч. 2 ст. 122 КАС України строку на звернення до суду. Суд першої інстанції при відкритті провадження в справі вважав, що клопотання про поновлення строку не підлягаю вирішенню на стадії відкриття, а може бути вирішено під час розгляду справи по суті. Наразі, для з`ясування всіх обставин щодо пропуску строку звернення до суду та витребування належних доказів відповідних заходів не вживав. З доводів апеляційної скарги та доданих суду апеляційної інстанції доказів вбачається, що протягом шестимісячного строку, починаючи з 15.03.2014 року, позивач не міг не знати чи не довідатися, що оскаржуваний ним наказ порушує чи обмежує його права. Доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду справи, разом з тим, апелянт просив оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати та відмовити в задоволенні позову. Відповідно до положень частини першої статті 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду у відповідній частині з підстав, встановлених статтею 240 цього Кодексу. Відповідно до вимог п.8 ч.1 ст.240 КАС України, суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, в тому числі з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу. Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково: рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню через порушення при його ухваленні норм процесуального права, а позовна заява залишенню без розгляду у зв`язку із пропуском позивачем строку звернення до суду без поважних причин.

Результат розгляду: partial