Рішення адміністративного суду від 2022-08-01 00:00:00+03

[PERSON] , 02.02.2022 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати бездіяльність Державної фіскальної служби України щодо нарахування одноразової грошової допомоги та зобов`язати відповідача нарахувати і виплатити позивачу одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний календарний рік служби, встановленої частиною 2\~ статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»\~ з розрахунку загальної вислуги позивача 17 років 4 місяці та 28 днів. Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2022 року у задоволенні заяви представника позивача про поновлення пропущеного строку звернення до суду відмовлено повністю. Позовну заяву [PERSON] до Державної фіскальної служби України про стягнення одноразової грошової допомоги повернуто позивачу. Із цим судовим рішенням суду першої інстанції не погодився позивач та оскаржив в апеляційному порядку. Вважає його необґрунтованим, таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить скасувати ухвалу. Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, апелянт покликається на те, що в наказі про його звільнення не зазначено про нарахування та виплату (чи відсутність таких) одноразової грошової допомоги, яка передбачена частиною 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби). З метою з`ясування всіх обставин звільнення, адвокатом [PERSON] 23.11.2021 до Державної фіскальної служби України скеровано заяву щодо нарахування та виплати зазначеної грошової компенсації, а також запит щодо зазначення суми та причини невиплати такої компенсації. В отриманій відповіді від 01.12.2021 № 5295/6/99-99-09-02-15 зазначено, що одноразова грошова допомога [PERSON] при звільненні не виплачувалася. Зазначена відповідь ДФС України отримана простим поштовим листом. На конверті міститься відтиск штампу відділення відправника з датою відправлення 11.01.2022, а лист із відповіддю отримано представником позивача у поштовій скринці 18.01.2022. За таких обставин вважає, що про порушення своїх прав, свобод чи інтересів позивач дізнався після отримання зазначеного листа. У відповідності до ч. 2 ст. 312 КАС України, апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зокрема, про повернення позовної заяви, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження). Враховуючи вимоги цієї статті, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що цю справу слід розглядати без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що така не підлягає задоволенню з наступних мотивів. Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що місячний строк звернення до суду сплив 24.10.2021. При цьому представник позивача як на обставину для поновлення строку звернення до суду посилається на подання адвокатського запиту від 23.11.2021, однак, на переконання суду, вказана обставини виникла поза межами місячного строку та не може вважатися об`єктивною і непереборною, що, у свою чергу, виключає можливість поновлення пропущеного строку. З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно ч. 1 ст. 118 КАС України процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом. Процесуальні строки визначаються днями, місяцями і роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати. Таким чином, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Відповідно до частини першої статті 122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Частиною третьою статті 122 КАС України передбачено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Згідно з частиною п`ятою статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк. Суд апеляційної інстанції зауважує, що предметом спору є зобов`язання нарахувати і виплатити позивачу одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний календарний рік служби, встановленої частиною 2\~ статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»\~ У силу ч. 2 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України (ч. 4 вказаного Закону). За змістом пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 Київ «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення. У додатку 15 до цієї Постанови «Додаткові види грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу», не зазначено такого додаткового виду грошового забезпечення як одноразова грошова допомога при звільненні. Суд апеляційної інстанції зазначає, що виплата одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям податкової міліції, передбачена ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», п. 10 Постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам, які мають право на пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», крім військовослужбовців строкової служби і членів їх сімей та прирівняних до них осіб. Разом з тим, вказані нормативно-правові акти, не відносять одноразову грошову допомогу при звільненні до додаткових видів грошового забезпечення. Крім цього, одноразова грошова допомога при звільненні, виходячи зі змісту ст. 2 Закону України «Про оплату праці», не входить до структури заробітної плати і відповідно не може вважатися додатковим видом грошового забезпечення. Аналогічний підхід до застосування наведених вище норм права висловлений Верховним Судом у постановах від 01.03.2018 справа № 761/17387/17, від 19.06.2018 справа № 825/1138/17, від 18.01.2021 справа № 560/3993/20. Отже, одноразова грошова допомога при звільненні, пов`язана виключно з фактом звільнення з публічної служби, а тому до спірних правовідносин, враховуючи вимоги частини 5 статті 122 КАС України, необхідно застосовувати, місячний строк звернення до суду, оскільки цей спір виник з приводу звільнення особи з публічної служби. Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що становлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Відповідно до позиції Верховного Суду у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав, викладеної у постанові від 31.03.2021 у справі № 240/12017/19, для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений\~ законом\~ строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів. Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011 № 17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя. Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами. Крім цього, при вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття «дізнався» та «повинен був дізнатись». Так, під поняттям «дізнався» необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів. Поняття «повинен був дізнатися» необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21.02.2020 № 340/1019/19). Судом апеляційної інстанції встановлено, що [PERSON] звільнено 24.09.2021, при цьому позивач визнає, що зі змістом наказу «Про звільнення працівників податкової міліції» ДФС України № 00690 о/д від 21.09.2021, [PERSON] ознайомився 24.09.2021. Суд апеляційної інстанції зауважує, що пропуск строку звернення до суду позивач обґрунтовує тим, що з метою з`ясування всіх обставин звільнення, адвокатом [PERSON] 23.11.2021 до Державної фіскальної служби України скеровано заяву щодо нарахування та виплати зазначеної грошової компенсації, а також запит щодо зазначення суми та причини невиплати такої компенсації. В отриманій відповіді від 01.12.2021 № 5295/6/99-99-09-02-15 зазначено, що одноразова грошова допомога [PERSON] при звільненні не виплачувалася. Зазначена відповідь ДФС України отримана простим поштовим листом. На конверті міститься відтиск штампу відділення відправника з датою відправлення 11.01.2022, а лист із відповіддю отримано представником позивача 18.01.2022. За таких обставин зазначає, що про порушення своїх прав, свобод чи інтересів позивач дізнався після отримання зазначеного листа. Однак, суд апеляційної інстанції вважає вказані обставини не є достатніми підставами для поновлення строку звернення до суду. Згідно витягу з наказу «Про звільнення працівників податкової міліції» ДФС України № 00690 о/д від 21.09.2021 (а. с. 41), у ньому, зокрема, вказано: - про дату з якої звільняється позивач (у зв`язку з скороченням штатів); - розрахунок вислуги років; - виплачувати протягом одного року після звільнення щомісячну грошового допомогу у розмірі окладу за спеціальним званням «капітан податкової міліції» у \~порядку та на умовах визначених п. 11 Постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам, які мають право на пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», крім військовослужбовців строкової служби і членів їх сімей та прирівняних до них осіб. Як уже зазначалося вище, судом апеляційної інстанції, виплата одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям податкової міліції, передбачена п. 10 Постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам, які мають право на пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», крім військовослужбовців строкової служби і членів їх сімей та прирівняних до них осіб. Разом з тим, у наказі про звільнення позивача, є посилання на п. 11 Постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393 щодо виплати позивачу щомісячної грошової допомоги у зв`язку із скороченням штатів. Тобто, про всі виплати, які належні позивачу, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393, зазначені у цьому наказі. Отже, ознайомившись з наказом про звільнення, у позивача об`єктивно були створені обставини, які дозволяли забезпечити можливість вчасно поставити перед судом питання щодо оцінки правомірності дій відповідача щодо виплати одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний календарний рік служби. Оскільки, про невиплату такої, позивач повинен був дізнатися у день звільнення, тобто 24.09.2021. Таким чином, отримання відповіді ДФС України від 01.12.2021 № 5295/6/99-99-09-02-15 не може бути безумовною підставою для поновлення строку звернення до суду. Оскільки, перебіг місячного строку звернення до суду розпочався, після ознайомлення з наказом про звільнення, тобто з 25.09.2021 та закінчився 24.10.2021. Відповідно ч. ч. 1, 2 ст. 123 КАС України, у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву. Позовна заява повертається позивачеві, у випадках, передбачених\~ частиною другою\~ статті 123 цього Кодексу (п. 9 ч. 4 ст. 169 КАС України). Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що [PERSON] пропустив місячний строк звернення до суду, передбачений строк ч. 5 ст. 122 КАС України, з цим позовом, а тому висновок суду першої інстанції про повернення позовної заяви є правильними. Крім цього, у заяві про поновлення пропущеного строку, поважних причин, які перешкоджали реалізувати право на звернення до суду в межах визначеного процесуального строку не наведено. Таким чином, апеляційна скарга [PERSON] не спростовує правильність доводів, яким мотивовано судове рішення, зводиться по суті до переоцінки проаналізованих судом доказів та не дає підстав вважати висновки суду першої інстанції помилковими. Згідно приписів ст. 139 КАС України підстав для стягнення судових витрат не має. З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 316 КАС України, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, ухвалу суду без змін.

Результат розгляду: denied