Рішення адміністративного суду від 2022-04-29 00:00:00+03

У серпні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Військової академії (м.Одеса) (далі ВА) та просив: визнати протиправною дії ВА щодо невиплати йому при звільненнi з військової служби всiх належних грошових сум; зобов`язати ВА нарахувати та виплатити йому середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненнi за період з 11.01.2019 р. по день фактичного розрахунку відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений Постановою КМУ вiд 08.02.1995 року №100. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідач не провів з ним повного розрахунку при звільненні, а тому повинен був виплатити і середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2021 року позов задоволено. Не погоджуючись з даним рішенням суду, ВА подала апеляційну скаргу, в якій зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апелянт просив його скасувати та відмовити в позові. Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на таке. Судом першої інстанції встановлено, що [PERSON] , проходив військову службу у ВА та наказом начальника ВА (по стройовій частині) від 11.01.2019 року №7 був виключений із списків особового складу та всіх видів забезпечення у зв`язку зі звільненням з військової служби в запас. На виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18.12.2020 року по адміністративній справі №420/6957/19, ВА була нарахована та виплачена позивачу iндексація грошового забезпечення за період з 01 сiчня 2016 року по 28 лютого 2018 року, яка була перерахована на його картковий рахунок 26.05.2020 року. [PERSON] звернувся до ВА з заявою про нарахування та виплату середнього грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Листом від 01.03.2021 року вих. №6/21/179 ВА відмовлено позивачу у задоволеннi заяви та повідомлено, що виплата колишнім вiйськовослужбовцям середнього грошового забезпечення у зв`язку з затримкою остаточного розрахунку при звільненнi з вiйськової служби чинним законодавством не передбачено. Позивач, ввжаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати йому середнього заробітку за час затримки розрахунку, звернувся до суду з даним позовом. Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Суд дійшов висновку, що у межах спірних правовідносин відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо несвоєчасного здійснення розрахунку при звільненні позивача, що має наслідки передбачені КЗпП України. Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції вірними і такими, що відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України, з огляду на таке. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. У рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі №4-рп/2012 суд роз`яснив, що «в аспекті конституційного звернення положення частини першої\~ статті 233 Кодексу законів про працю України\~ у взаємозв`язку з положеннями статей\~ 116,\~ 117,\~ 2371\~ цього\~ Кодексу\~ слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або\~ повинен був дізнатися\~ про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Як зазначено вище, позивач мав право на отримання індексації грошового забезпечення та на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18.12.2020 року по адміністративній справі №420/6957/19 ВА була нарахована та виплачена позивачу iндексація грошового забезпечення за період з 01 сiчня 2016 року по 28 лютого 2018 року, яка була перерахована на його картковий рахунок \~\~26.05.2020 року. Вказана дата і датою остаточного розрахунку ВА з позивачем. Колегія суддів звертає увагу на те, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, що передбачені статею 117 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої цією статтею. Отже, встановивши при розгляді справи щодо виплати середньої заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України\~ повинен\~ покласти обов`язок щодо нарахування та виплати на користь працівника середнього заробітку за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини, що, в свою чергу, свідчить про обґрунтованість по суті казаних позовних вимог. Окремо колегія суддів зазначає, що положеннями статті 308 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції. З матеріалів справи вбачається, що подаючи апеляційну скаргу, ВА просило в цілому відмовити в задоволенні позову, прохальна частина якого містила виключно вимоги [PERSON] щодо зобов`язання ВА нарахувати та виплатити йому середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненнi за відповідний період, а тому виключно в межах вказаних вимог позову та апеляційної скарги суд апеляційної інстанції вирішує спірні правовідносини. Доводи апеляційної скарги, якім була дана оцінка в мотивувальній частині рішення, ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції. Таким чином, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо спірних правовідносин. Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скаргах доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин апеляційна скарга задоволенню не підлягає. З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Результат розгляду: denied