Рішення адміністративного суду від 2022-09-23 00:00:00+03

У березні 2017 року Приватне акціонерне товариство «Монделіс Україна» (далі - ПрАТ «Монделіс Україна»; позивач; платник) звернулося до суду з адміністративним позовом до Офісу великих платників податків ДФС (далі - Офіс ВПП ДФС; відповідач; контролюючий орган), в якому просило: визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невідображення в інтегрованій картці платника суми надміру сплачених грошових зобов`язань з податку на прибуток підприємств ПрАТ «Монделіс Україна» в розмірі 158329720,96 грн станом на 28 грудня 2016 року на підставі заяви позивача від 28 грудня 2016 року № 2745; визнати протиправною бездіяльність контролюючого органу щодо нескладання висновку про повернення ПрАТ «Монделіс Україна» суми надміру сплачених грошових зобов`язань з податку на прибуток підприємств у розмірі 78329720,00 грн на підставі заяви позивача від 28 грудня 2016 року № 2745; зобов`язати відповідача відобразити в інтегрованій картці платника з податку на прибуток підприємств інформацію про суму надміру сплачених грошових зобов`язань ПрАТ «Монделіс Україна» в розмірі 158329720,96 грн, наявну станом на 28 грудня 2016 року; зобов`язати Офіс ВПП ДФС подати висновок про повернення надміру сплачених грошових зобов`язань з податку на прибуток підприємств у розмірі 78329720,00 грн на поточний рахунок позивача в Головне управління Державної казначейської служби України у Сумській області. Сумський окружний адміністративний суд постановою від 18 серпня 2017 року адміністративний позов задовольнив частково. Зобов`язав відповідача здійснити коригування даних інтегрованої картки платника з податку на прибуток підприємств, відобразивши (змінивши) в інтегрованій картці інформацію станом на 28 грудня 2016 року про суми надміру сплачених грошових зобов`язань позивача, а саме замість суми 103132292,39 грн, яка обліковувалася як надміру сплачені грошові зобов`язання ПрАТ «Монделіс Україна» станом на 28 грудня 2016 року, виправити відповідну інформацію, вказавши суму надміру сплаченого грошового зобов`язання (станом на 28 грудня 2016 року), загальний розмір якої становить 158329720,96 грн. В іншій частині позову відмовив. Харківський апеляційний адміністративний суд постановою від 27 листопада 2017 року постанову Сумського окружного адміністративного суду від 18 серпня 2017 року скасував у частині відмови в задоволенні позову та прийняв у цій частині нову - про задоволення позовних вимог. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишив без змін. Офіс ВПП ДФС звернувся до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Сумського окружного адміністративного суду від 18 серпня 2017 року в частині задоволення позову, постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 27 листопада 2017 року та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. В обґрунтування своїх вимог відповідач посилається на порушення судами норм матеріального та процесуального права. При цьому зазначає, що він не має повноважень змінювати алгоритм контролю податкової декларації з податку на прибуток підприємства, затверджений наказом Міністерства доходів і зборів України від 30 грудня 2013 року № 872, або діяти врозріз із законодавчим актом, законність якого затверджена Міністерством юстиції України. Верховний Суд ухвалою від 23 січня 2018 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою Офісу ВПП ДФС. 02 лютого 2018 року від позивача надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому він зазначив, що доводи касаційної скарги не спростовують правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права. Переглядаючи оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіряючи дотримання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ними норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке. Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідно до показників декларації з податку на прибуток за 2013 рік платником самостійно нараховано (узгоджено) податкові зобов`язання за 2013 рік у розмірі 139425723,00 грн (значення рядка 11 декларації за 2013 рік). Однак, протягом 2013 року позивач перебував на консолідованій сплаті податку на прибуток та сплачував податок за своїм місцезнаходженням, а також за місцезнаходженням відокремлених підрозділів. Тому, із вказаних 139425723,00 грн сума податку на прибуток, нарахована та сплачена за місцезнаходженням філій, становить 4206410,00 грн (рядок 13.2 додатка ЗП до декларації за 2013 рік). Також ПрАТ «Монделіс Україна» задекларовано та перераховано податок на прибуток з іноземних джерел, що сплачений за кордоном, у розмірі 51076,00 грн (рядок 13.1 додатка ЗП до декларації за 2013 рік). Тобто, сума нарахованого податку, що за результатами декларування за 2013 рік мала бути сплачена за місцезнаходженням платника, становить 135168237,00 грн (139425723,00 - 4206410,00 - 51076,00). Протягом 2013 року на виконання вимог пункту 57.1 статті 57 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - ПК України) позивач сплачував щомісячні авансові внески, визначені на підставі декларації за три квартали 2012 року (авансові внески за січень та лютий 2013 року), та на підставі декларації за 2012 рік (авансові внески з березня по грудень 2013 року). Таким чином, за місцезнаходженням ПрАТ «Монделіс Україна» сплачено 142728130,00 грн щомісячних авансових внесків з податку на прибуток підприємств (нараховано за декларацією 142711456,00 грн - рядок 13.7 декларації за 2013 рік). Також позивачем протягом 2013 року сплачено 53693913,00 грн у вигляді авансових внесків при виплаті дивідендів (рядок 13.5.1 додатка ЗП декларації за 2013 рік). Отже, протягом 2013 року ПрАТ «Монделіс Україна» сплачено авансові внески в розмірі 196422043,00 грн (142728130,00 + 53693913,00 = 196422043,00 грн), що на 61253806,00 грн більше, ніж узгоджено (нараховано) податку за 2013 рік (135168237,00 грн). Сума 61253806,00 грн складається з таких сум: 7559893,00 грн (135168237,00 грн - сума нарахованого податку, яка мала бути сплачена позивачем за 2013 рік, а фактично сплачено 142728130,00 грн) та 53693913,00 грн - сума сплачених авансових внесків при виплаті дивідендів. Щодо переплати в розмірі 7559893,00 грн, то, зокрема судом апеляційної інстанції, з`ясовано, що спір між сторонами відсутній, що контролюючим органом у касаційній скарзі фактично не заперечується. Щодо суми коштів, сплаченої протягом 2013 року у вигляді авансових внесків при виплаті дивідендів в розмірі 53693913,00 грн, то суд апеляційної інстанції цілком об`єктивно виходив із того, що згідно з абзацами четвертим, п`ятим, шостим пункту 57.1 статті 57 ПК України платники податку на прибуток (крім новостворених, виробників сільськогосподарської продукції, неприбуткових установ (організацій) та платників податків, у яких доходи, що враховуються при визначенні об`єкта оподаткування, за останній річний звітний податковий період не перевищують 10 мільйонів гривень) щомісяця сплачують авансовий внесок з податку на прибуток у порядку і в строки, які встановлені для місячного податкового періоду, у розмірі не менше 1/12 нарахованої до сплати суми податку за попередній звітний (податковий) рік без подання податкової декларації. На суму сплачених авансових внесків з податку на прибуток при виплаті дивідендів відповідно до пункту 153.3 статті 153 цього Кодексу (в тому числі за наслідками попередніх звітних (податкових) періодів) зменшується сума авансових внесків з податку на прибуток, визначених цим пунктом. Якщо сума авансових внесків з податку на прибуток, сплачена при виплаті дивідендів відповідно до пункту 153.3 статті 153 цього Кодексу, перевищує суму авансових внесків з податку на прибуток, визначених цим пунктом, сума перевищення зараховується у зменшення авансових внесків, визначених цим пунктом, у наступних звітних місяцях до повного її погашення. Таким чином, сума авансових внесків з податку на прибуток, щомісячно сплачувана та самостійно узгоджена платником цього податку згідно з пунктом 57.1 статті 57 ПК України, підлягає зменшенню на суму раніше сплачених таким платником податку авансових внесків при виплаті дивідендів. Відповідне зменшення самостійно узгодженої платником суми щомісячних авансових внесків застосовується до повного погашення перевищення за авансовими внесками, сплаченими таким платником раніше при виплаті дивідендів. Відповідно до підпункту 153.3.2 пункту 153.3 статті 153 ПК України крім випадків, передбачених підпунктом 153.3.5 цього пункту, емітент корпоративних прав, який приймає рішення про виплату дивідендів своїм акціонерам (власникам), нараховує та вносить до бюджету авансовий внесок із податку в розмірі ставки, встановленої пунктом 151.1 статті 151 цього Кодексу, нарахованої на суму дивідендів, що фактично виплачуються, без зменшення суми такої виплати на суму такого податку. Зазначений авансовий внесок вноситься до бюджету до/або одночасно з виплатою дивідендів. За правилами підпункту 153.3.4 пункту 153.3 статті 153 ПК України у разі якщо сума авансового внеску, попередньо сплаченого протягом звітного періоду, перевищує суму податкових зобов`язань підприємства-емітента корпоративних прав за податком на прибуток такого звітного періоду, сума такого перевищення переноситься у зменшення податкових зобов`язань наступного податкового періоду, а при отриманні від`ємного значення об`єкта оподаткування такого наступного періоду - на зменшення податкових зобов`язань майбутніх податкових періодів. Авансовий внесок із податку, сплачений у зв`язку з нарахуванням/сплатою дивідендів, є невід`ємною частиною податку на прибуток та не може розцінюватися як податок, який справляється при репатріації дивідендів (їх сплаті на користь нерезидентів) відповідно до норм статті 160 цього Кодексу або чинних міжнародних договорів України (підпункт 153.3.8 пункту 153.3 статті 153 ПК України). Системний аналіз наведених законодавчих норм дає підстави для висновку, що платник, в якого при сплаті авансових внесків з податку на прибуток при виплаті дивідендів утворилася сума, що перевищує суму авансових внесків з податку на прибуток, вправі зменшити сплату внесків з цього податку на суму перевищення у наступних звітних місяцях до повного її погашення. Платник податку має право також очікувати від контролюючого органу дії щодо зарахування суми перевищення у рахунок зменшення авансових внесків з податку на прибуток у визначених законом наступних звітних місячних періодах. Наведене правозастосування відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеному в постановах від 09 жовтня 2018 року у справі № 804/67/17, від 25 вересня 2019 року у справі № 816/4751/15, від 18 червня 2020 року у справі № 826/1485/16, від 05 березня 2021 року у справі № 826/9267/16, від 22 липня 2021 року у справі № 826/13914/16, від 28 серпня 2021 року у справі № 826/5125/16. У спірній ситуації судом апеляційної інстанції, зокрема, встановлено, що платником перераховано авансовий внесок з податку на прибуток при виплаті дивідендів юридичним особам у розмірі 53693913,00 грн, про що відображено в декларації за 2013 рік (з урахуванням уточненої декларації). У той же час, як вбачається з інтегрованої картки позивача з податку на прибуток приватних підприємств, заявлену ним суму сплаченого авансового внеску з податку на прибуток контролюючим органом в інтегрованій картці платника не відображено. Тобто, за наслідками 2013 року суму переплати з податку на прибуток в розмірі 53693913,00 грн в інтегровану картку не внесено. Наведене, в свою чергу, суперечить Порядку ведення органами Міністерства доходів і зборів України оперативного обліку податків, зборів, митних платежів, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, інших платежів, які сплачуються під час митного оформлення товарів, затвердженого наказом Міністерства доходів і зборів України від 05 грудня 2013 року № 765 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), за правилами якого нарахування податків в інтегрованій картці платника здійснюється відповідно до звітності, що подається платником до територіального органу Міндоходів, датою граничного строку сплати таких зобов`язань, а при поданні уточнюючого розрахунку, що збільшує або зменшує грошові зобов`язання минулих податкових періодів, - датою його подання. З огляду на викладене та враховуючи, що за правилами частини другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, а суд апеляційної інстанції не допустив порушення норм процесуального права, які б могли вплинути на встановлення дійсних обставин справи, та правильно застосував норми матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги Офісу ВПП ДФС без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Результат розгляду: denied