Рішення адміністративного суду від 2023-03-17 00:00:00+02

В жовтні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до [INFO] , в якому просив визнати протиправними дії відповідача щодо проведення виплати грошового забезпечення в сумі 83765,09 грн. після звільненні; стягнути з відповідача на його користь 246173,36 грн. середнього заробіток за 404 днів затримки повного розрахунку при звільненні за період з 20.08.2020 року по 29.09.2021 року. Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 25 січня 2022 року позов задоволено частково. Визнано протиправним дії [INFO] щодо несвоєчасної виплати [PERSON] грошового забезпечення в сумі 83765,09 грн. Стягнуто з [INFO] на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.08.2020 року по 29.09.2021 року в розмірі 5329 грн. 66 коп. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Не погоджуючись з вказаним рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов. Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції, переглядаючи судове рішення у даній справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги у відповідності до ч. 1 ст. 308 КАС України, дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно частково задовольнити, виходячи з наступного. Судом першої інстанції та під час апеляційного провадження встановлено, що позивач проходив військову службу у [INFO] , який знаходиться на фінансовому забезпеченні [INFO] . Згідно наказу командира [INFO] від 19.08.2020 року № 122 позивача звільнено з військової служби та виключено зі списків особового складу з19.08.2020 року. Рішенням суду від 13.07.2021 по справі №240/2639/21, зокрема зобов`язано [INFO] здійснити [PERSON] за період з 29.01.2020 по 19.08.2020 перерахунок його грошового забезпечення, грошової допомоги на оздоровлення за 2020 рік, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2020 рік, одноразової грошової допомоги у зв`язку із звільненням з військової служби та грошової компенсації за невикористані дні щорічної оплачуваної відпустки з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" станом на 01.01.2020, на відповідний тарифний коефіцієнт, та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум. На виконання рішення суду, 30.09.2021 позивачу здійснено виплату грошового забезпечення на виконання рішення суду після звільнення з військової служби в загальній сумі 83765,09 грн. Позивач, вважаючи дії відповідача протиправними, звернувся з даним позовом до суду. Суд першої інстанції при ухваленні оскарженого рішення виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог, а відтак наявності підстав для часткового задоволення адміністративного позову. Колегія суддів частково не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне. Так, відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу. Строки проведення розрахунку при звільненні та відповідальність за недотримання таких строків визначені статтями 116 та 117 Кодексу законів про працю України. У статті 116 КЗпП визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Водночас, статтею 117 Кодексу законів про працю України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Однак, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відтак, вказаними нормами визначено обов`язок роботодавця провести розрахунок із працівником саме в день його звільнення; при цьому, у разі наявності вини власника або уповноваженого ним органу щодо невиплати працівникові належних йому сум при звільненні в такому разі при відсутності спору щодо розміру таких сум підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені в статті 116 Кодексу законів про працю України строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже суд може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Враховуючи те, що позивачеві у день звільнення не виплачені всі належні йому суми, відповідач повинен компенсувати позивачу майнові втрати, яких він зазнав внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку відповідно до ст. 117 КЗпП. Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 листопада 2020 року в справі №480/3105/19, зазначено з-поміж іншого, що синтаксичний розбір текстуального змісту статті 117 КЗпП України дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми. Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. Цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, проте за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку. Відповідач надав суду довідку про середній заробіток позивача, з якої вбачається, що середньоденне грошове забезпечення позивача становить 609,34 грн. Період з 20.08.2020 по 29.09.2021 складає 406 календарних дні, а тому загальний розмір середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні позивача у вказаний період становить 247392,04 грн. За обставин цієї справи суд вважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, з огляду на таке. Згідно грошового атестату при звільненні позивачу було нараховано до виплати 314388,92 грн., а разом із спірною сумою - 83765,09 грн. належна до виплати при звільненні сума становить 398154,01 грн. Частка спірної суми у належній до виплати при звільненні позивача становить 21,04 % (83765,09х100/39154,01), Виходячи з принципу пропорційності, колегія суддів вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача буде стягнути на його користь 52051,28 грн. як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (21,04х247392,04/100). Беручи до уваги наведене, позивач має право на виплату йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні згідно статті 117 КЗпП України. Тому, бездіяльність [INFO] щодо нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є протиправною. Враховуючи викладені обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Результат розгляду: partial