Рішення адміністративного суду від 2022-06-10 00:00:00+03

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування. [PERSON] (далі - позивачка) звернулась до суду з адміністратвиним позовом до Міністерства юстиції України (далі - відповідач), в якому просила визнати протиправним та скасувати рішення Вищої кваліфікаційної комісії нотаріату при Міністерстві юстиції України від 27 листопада 2020 року № 3 в частині відмови позивачці у допуску до складання кваліфікаційного іспиту на право на зайняття нотаріальною діяльністю. В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що рішенням Вищої кваліфікаційної комісії нотаріату від 27 листопада 2020 року № 3 їй відмовлено у допуску до складання кваліфікаційного іспиту, оскільки документи направлені з порушенням вимог статті 3 Закону України «Про нотаріат». Проте ні в оскаржуваному рішенні ні у двох відповідях на адвокатські запити не зазначено чітко, у чому саме полягає невідповідність поданих документів. На думку позивачки вказане рішення з цих підстав є необґрунтованим, протиправним та підлягає скасуванню. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 14 квітня 2021 року, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 24 вересня 2021 року адміністративний позов задоволено у повному обсязі. Визнано протиправним та скасовано рішення Вищої кваліфікаційної комісії нотаріату при Міністерстві юстиції України від 27 листопада 2020 року № 3 в частині відмови позивачці у допуску до складання кваліфікаційного іспиту на право на зайняття нотаріальною діяльністю. Задовольняючи позовні вимоги суди попередніх інстанцій вказали, що спірне рішення є необґрунтованим, оскільки відповідачем було здійснено лише посилання на недотримання позивачем вимог статті 3 Закону України «Про нотаріат», не конкретизовані чіткі підстави прийнятого рішення, у спірному рішенні не визначено, які саме порушення вимог статті 3 Закону України «Про нотаріат» були порушені при поданні заявником документів. Також суди попередніх інстанцій відхилили посилання відповідача на дискрецію при прийняття рішень щодо питань допуску осіб до складання кваліфікаційного іспиту, адже суд, не втручаючись у дискреційні повноваження цього органу, має перевірити оскаржуване рішення на дотримання обов`язкових критеріїв при його прийнятті, зокрема, законності, обґрунтованості та чіткості/зрозумілості відповідно до частини 2 статті 2 КАС України. Додатковим рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2021 року, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 24 вересня 2021 року задоволено заяву представника позивачки про стягнення з відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства юстиції України на користь позивачки витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000,00 грн. Суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що понесення позивачкою витрат на професійну правничу допомогу підтверджено належними та допустимими доказами, відхиливши доводи відповідача, що обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт значно менший ніж об`єм допомоги зазначений у додатковій угоді від 15 лютого 2021 року, оскільки суб`єктом владних повноважень не надано доказів, як і не зазначено обставин, які б спростовували співмірність визначеного судом розміру судових витрат із обсягом виконаних адвокатом робіт. Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги. Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, відповідач звернувся з касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову. Касаційне провадження відкрито на підставі пунктів 1, 3 частини четвертої статті 328 КАС України. Обґрунтовуючи посилання у касаційній скарзі на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України скаржник зазначає, що під час розгляду даної справи судом апеляційної інстанції не було враховано правову позицію, викладену у постановах Верховного Суду від 11 лютого 2020 року у справі № 0940/2394/18, від 30 липня 2019 року у справі № 826/9705/17 щодо втручання суду до дискреційних повноважень Комісії, як спеціального органу державної влади, яка є спеціальним державним органом, який забезпечує розгляд подання територіального органу Міністерства юстиції щодо допуску осіб, які мають намір скласти кваліфікаційний іспит на право на зайняття нотаріальною діяльністю, до його складення. Також зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме положень: - статей 3, 13 Закону України «Про нотаріат» стосовно співвідношення вимог, які висуваються до нотаріуса та помічника нотаріуса, з урахуванням внесених до законодавства змін щодо підтвердження стажу особи, яка має намір скласти іспит для отримання свідоцтва про право на зайняття нотаріальною діяльністю та освіти під час роботи помічником нотаріуса; - частини 1 статті 10 Закону «Про нотаріат», пункту 4 Положення про Вищу кваліфікаційну комісію нотаріату Міністерства юстиції України від 31 серпня 2011 року № 923 та пункту 13 Порядку допуску осіб до складання кваліфікаційного іспиту та проведення кваліфікаційного іспиту Вищою кваліфікаційною комісією нотаріату, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 28 липня 2011 року № 1905/5 щодо дискреційності повноважень Вищої кваліфікаційної комісії нотаріату при Міністерстві юстиції України під час прийняття рішення про доступ до складання кваліфікаційного іспиту. Також не погоджуючись з додатковим рішенням щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, відповідач звернувся з касаційною скаргою. У касаційній скарзі скаржник вказує, що обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт значно менший ніж об`єм правничої допомоги зазначений у додатковій угоді від 15 лютого 2021 року. На переконання скаржника витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000,00 грн. є завищеними, належним чином не обґрунтованими, що суперечить принципу розподілу судових витрат. Позиція інших учасників справи. У відзиві на касаційну скаргу позивачка просила залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій без змін. Рух касаційної скарги. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 11 листопада 2021 року (судді: Загороднюк А.Г., Калашнікова О.В., Соколов В.М.) відкрито касаційне провадження за скаргою Міністерства юстиції України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14 квітня 2021 року, додаткове рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2021 року та постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 24 вересня 2021 року. Ухвалою Верховного Суду від 09 червня 2022 року призначено справу до розгляду. Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи. 06 листопада 2020 року позивачкою до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) подана заява разом із документами для вирішення питання про її допуск до кваліфікаційного іспиту на отримання свідоцтва про право на заняття нотаріальною діяльністю, а саме: оригінали та нотаріально завірені копії дипломів спеціаліста та магістра про повну вищу юридичну освіту, трудова книжка та нотаріально завірена копія трудової книжки, паспорт громадянина України та нотаріально завірена копія паспорта громадянина України, оригінал та нотаріально завірена копія довідки про відсутність судимості, оригінал та нотаріально завірена копія свідоцтва про шлюб. Східним міжрегіональним управління Міністерства юстиції (м. Харків) проведено перевірку документів позивачки та направлено до Вищої кваліфікаційної комісії нотаріату при Міністерстві юстиції України подання про її допуск до складання кваліфікаційного іспиту. Листом Міністерства юстиції України від 02 грудня 2020 року № 4796/19.1.5/-20 на адресу позивачки надійшов витяг з Рішення № 3 Вищої кваліфікаційної комісії нотаріату при Міністерстві юстиції України від 27 листопада 2020 року, в якому повідомлено, що позивачці відмовлено у допуску до складання кваліфікаційного іспиту у зв`язку із тим, що документи направлені з порушенням вимог статті 3 Закону України «Про нотаріат». 16 грудня 2020 року представник позивачки адвокат Романченко О.М. звернувся до Міністерства юстиції України із адвокатським запитом, в якому просив надати письмово інформацію про причини відмови позивачці у допуску до складання кваліфікаційного іспиту, а саме в чому полягають недоліки поданих документів чи їх невідповідність вимогам статті 3 Закону України «Про нотаріат». Листом від 24 грудня 2020 року Міністерством юстиції України повторно повідомлено, що позивачці відмовлено у допуску до складання кваліфікаційного іспиту у зв`язку із тим, що документи направлені з порушенням вимог статті 3 Закону України «Про нотаріат». 14 січня 2021 року на адресу Міністерства юстиції України повторно направлений адвокатський запит з вимогою надати інформацію про недоліки поданих позивачкою документів та у чому конкретно полягає їх невідповідність вимогам статті 3 Закону України «Про нотаріат». Листом від 21 січня 2021 року Міністерством юстиції України повідомлено, що на попередній запит було вже надано вичерпну відповідь. Одночасно повідомлено, що частиною 11 статті 10 Закону України «Про нотаріат» закріплено право особи на оскарження рішення Комісії до суду. Не погоджуючись з рішенням Вищої кваліфікаційної комісії нотаріату при Міністерстві юстиції України від 27 листопада 2020 року № 3, позивачка звернулась до суду з цим позовом. Релевантні джерела права й акти їх застосування. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Порядок правового регулювання діяльності нотаріату в Україні визначає Закон України «Про нотаріат» № 3426-ХІІ від 02 вересня 1993 року. За правилами частини 2 статті 3 Закону України «Про нотаріат» визначено, що нотаріусом може бути громадянин України, якому присуджено ступінь вищої юридичної освіти не нижче магістра, який володіє державною мовою відповідно до рівня, визначеного Законом України "Про забезпечення функціонування української мови як державної", має стаж роботи у сфері права не менш як шість років, з них помічником нотаріуса або консультантом державної нотаріальної контори - не менш як три роки, склав кваліфікаційний іспит і отримав свідоцтво про право на зайняття нотаріальною діяльністю. Не може бути нотаріусом особа, яка має судимість за вчинення злочину, якщо така судимість не погашена або не знята у встановленому законом порядку (крім реабілітованої особи), особа, дієздатність якої обмежена, або особа, визнана недієздатною. Частиною 1 статті 10 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що для визначення рівня професійної підготовленості осіб, які мають намір займатися нотаріальною діяльністю, та вирішення питання про анулювання свідоцтва про право на зайняття нотаріальною діяльністю при Міністерстві юстиції У країни утворюється Вища кваліфікаційна комісія нотаріату. Персональний склад Вищої кваліфікаційної комісії нотаріату затверджується наказом Міністерства юстиції України. Функції та порядок діяльності Вищої кваліфікаційної комісії нотаріату (далі - Комісія), яка утворюється при Мін`юсті визначає Положення про Вищу кваліфікаційну комісію нотаріату № 923 від 31 серпня 2011 року, затвердженого постановою Кабінет Міністрів України. За правилами пункту 3 Положення про Вищу кваліфікаційну комісію нотаріату основними завданнями Комісії є: визначення рівня професійної підготовленості осіб, які мають намір займатися нотаріальною діяльністю; вирішення питання про анулювання свідоцтва про право на зайняття нотаріальною діяльністю. Згідно з пунктом 4 Положення про Вищу кваліфікаційну комісію нотаріату Комісія відповідно до покладених на неї завдань розглядає, в тому числі подання територіальних органів Мін`юсту про допуск осіб, які мають намір скласти кваліфікаційний іспит на право на зайняття нотаріальною діяльністю, до його складення. Процес складання особами кваліфікаційного іспиту у Вищій кваліфікаційній комісії нотаріату та проведення кваліфікаційного іспиту Вищою кваліфікаційною комісією нотаріату визначає Порядок допуску осіб до складання кваліфікаційного іспиту та проведення кваліфікаційного іспиту Вищою кваліфікаційною комісією нотаріату № 1905/5 від 28 липня 2011 року, затверджений наказом Міністерства юстиції України (далі - Порядок). Відповідно до пункту 5 Порядку особа, яка має намір складати кваліфікаційний іспит, не пізніше ніж за двадцять днів до дня проведення кваліфікаційного іспиту особисто подає до відповідного головного територіального управління юстиції заяву на ім`я начальника головного територіального управління юстиції про внесення до Комісії подання про допуск цієї особи до кваліфікаційного іспиту. Заява підлягає реєстрації в установленому порядку. До заяви додаються такі документи: оригінал та копія диплома про повну вищу юридичну освіту; оригінал та копія довідки про відсутність судимості; трудова книжка та копія трудової книжки, якщо особа на час подачі документів не працює; копія трудової книжки, завірена за місцем роботи, якщо особа на час подачі документів працює; паспорт громадянина України та копії першої, другої сторінок паспорта громадянина України та сторінки, на якій проставлено штамп про реєстрацію місця проживання фізичної особи. Пунктом 8 Порядку визначено, що у разі якщо особою подано всі передбачені цим Порядком документи, їх копії формуються відповідальною особою головного територіального управління юстиції в особову справу особи, яка має намір складати кваліфікаційний іспит. Єдиною підставою для відмови головних територіальних управлінь юстиції в підготовці та направленні до Комісії подання про допуск особи до складання кваліфікаційного іспиту може бути ненадання особою всіх передбачених цим Порядком документів. Подання головного територіального управління юстиції до Комісії про допуск особи до складання кваліфікаційного іспиту та особова справа цієї особи надсилаються кур`єрською доставкою до Міністерства юстиції України не пізніше ніж за п`ятнадцять днів до дати проведення кваліфікаційного іспиту. Подання головного територіального управління юстиції про допуск особи до складання кваліфікаційного іспиту разом з доданою до нього особовою справою, що надійшло до Комісії, реєструється в журналі реєстрації подань головних територіальних управлінь юстиції про допуск осіб до складання кваліфікаційного іспиту, що зберігається в справах Департаменту приватного права (п.п. 9, 10 Порядку). Відповідно до пункту 11 Порядку визначено, що до складання кваліфікаційного іспиту допускаються особи, які: мають вищу юридичну освіту зі ступенем не нижче магістра; мають стаж роботи у сфері права не менш як шість років, з них помічником нотаріуса або консультантом державної нотаріальної контори - не менш як три роки, або у передбаченому Законом України «Про нотаріат» випадку успішно пройшли стажування в державній нотаріальній конторі або у приватного нотаріуса; мають намір скласти кваліфікаційний іспит для підтвердження кваліфікації; не мають судимості. Комісія на підставі подання територіального органу Міністерства юстиції в строк не пізніше ніж за три дні до проведення кваліфікаційного іспиту розглядає подані заінтересованими особами документи та приймає рішення про допуск до складання кваліфікаційного іспиту чи відмову у такому допуску (пункт 13 Порядку). За визначенням пункту 14 Порядку № 1905/5 від 28 липня 2011 року особам, яким відмовлено в допуску до складання кваліфікаційного іспиту, Комісія у п`ятиденний строк надсилає витяг з відповідного рішення Комісії, засвідчений підписом секретаря Комісії, із зазначенням причин такої відмови. Джерела права щодо додаткового рішення. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI). Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI). Порядок розгляду заяви про ухвалення додаткового судового рішення визначений статтею 252 КАС України. Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 252 КАС України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. За приписами частини другої статті 252 КАС України заяву про ухвалення додаткового судового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання судового рішення. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. У разі необхідності суд може розглянути питання ухвалення додаткового судового рішення в судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви (частина третя статті 252 КАС України). З аналізу вищевказаної норми вбачається, що додаткове судове рішення є засобом усунення неповноти судового рішення, внаслідок якої залишилися невирішеними певні вимоги особи, яка бере участь у справі. Відповідно до частини першої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з частиною третьою статті 132 цього Кодексу до витрат, пов`язаних із розглядом справи належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи. Отже, витрати на професійну правничу допомогу входять до складу судових витрат. Відповідно до статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (частина друга статті 134 КАС України). Склад та обсяг судових витрат визначено у частині третій статті 134 КАС України, згідно з якою для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина третя статті 134 КАС України). Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина четверта статті 134 КАС України). Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина п`ята статті 134 КАС України). У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 134 КАС України). Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина сьома статті 134 КАС України). Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Оцінка висновків судів, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з наступного. Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. В обґрунтування наявності підстав касаційного оскарження скаржник посилається на правову позицію, викладену у постановах Верховного Суду від 11 лютого 2020 року у справі № 0940/2394/18, від 30 липня 2019 року у справі № 826/9705/17 щодо втручання суду до дискреційних повноважень Комісії, як спеціального органу державної влади, яка є спеціальним державним органом, який забезпечує розгляд подання територіального органу Міністерства юстиції щодо допуску осіб, які мають намір скласти кваліфікаційний іспит на право на зайняття нотаріальною діяльністю, до його складення. Щодо визначення подібності цих правовідносин Верховний Суд звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови від 27 березня 2018 року у справі №910/17999/16, пункт 40 постанови від 25 квітня 2018 року у справі №910/24257/16). Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі №910/719/19, пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі №922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №910/5394/15-г). У постанові від 12 жовтня 2021 року у справі №233/2021/19 Велика Палата Верховного Суду указала на те, що для цілей застосування приписів процесуальних законів щодо подібності правовідносин важливо встановити критерії її визначення. Велика Палата Верхового Суду звертає увагу на те, що слово "подібний" в українській мові має такі значення: такий, який має спільні риси з ким-, чим-небудь, схожий на когось, щось; такий самий; такий, як той (про якого йде мова). Тому термін "подібні правовідносини" може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Конкретизація полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими. У постанові Верховного Суду від 11 лютого 2020 року у справі № 0940/2394/18 Товариство з додатковою відповідальністю «Рогатинпісок» просило визнати протиправним та скасувати рішення від 22 червня 2018 року №903-22/2018 «Про відмову в наданні Товариству з додатковою відповідальністю «Рогатинпісок» гірничого відводу для розробки Північно-Західної ділянки Москалівського родовища піску»; зобов`язати повторно розглянути заяву про надання гірничого відводу для розробки Північно-Західної ділянки Москалівського родовища піску, яке знаходиться на відстані 0,5 км на схід від хутора Москалі Рогатинського району Івано-Франківської області та прийняти рішення про надання гірничого відводу для розробки Північно-Західної ділянки Москалівського родовища піску. У постанові Верховного Суду від 30 липня 2019 року у справі № 826/9705/17 предметом спірних правовідносин були рішення Міністерства юстиції України (надалі також - Міністерство), Дисциплінарної комісії арбітражних керуючих при Міністерстві юстиції України в частині застосування до арбітражного керуючого [PERSON] дисциплінарного стягнення у вигляді позбавлення права на здійснення діяльності арбітражного керуючого та анулювання свідоцтва про право на зайняття діяльностю арбітражного керуючого та зобов`язання вчинити дії. Натомість спірним питанням у цій справі є протиправність рішення Вищої кваліфікаційної комісії нотаріату при Міністерстві юстиції України від 27 листопада 2020 року № 3 в частині відмови позивачці у допуску до складання кваліфікаційного іспиту на право на зайняття нотаріальною діяльністю. Дослідивши зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності з урахуванням обставин кожної конкретної зазначеної справи, Верховний Суд резюмує, про помилковість означених доводів касаційної скарги, оскільки висновки Верховного Суду, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними. Також касаційне провадження у справі відкрите через відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме положень статті 3 Закону України «Про нотаріат» щодо підтвердження стажу особи, яка має намір скласти іспит для отримання свідоцтва про право на зайняття нотаріальною діяльністю та освіти під час роботи помічником нотаріуса. Призначення Верховного Суду як найвищої судової установи в Україні - це, у першу чергу, сформувати обґрунтовану правову позицію стосовно застосування всіма судами у подальшій роботі конкретної норми матеріального права або дотримання норми процесуального права, що була неправильно використана судом, і таким чином спрямувати судову практику в єдине і правильне правозастосування (вказати напрямок, у якому слід здійснювати вибір правової норми); на прикладі конкретної справи роз`яснити зміст акта законодавства в аспекті його розуміння та реалізації на практиці в інших справах із зазначенням обставин, які потрібно враховувати при застосуванні тієї чи іншої правової норми, не нав`язуючи при цьому судам нижчого рівня результат вирішення конкретної судової справи. Позиція сторони відповідача полягає у тому, що позивачкою відповідно до приписів статті 3 Закону України «Про нотаріат» не було надано документи, які б підтверджували наявність у неї трирічного стажу на посаді помічника нотаріуса або консультанта державної нотаріальної контори. Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що конструкція частини 2 статті 3 Закону, має декілька обов`язкових вимог до нотаріуса, зокрема, 1) громадянин України; 2) ступінь вищої юридичної освіти не нижче магістра; 3) володіє державною мовою відповідно до рівня, визначеного Законом України «Про забезпечення функціонування української мови як державної»; 4) має стаж роботи у сфері права не менш як шість років, з них помічником нотаріуса або консультантом державної нотаріальної контори - не менш як три роки; 5) склав кваліфікаційний іспит і отримав свідоцтво про право на зайняття нотаріальною діяльністю; 6) Не може бути нотаріусом особа, яка має судимість за вчинення злочину, якщо така судимість не погашена або не знята у встановленому законом порядку (крім реабілітованої особи), особа, дієздатність якої обмежена, або особа, визнана недієздатною. Аналіз статті 3 Закону дає Суду підстави для висновку, що приписи вказаної норми містять перелік вимог, які ставляться до особи, яка претендує бути нотаріусом, у тому числі й підтвердження стажу особи, яка має намір скласти іспит для отримання свідоцтва про право на зайняття нотаріальною діяльністю та освіти під час роботи помічником нотаріуса. При цьому, загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії, як актів правозастосування, є їх обґрунтованість та вмотивованість, тобто, наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття за для того, щоб особа, щодо якої прийнято негативне рішення, могла усунути наявні порушення та або мала змогу оскаржити наведені у такому рішенні підстави. Відповідач, як суб`єкт владних повноважень, повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями та неперевіреними фактами, а не конкретними обставинами. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим. Разом з тим, колегія суддів вважає, що не надання документів, які б підтверджували наявність у позивачки трирічного стажу на посаді помічника нотаріуса або консультанта державної нотаріальної контори, та як наслідок невідповідність позивачки, як кандидата на посаду нотаріуса, вимогам статті 3 Закону України «Про нотаріат» у оскаржуваному рішенні жодним чином не вказано. Також доводи касаційної скарги про відсутність висновку про застосування у цій справі положень статті 13 Закону України «Про нотаріат» не приймаються до уваги, оскільки у спірному рішенні від 27 листопада 2020 року № 3 відсутнє посилання Вищої кваліфікаційної комісії нотаріату при Міністерстві юстиції України на вказану норму при відмові [PERSON] у допуску до складання нею кваліфікаційного іспиту на право на зайняття нотаріальною діяльністю. Тож, спірне рішення є необґрунтованим, оскільки відповідачем було здійснено лише посилання на недотримання позивачкою вимог статті 3 Закону, яка, у свою чергу, містить не одну обов`язкову вимогу, а тому, відповідачем не визначено конкретні підстави прийнятого рішення, у спірному рішенні не визначено, які саме порушення вимог статті 3 Закону України «Про нотаріат» були порушені при поданні заявником документів (а.с. 7 т.1). Враховуючи наведене необґрунтованим є посилання скаржника на пункт 3 частину 4 статті 328 КАС України, як на підставу касаційного оскарження. Крім того, посилання апелянта на наявну у Вищої кваліфікаційної комісії нотаріату дискрецію при прийняття рішень щодо питань допуску осіб до складання кваліфікаційного іспиту, є необґрунтованими, адже суд, не втручаючись у дискреційні повноваження цього органу, має перевірити оскаржуване рішення на дотримання обов`язкових критеріїв при його прийнятті, зокрема, законності, обґрунтованості та чіткості/зрозумілості. Також необхідно зауважити, що в частині судового контролю за дискреційними адміністративними актами ЄСПЛ виробив позицію, згідно з якою, за загальним правилом, національні суди повинні утриматися від перевірки обґрунтованості таких актів, однак все ж суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору (рішення у справі "Дружстевні заложна пріа та інші проти Чеської Республіки" від 31 липня 2008 року, рішення у справі "Брайєн проти Об`єднаного Королівства" від 22 листопада 1995 року, рішення у справі "Сігма радіо телевіжн лтд проти Кіпру" від 21 липня 2011 року, рішення у справі "Путтер проти Болгарії" від 02 грудня 2010 року). Крім того, виходячи з практики ЄСПЛ, надання правової дискреції органам влади у вигляді необмежених повноважень є несумісним з принципом верховенства права і закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам та порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання (рішення у справі "Волохи проти України" від 02 листопада 2006 року, рішення у справі "Malone v. United Kindom" від 02 серпня 1984 року). Щодо оскарження додаткового рішення Верховний Суд зазначає наступне. Документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, до предмета доказування у питанні компенсації, понесених у зв`язку з розглядом справи витрат на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи. Враховуючи приписи частини сьомої статті 139 КАС України витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено. Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 29 жовтня 2020 року в справі № 686/5064/20, від 4 червня 2021 року в справі №160/13273/19. Верховний Суд зазначає, що питання щодо застосування процесуальних норм права, які регулюють порядок розподілу судових витрат за надану професійну правничу допомогу на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою було предметом дослідження судами різних юрисдикцій. Так, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 лютого 2020 року в справі №648/1102/19, де аналізувалися аналогічні положення ЦПК України, суд дійшов висновку, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України). Також, висновок про те, що витрати на надану професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено, зроблено у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду в складі суддів Касаційного господарського суду від 3 жовтня 2019 року в справі № 922/445/19. Тобто, факт оплати таких послуг не є обов`язковою передумовою можливості відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, у разі якщо стороною, на користь якої ухвалено рішення суду, подано необхідні докази, які підтверджують надання відповідних послуг щодо розгляду конкретної судової справи. Як свідчать матеріали справи, 12 березня 2020 року між Адвокатським бюро «Олексія Романченко» та позивачкою укладено договір № 04/03-2020. На виконання пункту 6.2. даного договору 15 лютого 2021 року між Адвокатським бюро «Олексія Романченко» та позивачкою укладено додаткову угоду № 2 до договору №04/03-2020 від 12 березня 2020 року. Відповідно до пункту 1 додаткової угоди № 2 від 15 лютого 2021 року до договору № 04/03-2020 року від 12 березня 2020 року Адвокатське бюро «Олексія Романченко» прийняло на себе зобов`язання надати Клієнту правову допомогу в рамках адміністративної справи про визнання протиправним і скасування рішення про відмову у допуску до складання кваліфікаційного іспиту. Відповідно до пункту 2 додаткової угоди № 2 від 15 лютого 2021 року до договору № 04/03-2020 від 12 березня 2020 року сторони погодили, що гонорар Адвокатського бюро за ведення справи, визначеної у пункту 1 даної додаткової угоди, у суді першої інстанції становить 3000,00 гривень у будь-якому випадку, навіть у разі ухвалення судом рішення не на користь клієнта. Відповідно до пункту 8 додаткової угоди № 2 від 15 лютого 2021 року до договору № 04/03-2020 від 12 березня 2020 року надання Адвокатським бюро правничої допомоги при розгляді справи у суді першої інстанції включає: підготовка та подання до суду позовної заяви, підготовку і подання до суду відповіді на відзив на позовну заяву, підготовка та подання до суду клопотань про залучення доказів, надання суду відповідних доказів, за необхідності підготовку та подання до суду заяв та клопотань з процесуальних питань або заперечень на заяви та клопотання з процесуальних питань, участь у судових засіданнях, надання пояснень суду, підготовку та подання до суду інших документів, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України, які необхідні для розгляду справи. Відповідно до пункту 5 Додаткової угоди № 2 від 15 лютого 2021року до договору № 04/03-2020 від 12 березня 2020 року клієнт сплачує кошти, визначені у пункті 2 даної додаткової угоди протягом 30 (тридцяти) календарних днів з моменту підписання даної додаткової угоди. Згідно з квитанції про сплату № 0.0.2088791857.1 від 15 квітня 2021 року позивачка сплатила вказаний гонорар у повному обсязі на поточний рахунок Адвокатського бюро «Олексія Романченко» (а.с. 113 т. 1). 15 квітня 2021 року між Адвокатським бюро «Олексія Романченко» та позивачкою підписано акт виконаних робіт № 1 до договору № 04/03-2020 від 12 березня 2020 року, відповідно до якого сторони погодили, що відповідно до п. 1, 8 додаткової угоди № 2 від 15 лютого 2021 року до договору № 04/03-2020 від 12 березня 2020 року адвокатське бюро надало клієнту правничу допомогу у Харківському окружному адміністративному суді при розгляді справи № 520/2325/21 про визнання протиправним і скасування рішення про відмову у допуску до складання кваліфікаційного іспиту, а саме: підготовлено позовну заяву від 15 лютого 2021 року про визнання протиправним і скасування рішення про відмову у допуску до складання кваліфікаційного іспиту; підготовлено відповідь на відзив на позовну заяву від 12 березня 2021 року; підготовлено заяву щодо понесених судових витрат на професійну правничу допомогу від 23 березня 2021 року; прийнято участь у судових засіданнях у справі 15 березня 2021 року, 29 березня 2021 року, 14 квітня 2021 року. Враховуючи ту обставину, що відповідачем як суб`єктом владних повноважень не заявлено клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, не надано жодних доказів та не наведено обставин, які б спростували співмірність розміру судових витрат із обсягом виконаних адвокатом робіт, які суд не має права встановлювати самостійно і не ставить під сумнів заявлений до стягнення розмір витрат позивачки на правничу допомогу, Верховний Суд вважає, що понесення позивачкою витрат на професійну правничу допомогу підтверджено належними та допустимими доказами. За змістом частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Таким чином, зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. Висновки щодо розподілу судових витрат Відповідно до частини шостої статті 139 КАС України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат. Оскільки Верховний Суд не змінює судові рішення та не ухвалює нове, розподіл судових витрат не здійснюється.

Результат розгляду: denied