Рішення адміністративного суду від 2022-02-21 00:00:00+02

У листопаді 2014 року [PERSON] \~(далі [PERSON] , позивач) звернулася до суду з адміністративним позовом до Полтавської обласної державної адміністрації (Полтавської ОДА, відповідач 1), Головного управління Державної казначейської служби України у Полтавській області (далі ГУ ДКС у Полтавській обл., відповідач 2), третя особа: Голова Полтавської обласної Державної адміністрації [PERSON] ( далі Голова Полтавської ОДА Бугайчук В.М., третя особа), в якому просила: - визнати протиправним та скасувати розпорядження від 24.10.2014 №475-к; - поновити на посаді директора Департаменту економічного розвитку Полтавської ОДА; - врахувати в стаж термін вимушеного прогулу, стягнення втраченого заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди у розмірі 5000,00 грн. Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 15.09.2021 адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано розпорядження голови Полтавської ОДА від 24.10.2014 №475-к "Про звільнення [PERSON] ". Поновлено [PERSON] на посаді директора Департаменту економічного розвитку Полтавської ОДА з 25.10.2014. Стягнуто з Полтавської ОДА на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25.10.2014 по 15.09.2021 у сумі 517906,84 грн з проведенням необхідних відрахувань відповідно до вимог чинного законодавства. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення з 25.10.2014 [PERSON] на посаді директора Департаменту економічного розвитку Полтавської ОДА та в частині стягнення з Полтавської ОДА на користь [PERSON] середнього заробітку в межах суми стягнення за один місяць у розмірі 9012,30 грн. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції відповідач 1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування фактичних обставин справи, просив скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначив, що суд першої інстанції прийняв оскаржуване судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, які не були залучені до участі у справі, оскільки Полтавська ОДА не є належним відповідачем за позовною вимог про стягнення грошових коштів за час вимушеного прогулу, а ним є Департамент економічного розвитку, торгівлі та залучення інвестицій облдержадміністрації. Вказав, що позивача поновлено на посаді директора Департаменту економічного розвитку, торгівлі та залучення інвестицій Полтавської ОДА, який не був залучений до участі у справі. Зауважив, що на момент прийняття оскаржуваного рішення юридичної особи з назвою Департаменту економічного розвитку, торгівлі та залучення інвестицій Полтавської ОДА не існувало. Зазначив, що суд першої інстанції протиправно не вжив заходів з метою залучення [PERSON] до судового розгляду справи, оскільки на момент виникнення спірних правовідносин [PERSON] був безпосереднім керівником [PERSON] , а оскаржуване розпорядження, яке визнано протиправним та скасовано, прийнято ним особисто, що дає можливість застосування до нього зворотної вимоги (регресу) для покриття шкоди, завданої облдержадміністрації у повному обсязі. Зауважив, що \~стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 25.10.2014 по 15.09.2021 є необґрунтованими, з огляду у на те, що позивачем особисто подано клопотання про зупинення провадження у справі, а відтак вина облдержадміністрації відсутня. Зауважив, що судом першої інстанції не надано належної оцінки важливості встановлення факту громадянства Ізраїлю [PERSON] , що має важливе значення для вирішення справи, оскільки наявність громадянства іншої держави позбавляє вступити на державну службу, внаслідок чого вимога поновлення на посаді не підлягатиме задоволенню. Вказав, що на момент прийняття спірного розпорядження від 24.10.2014 №475-к Полтавській ОДА не було відомо про перебування позивача на лікарняному, що не було враховано судом першої інстанції. Зазначив, що на момент виникнення спірних правовідносин призначення на посаду директора Департаменту економічного розвитку Полтавської ОДА можливо за погодження Міністерством економіки України, яке відсутнє, а тому призначення [PERSON] на вказану посаду було незаконним. Зауважив, що [PERSON] обіймала посаду, яка фактично за Законом України «Про очищення влади» від 16.09.2014 №1682-VII (далі Закон №1682-VII) підлягала люстрації, тому її було звільнено з посади внаслідок застосування до неї норм ч. 3 ст.1, ч.1 ст.3 та п. 2 Прикінцевих та перехідних положень цього Закону. Вказав, що станом на час прийняття розпорядження про звільнення [PERSON] та станом на момент розгляду цієї справи судом першої інстанції відсутнє рішення Конституційного Суду України, яким Закон №1682 визнано повністю або частково неконституційним. 14.01.2022 ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду відкрито апеляційне провадження у справі №816/4406/14. 14.01.2022 \~ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду закінчено підготовку та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. 03.02.2022 на адресу суду від [PERSON] надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просила апеляційну скаргу задовольнити частково, рішення суду першої інстанції змінити в частині збільшення нарахування втраченого заробітку за час вимушеного прогулу, а в іншій частині залишити без змін. 14.02.2022 ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду задоволено клопотання Полтавської ОДА про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції. Згідно з положеннями ч.1, 3 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Колегія суддів зауважує, що учасниками справи рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог не оскаржується, а відповідач 1 фактично оскаржує рішення суду в частині задоволених позовних вимог. Вислухавши суддю-доповідача, представника позивача, представника відповідача 1, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються документів, на які сторони посилаються в апеляційній скарзі та відзиві на неї, колегія суддів \~дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судовим розглядом встановлено обставини, які не оспорено сторонами. 24.06.2010 розпорядженням голови Полтавської ОДА №171-к [PERSON] призначено на посаду начальника Головного управління економіки Полтавської ОДА з 24.06.2010, у порядку переведення з представництва Державного комітету України з питань регуляторної політики та підприємництва у Полтавській області, з посадовим окладом згідно з штатним розписом. 27.01.2011 розпорядженням голови Полтавської ОДА №23-к призначено [PERSON] на посаду заступника голови облдержадміністрації, звільнивши з посади начальника Головного управління економіки облдержадміністрації. 30.08.2013 розпорядженням голови Полтавської ОДА №383-к [PERSON] з 02.09.2013 призначено на посаду директора Департаменту економічного розвитку Полтавської ОДА. 24.10.2014 розпорядженням голови Полтавської ОДА №475-к "Про звільнення [PERSON] ", відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 3 Закону №1682-УІІ та п. 7-2 ч.1 ст. 36 КЗпП України [PERSON] , директора Департаменту економічного розвитку Полтавської ОДА звільнено із займаної посади. Не погодившись із зазначеним розпорядженням, позивач звернулася до суду з адміністративним позовом. Задовольняючи позовні вимоги в частині оскаржування розпорядження голови Полтавської ОДА від 24.10.2014 №475-к, суд першої інстанції виходив з протиправності даного розпорядження та такого, що не відповідає критеріям правомірності, наведеним у ч. 2 ст. 2 КАС України, зокрема, винесеного без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване ці рішення, та становить непропорційне втручання у право позивача на приватне життя, що є порушенням статті 8 Конвенції та наявності підстав для поновлення \~ [PERSON] на роботі на посаді директора Департаменту економічного розвитку Полтавської ОДА з 25.10.2014. Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції та зазначає. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам колегія суддів виходить з наступного. Як вбачається з вище зазначених обставин, підставою для звільнення \~ [PERSON] з посади директора Департаменту економічного розвитку Полтавської ОДА \~стали положення \~п. 9 ч. 1 ст.3 Закону №1682-УІІ. З 16 жовтня 2014 року набрав чинності Закон, норми якого регулюють правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні. Очищення влади (люстрація) в розумінні норм Закону\~№1682-УІІ це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування. Очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України [PERSON] , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист. Частиною 3 ст. 1 Закону №1682-УІІ передбачено, що протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій\~статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою\~статті 4 цього Закону. Статтею 3 Закону №1682-УІІ встановлено критерії здійснення очищення влади (люстрації). Згідно п. 9 ч. 1 зазначеної статті заборона, передбачена ч. 3\~ст. 1 цього Закону, застосовується до осіб, які сукупно не менше одного року у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року обіймали посаду (посади) голови Ради міністрів Автономної Республіки Крим, голови обласної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації, їх перших заступників, заступників, голови районної державної адміністрації, районної в місті Києві державної адміністрації. Відповідно до п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону №1682-УІІ впродовж десяти днів з дня набрання чинності цим Законом керівник органу (орган), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена в частині третій\~статті 1 цього Закону, на основі критеріїв, визначених частиною першою\~статті 3 цього Закону, на підставі відомостей, наявних в особових справах цих осіб: 1) звільняє цих осіб з посад або надсилає керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення з посади таких осіб, відповідні документи для їх звільнення не пізніше ніж на 10 робочий день з дня отримання таких документів; 2) інформує Міністерство юстиції України про їх звільнення з посад та надає відповідні відомості про застосування до таких осіб заборони, передбаченої частиною третьою\~статті 1 цього Закону, для їх оприлюднення на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України та внесення до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення\~Закону України "Про очищення влади", у порядку та строки, визначені цим Законом. З 02.09.2013 по 24.10.2014 позивач перебувала на посаді директора Департаменту економічного розвитку Полтавської ОДА, у зв`язку з чим була звільнена з посади. Разом з тим, Верховний Суд у своїх рішення в аналогічних правовідносинах неодноразово наголошував на політичному характері запроваджених Законом люстраційних заходів. Так, зокрема, політична відповідальність постає як відповідальність за належне здійснення державної влади, державного управління тими, хто відповідно до покладених завдань і функцій є носіями такої влади. Політичну відповідальність потрібно розуміти як відповідність якостей носіїв владно-управлінської діяльності і реалізації ними своїх функцій і повноважень тим умовам і завданням, які постали перед державою і суспільством (на виклики часу, відповідь на об`єктивні вимоги до неї). У справах №800/186/17 та №817/3431/14 Верховний Суд дійшов висновку, що застосовані люстраційним законодавством заходи не можуть вважатися заходами юридичної відповідальності, оскільки не є санкцію за конкретне протиправне діяння. Їхня мета полягала у відновленні довіри до органів державної влади, а не притягненні до відповідальності відповідних посадових осіб. Судова колегія апеляційного суду звертає увагу, що на необхідність доведення вини кожної особи, яка піддається люстраційним процедурам, наголошує Венеціанська комісія у Проміжному (пункти 64, 82, 104) та Остаточному (пункт 18) висновках №788/2014 щодо Закону, як на загальновизнаному міжнародному стандарті. Парламентська асамблея Ради Європи у Резолюції ПАРЄ №1096 (1996) також звернула увагу держав-членів на те, що «люстрація» застосовується до осіб у випадку доведення їх провини в кожному конкретному випадку, а не як інструмент формального звільнення з посади. Зокрема, у пункті 12 Асамблея підкреслила, що загалом люстраційні заходи можуть бути сумісними з демократичною державою, заснованій на принципі верховенства права, за умов дотримання деяких критеріїв. По-перше, провина, а саме особиста, а не колективна, повинна бути доведена в кожному окремому випадку; це наголошує на потребі в індивідуальному, а не колективному, застосуванні законів про люстрацію. По-друге, повинні гарантуватися право на захист, презумпція невинуватості до доведення провини і право на судовий перегляд ухваленого рішення. Помста у жодному разі не може бути метою таких заходів, а процес люстрації не повинен допускати політичне або соціальне зловживання результатами люстрації. Метою люстрації є не покарання осіб, які вважаються винними (це входить до завдань прокурорів, які керуються кримінальним законодавством), а захист молодих демократій. Відтак, застосовані люстраційним законодавством заходи не можуть вважатися заходами юридичної відповідальності, оскільки не є санкцію за конкретне протиправне діяння. Їхня мета полягала у відновленні довіри до органів державної влади, а не притягненні до відповідальності відповідних посадових осіб. Разом з тим, встановлення для осіб заборони обіймати певні посади в органах державної влади чи їхніх самостійних структурних підрозділах під час проведення передбачених ним люстраційних заходів пов`язується із самим лише фактом зайняття ними сукупно не менше одного року в період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року визначеного кола посад, незалежно від того чи сприяла така особа своїми рішеннями, діями (бездіяльністю) узурпації влади, підриву основ національної безпеки і оборони України або протиправному порушенню прав і свобод людини, тобто не враховуючи жодної індивідуальної дії чи зв`язку особи з будь-якими антидемократичними подіями. Питання правомірності звільнення особи із займаної посади на підставі застосування заборон, передбачених Законом, було також предметом розгляду Європейського суду з прав людини. У своєму рішенні від 17 жовтня 2019 року у справі «Полях та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що застосовані до заявників заходи були дуже обмежувальними та широкими за обсягом, які призвели до втручання в право на приватне життя, гарантоване статтею 8 Конвенції. Тому необхідні були дуже переконливі підстави, щоб довести, що такі заходи могли бути застосовані за відсутності будь-якої індивідуальної оцінки поведінки особи лише на підставі висновку, що їхнє перебування на посаді у період, коли пан [PERSON] обіймав посаду Президента України, достатньою мірою доводило відсутність у них відданості демократичним принципам державної організації або їхню причетність до корупції. Європейський суд з прав людини зазначив, що застосування до заявників встановлених Законом заходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки їхньої поведінки. Насправді, ніколи не стверджувалося, що самі заявники вчинили які-небудь конкретні дії, що підривали демократичну форму правління, верховенство права, національну безпеку, оборону або права людини. Вони були звільнені на підставі Закону лише тому, що обіймали певні відносно високі посади державної служби, коли пан [PERSON] був Президентом України. Європейський суд з прав людини підкреслив, що Уряд не зазначив про будь-який розгляд підстав для застосування таких широкомасштабних та обмежувальних заходів під час обговорення Верховною Радою України Закону. Навпаки, у статті 1 Закону серед принципів, які мають керувати процесом очищення, наведено «презумпцію невинуватості» та «індивідуальну відповідальність». На думку Суду, це свідчить про певну неузгодженість між проголошеними цілями Закону та фактично оприлюдненими ним правилами. Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що не було доведено, що втручання щодо будь-кого із заявників було необхідним у демократичному суспільстві. Отже, застосований до заявників законодавчий механізм очищення влади (люстрації), визначений Законом, суперечить верховенству права, оскільки порушує права людини, поважати які Україна взяла на себе, ратифікувавши Конвенцію, а тому\~його застосування становить порушення положень Конвенції. Таким чином, оцінюючи пропорційність обмежень, застосованих до [PERSON] , з точки зору легітимної мети (очищення влади), якої прагнули досягти органи державної влади, суд вважає їх непропорційними, невиправданими та не необхідними у демократичному суспільстві, а тому вважає правомірними висновки суду першої інстанції, що оскаржене розпорядження не відповідає критеріям правомірності, наведеним у ч. 2\~ст. 2 КАС України, зокрема, винесений без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване ці рішення, та становить непропорційне втручання у право позивача на приватне життя, що є порушенням статті 8 Конвенції. Посилання апелянта \~на не з`ясування судом першої інстанції того, що на час ухвалення судового рішення \~посада на яку поновлено [PERSON] не є вакантною і поновлення останньої призведе до звільнення директора [PERSON] , колегія суддів вважає не обґрунтованими, оскільки відповідно до ч.1 ст. 235 Кодексу законі про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог\~Закону України\~"Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Також колегія суддів вважає необґрунтованими посилання апелянта на \~ненадання судом першої інстанції належної оцінки важливості встановлення факту громадянства [PERSON] , оскільки правомірність \~оскаржуваного розпорядження голови Полтавської ОДА №475-к від 24.10.2014 підлягає перевірці на момент його \~прийняття та не залежить від обставин які виникли пізніше. Колегія суддів не приймає до уваги \~доводи апеляційної скарги, щодо неможливості поновлення [PERSON] на посаді директора Департаменту економічного розвитку Полтавської ОДА в зв`язку з відсутністю, станом на 2021, погодження про призначення від Міністерства економіки України, оскільки предметом розгляду по даній справі є розпорядження голови Полтавської ОДА №475-к від 24.10.2014 «Про звільнення [PERSON] » яке \~не відповідає критеріям правомірності, наведеним у ч. 2\~ст. 2 КАС України. Доводи апеляційної скарги, щодо \~відсутності обов`язку та повноважень у голови Полтавської ОДА по встановленню особистої участі та доведення у діях позивача вини у вчиненні правопорушення, що сприяли узурпації влади екс-президентом \~та причинно-наслідкового зв`язку із наслідками, що настали за нормами Закону №1682-УІІ, колегія суддів вважає такими, що не спростовують правомірних висновків суду першої інстанції, оскільки відповідно до\~ст. 8 Конституції України,\~ст. 6 КАС України\~та ч.1\~ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються\~\~\~\~\~\~найвищими\~\~\~\~ цінностями\~\~\~\~ та\~\~\~\~ визначають\~\~\~\~ зміст\~\~\~\~ і спрямованість діяльності держави та \~застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Щодо посилання апелянта на неправомірність стягнення с Полтавської ОДА на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу колегія суддів їх вважає слушними та зазначає наступне. Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення з Полтавської ОДА на користь [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 25.10.2014 по 15.09.2021 у сумі 517906,84 грн суд першої інстанції \~виходив з їх обґрунтованості. Колегія суддів з дані висновками не погоджується та вважає їх помилковими виходячи з наступного. Відповідно до ч.2 ст. 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Як встановлено під час судового розгляду [PERSON] працювала на \~посаді директора Департаменту економічного розвитку Полтавської ОДА. Заробітна плата \~ [PERSON] нараховувалась та виплачувалась Департаментом економічного розвитку Полтавської ОДА. Факт нарахування заробітної плати позивачу \~Департаменту економічного розвитку Полтавської ОДА підтверджується \~довідкою від 17.08.2021 №05-46/1791 про заробітну плату. Враховуючи вище зазначені обставини, колегія суддів погоджується з доводами апелянта, що Полтавська ОДА не є належним відповідачем в частині позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку на користь позивача за час вимушеного прогулу. Відповідно до ч.ч.3-7\~ст.48 КАС України\~якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до ухвалення рішення у справі за згодою позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи. Суд має право за клопотанням позивача до ухвалення рішення у справі залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позивач не згоден на заміну відповідача іншою особою, суд може залучити цю особу як другого відповідача. У разі відмови у задоволенні позову до такого відповідача понесені позивачем витрати відносяться на рахунок держави. Під час вирішення питання про залучення співвідповідача чи заміну належного відповідача суд враховує, зокрема, чи знав або чи міг знати позивач до подання позову у справі про підставу для залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Після заміни сторони, залучення другого відповідача розгляд адміністративної справи починається спочатку. Заміна позивача допускається до початку судового розгляду справи по суті. Заміна відповідача допускається до ухвалення рішення судом першої інстанції. Таким чином, суд апеляційної інстанції не наділений повноваженнями, щодо вирішення питань про залучення належного відповідача та/або співвідповідача у даній справі. Відтак, на вказаній стадії колегія суддів позбавлена процесуальної можливості усунути виявлені недоліки при розгляді справи в суді першої інстанції. Також, колегією суддів враховано, що суд апеляційної інстанції не наділений на вказаній стадії повноваженнями щодо направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції для вирішення питання щодо залучення належного відповідача та вирішення адміністративного позову відносно вказаного відповідача. Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладений в постановах Верховного Суду від 28.11.2019 у справі №826/12172/18 та від 18.06.2020 у справі №824/245/19-а, який має бути врахований судом. Водночас, колегія суддів зважає, що позивач не позбавлений можливості звернутися до суду із відповідними позовними вимогами до Департаменту економічного розвитку Полтавської ОДА. На підставі вище викладеного, колегія суддів прийшла до висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції в частині стягнення з Полтавської ОДА на користь [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 25.10.2014 по 15.09.2021 у сумі 517906,84 грн з проведенням необхідних відрахувань відповідно до вимог чинного законодавства та як наслідок задоволення вимог апеляційної скарги в цій частині. Щодо інших доводів\~сторін суд зазначає. Ухвалюючи дане судове рішення колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень. Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України (п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний \~з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 \~Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Враховуючи вище зазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів дійшла до висновку про відсутність необхідності\~надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення. Відповідно до п. 4 ч. 3\~ст. 317 КАС України\~порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, якщо суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, які не були залучені до участі у справі. На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги, що суд першої інстанції правильно по суті встановив обставини справи, однак помилково дійшов висновку, що середній заробіток за час вимушеного прогулу підлягає стягненню з Полтавської ОДА (як належного відповідача), колегія суддів \~прийшла до висновку, що \~рішення суду першої інстанції в цій частині \~підлягає скасуванню з ухваленням постанови про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог.\~\~\~

Результат розгляду: partial