Рішення адміністративного суду від 2022-04-12 00:00:00+03

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у Рівненській області, у якому просить визнати протиправною та скасувати вимогу від 10.12.2020 №Ф-261990-50 про сплату боргу (недоїмки) на суму 7040,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач перебував на обліку в податкових органах з 26.04.2001 по 30.01.2018 за ознакою здійснення незалежної професійної діяльності - адвокат. З 30.01.2018 у зв`язку із зміною організаційно-правової форми діяльності (позивач реалізував своє право на зайняття адвокатською діяльністю в Адвокатському об`єднанні «РівнеПраво» ) був знятий з обліку та ознаку незалежної професійної діяльності було знято згідно даних АІС Податковий блок з 30.01.2018. З метою внесення до Реєстру самозайнятих осіб запису про припинення незалежної професійної діяльності, 30.01.2018 позивачем подано до ДПІ у м. Рівному ГУ ДФС у Рівненській області заяву за формою № 8-ОПП та копії документів, що підтверджували зміни організаційної форми відповідної діяльності з незалежної (індивідуальної) на іншу (адвокатське об`єднання). 13.02.2018 позивачем подано до ДПІ у м. Рівному ГУ ДФС в Рівненській області податкову декларацію про майновий стан і доходи, розрахунок податкових зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб та військового збору з доходів, отриманих самозайнятою особою, та звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2017 рік. 28.02.2018 до ГУ ДФС в Рівненській області [PERSON] подав податкову декларацію про майновий стан і доходи за 2018 рік. ГУ ДФС в Рівненській області була проведена документальна позапланова невиїзна перевірка позивача, за результатами якої встановлено порушення щодо сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та визначено суми грошових зобов`язань, які підлягають сплаті. Позивачем було усунено виявлені порушення та здійснено остаточні розрахунки з контролюючим органом. Відтак, позивач вважає неправомірним нарахування відповідачем єдиного внеску після припинення індивідуальної адвокатської діяльності, а тому просить вимогу від 10.12.2020 №Ф-261990-50 про сплату боргу (недоїмки) на суму 7040,00 грн визнати протиправною та скасувати. Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 10 серпня 2021 року позов задоволено. \~Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДПС у Рівненській області від 10.12.2020 №Ф-261990-50 про сплату боргу (недоїмки) в сумі 7040,00 грн. Стягнуто на користь [PERSON] за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Рівненській області \~судові витрати по сплаті судового збору в сумі 908,00 грн та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3500,00 грн. Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідачем подана апеляційна скарга, в якій зазначає, що вважає рішення суду першої інстанції таким, що підлягає скасуванню, оскільки судом першої інстанції неповно встановлено фактичні обставини у справі та неправильно застосовано норми матеріального і процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення. Суть доводів апелянта зводиться до того, що вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів на суму боргу, що перевищує 10 гривень. Отже, оскільки згідно даних інформаційної системи позивачем не оскаржені Вимога про сплату боргу №Ф-70 від 08.06.2018 та Рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування або своєчасне не нарахування єдиного внеску №0003421305 від 08.06.2018 та № 0003411305 від 08.06.2018р., за позивачем відповідно рахується борг в сумі 7040 грн. Щодо судових витрат на правничу допомогу, то вважає, що заявлена сума є неспівмірною зі складністю справи (категорія справи є незначної складності; щодо вирішення даної категорії справ існує безліч судової практики, зокрема, Верховного Суду, що не потребує значних зусиль та часу для підготовки заяв по суті справи); з ціною позову, яка зазначена в позовній заяві - 7040 грн.; з обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг). З урахуванням наведеного просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити. Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. Сторони в судове засідання не прибули, хоча були повідомлені про дату судового засідання на офіційну електронну адресу. Частинами другою та третьою статті 129 КАС України визначено, що учасник судового процесу повинен за допомогою електронної пошти (факсу, телефону) негайно підтвердити суду про отримання тексту повістки. Текст такого підтвердження роздруковується, а телефонне підтвердження записується відповідним працівником апарату суду, приєднується секретарем судового засідання до справи і вважається належним повідомленням учасника судового процесу про дату, час і місце судового розгляду. В такому випадку повістка вважається врученою учаснику судового процесу з моменту надходження до суду підтвердження про отримання тексту повістки. Якщо протягом дня, наступного за днем надсилання тексту повістки, підтвердження від учасника судового процесу не надійшло, секретар судового засідання складає про це довідку, що приєднується до справи і підтверджує належне повідомлення учасника судового процесу про дату, час і місце судового розгляду. В такому випадку повістка вважається врученою з моменту складання секретарем судового засідання відповідної довідки. Відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України, неприбуття в судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду справи, не перешкоджає судовому розгляду справи. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч. 4 ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України не здійснюється. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено та з матеріалів справи слідує, що згідно з витягом з Єдиного реєстру адвокатів України Луцюк М.І., на підставі рішення №2 від 15.03.2001, 25.06.2002 отримав свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю №319. Позивач до 30.01.2018 перебував на обліку в податковому органу як особа, яка провадить незалежну професійну діяльність - адвокат. 28.12.2020 позивачем було отримано вимогу ГУ ДПС у Рівненській області №Ф-261990-50 від 10.12.2020 про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску (станом на 30.11.2020) на суму 7040,00 грн. Таку вимогу позивач оскаржив до Державної податкової служби України. Рішенням Державної податкової служби України від 21.01.2021 № 1589/6/99-00-02-01-06 вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 10.12.2020 № Ф-261990-50 залишено без змін, а скаргу позивача - без задоволення. Вказане рішення ДПС позивач отримав 26.01.2021 р. Вважаючи вимогу податкового органу протиправною, позивач 03.02.2021 звернувся до суду з даним позовом. Суд першої інстанції позов задовольнив з тих підстав, що відповідач не підтвердив виникнення у позивача недоїмки в сумі 7040,00 грн станом на 30.11.2020. Проте, колегія суддів апеляційного суду вважає висновки суду невірними з огляду на наступне. Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначаються Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 №2464-VI (далі - Закон №2464-VI). Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску (ч.2 ст.2 Закону №2464-VI). Пунктом 1 частини першої статті 1 Закону №2464-VI визначено, що Державний реєстр загальнообов`язкового державного соціального страхування - це організаційно-технічна система, призначена для накопичення, зберігання та використання інформації про збір та ведення обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, його платників та застрахованих осіб, що складається з реєстру страхувальників та реєстру застрахованих осіб. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону №2464-VI, єдиний внесок - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. Частиною першою статті 4 Закону №2464-VІ установлено, що платниками єдиного внеску є, зокрема: роботодавці підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами (п.1); особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності (п.5). Статтею 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Статтею 13 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою (ч.1). Адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, може відкривати рахунки в банках, мати печатку, штампи, бланки (у тому числі ордера) із зазначенням свого прізвища, імені та по батькові, номера і дати видачі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (ч.2). Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює ПК України. Підпунктом 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначено, що самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності (абз.1). Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб (абз.2). Відповідно до положень пункту 1 та 2 частини першої статті 7 Закону №2464-VI (в редакції, чинній на момент виникнення недоїмки), єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами; \~для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток). Судом встановлено, що позивач з 26.04.2001 по 30.01.2018 був зареєстрований як особа, яка провадить незалежну професійну діяльність адвокат, тобто у період з 26.04.2001 по 30.01.2018 був особою, яка провадить незалежну професійну діяльність (адвокатську діяльність) та зобов`язаний був нараховувати та сплачувати за себе єдиний соціальний внесок. Зняття з обліку платників єдиного внеску, зокрема, осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, здійснюється відповідно до ч.1 ст.5 Закону № 2464, Порядку обліку платників єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та Положення про реєстр страхувальників, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.11.2014 № 1162 (далі - Порядок № 1162), згідно з якими фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, знімаються з обліку як платники єдиного внеску за заявою після проведення передбачених законодавством перевірок платників, звірення розрахунків та проведення остаточного розрахунку. Згідно з відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 14.12.2016 зареєстровано Адвокатське об`єднання «РівнеПраво». Відповідно до витягу від 25.01.2017 адвокатське об`єднання «РівнеПраво» зареєстроване в реєстрі платників єдиного податку як платник єдиного податку 3 групи на спрощеній системі без реєстрації ПДВ. Згідно з Витягом з Єдиного реєстру адвокатів України від 18.12.2016 позивач здійснює адвокатську діяльність в Адвокатському об`єднанні «РівнеПраво». Відповідно до Порядку обліку платників податків і зборів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 09.12.2011 р. № 1588, 30.01.2018 позивачем подано до ДПІ у м. Рівному ГУ ДФС у Рівненській області заяву за формою № 8-ОПП та копії документів, що підтверджували зміни організаційної форми відповідної діяльності з незалежної (індивідуальної) на іншу (адвокатське об`єднання). 13.02.2018 позивач подав до ДПІ у м. Рівному ГУ ДФС в Рівненській області податкову декларацію про майновий стан і доходи, розрахунок податкових зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб та військового збору з доходів, отриманих самозайнятою особою та звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2017 рік. 28.02.2018 до ГУ ДФС в Рівненській області [PERSON] подав податкову декларацію про майновий стан і доходи за 2018 рік. За результатами проведеної перевірки ГУ ДФС у Рівненській області було винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-261990-50 від 14.05.2019 на суму 17165 грн. 72 коп. станом на 30.04.2019, яку позивач оскаржив до ДФС України. Рішенням про результати розгляду скарги ДФС України № 34350/6/99-93-11-05-01-02 від 19.07.2019 скаргу позивача задоволено, вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 14.05.2019 № Ф-261990-50 скасовано та вважати відкликаною з дня прийняття цього рішення; зобов`язано ГУ ДФС у Рівненській області привести у відповідність інтегровану картку платника, з тих підстав, що нарахування єдиного внеску після прийняття рішення про припинення індивідуальної адвокатської діяльності є неправомірним0. Державна фіскальна служба України в означеному рішенні зазначила: "З матеріалів справи вбачається, що згідно даних інформаційних систем органу доходів і зборів, загальна заборгованість скаржника станом на 30.04.2019 становила 17165,72 грн. На підставі цих даних ГУ ДФС у Рівненській області сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 14.05.2019 № Ф-261990-50. Однак, при формуванні вищезазначеної вимоги не враховано, що 30.01.2018 скаржником у відповідності до вимог Закону № 2464, Порядку № 435 та № 1162 подано до ДПІ у м. Рівному ГУ ДФС у Рівненській області заяву про зняття з обліку платника єдиного внеску (за формою № 7-ЄСВ), заяву про ліквідацію або реорганізацію платника податків (за формою № 8-ОПП), Звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску (ліквідаційний), тобто нарахування єдиного внеску після прийняття рішення про припинення індивідуальної адвокатської діяльності є неправомірним. Крім того, згідно реєстраційних даних АІС "Податковий блок" ознаку незалежної професійної діяльності знято з 30.01.2018". З інтегрованої картки платника встановлено, що станом на 30.04.2019 \~у позивача обліковувалась сума недоїмки 17165,72 грн; станом на 31.12.2019 сума недоїмки становила також 17165,72 грн, що відповідає сумі єдиного внеску, нарахованого згідно з вимогою про сплату боргу (недоїмки) № Ф-261990-50 від 14.05.2019, яка скасована рішенням ДФС України № 34350/6/99-93-11-05-01-02 від 19.07.2019. Ця ж сума заборгованості обліковується в інтегрованій картці станом на 21.04.2020. Суд \~першої інстанції вірно вказав, що всупереч рішенню ДФС України № 34350/6/99-93-11-05-01-02 від 19.07.2019, відповідач не привів у відповідність інтегровану картку та не виключив нарахування заборгованості в сумі 17165,72 грн, неправомірно нарахованої за період після припинення індивідуальної адвокатської діяльності позивача. Всупереч наведеному, в подальшому, за аналогічних обставин, починаючи з 21.04.2020, відповідач щоквартально нараховував позивачу по інтегрованій картці єдиний внесок у зв`язку з незалежною професійною діяльністю, незважаючи на припинення такої діяльності позивача та зняття з 30.01.2018 згідно реєстраційних даних АІС «Податковий блок» ознаки незалежної професійної діяльності, про що вказала Державна фіскальна служба України в рішенні № 34350/6/99-93-11-05-01-02 від 19.07.2019. Крім цього, вказані нарахування станом на 31.12.2020 відображені в сумі 7040,00 грн, на яку відповідачем сформовано спірну вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-261990-50 від 10.12.2020. Що стосується доводів апелянта про те, що оскаржувана сума недоїмки з єдиного внеску в розмірі 7040 грн виникла на підставі вимоги про сплату боргу №Ф-70 від 08.06.2018, рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування або своєчасно не нарахованого єдиного внеску №0003421305 від 08.06.2018 та №0003411305 від 08.06.2018, то апеляційний суд вважає такі необґрунтованими, оскільки на підтвердження \~наявності вказаної недоїмки відповідачем належних та допустимих доказів не надано, та крім цього наведене суперечать й рішенню Державної фіскальної служби України №34350/6/99-93-11-05-01-02 від 19.07.2019. З урахуванням наведених вище обставин справи та норм чинного законодавства, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідач не підтвердив виникнення у позивача недоїмки в сумі 7040,00 грн станом на 30.11.2020, оскільки відповідачем не надано належних, достатніх, допустимих та достовірних доказів існування у позивача станом на 30.11.2020 непогашеної недоїмки зі сплати ЄСВ. Наведене вище \~свідчить про протиправність дій відповідача щодо нарахування позивачу недоїмки в сумі 7040 грн з та відповідно протиправність оскаржуваної вимоги. Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія). Перевіривши правомірність прийнятого відповідачем рішення згідно до вимог ч.2 ст.2 вказаного Кодексу, суд приходить до висновку, що таке вказаним вище критеріям не відповідає, тому вимога Головного управління ДПС у Рівненській області від 10.12.2020 №Ф-261990-50 про сплату боргу (недоїмки) в сумі 7040,00 грн. є протиправною та підлягає скасуванню. Інші доводи апеляційної скарги зроблених висновків не спростовують, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними. Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Щодо судових витрат та правову допомогу. Відповідно до частини 7 статті 139 КАС України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Згідно із частиною 9 статті 139 КАС України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись. Відповідно до частини 1 статті 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи, витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (частина друга статті 134 КАС України). За змістом частини 3 статті 134 КАС України, для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат, учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина четверта статті 134 КАС України). Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина п`ята статті 134 КАС України). У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 134 КАС України). За правилами частини сьомої статті 134 КАС України, обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. До матеріалів справи, разом із позовною заявою, долучений договір доручення про надання правової допомоги від 27.01.2021, укладений між Адвокатським об`єднанням «РівнеПраво» та [PERSON] (Клієнт). Пунктом 1 договору визначений зміст правової допомоги адвоката, який полягає у наданні правової допомоги, представництві та захисті інтересів Клієнта у справі щодо оскарження податкової вимоги. Пунктами 3 цього ж договору встановлено, що за надання правової допомоги, передбаченої п. 1 цього Договору, Клієнт сплачує адвокатському об`єднанню винагороду (гонорар), розмір та порядок сплати якої визначається в Додатку №1 до цього Договору. Згідно Додатку №1 до Договору про надання правової допомоги, за виконання договору про надання правової допомоги Клієнт сплачує винагороду в розмірі 3500 грн. Дослідженими судом доказами підтверджується надання позивачу правничої допомоги, пов`язаної з судовим розглядом цієї справи. Так, суд встановив, що позовну заяву в даній справі підписано та подано представником позивача адвокатом Величко О.М., якому адвокатським об`єднанням «РівнеПраво» на підставі договору про надання правової допомоги від 27.01.2021 видано ордер серії ВК №1016024. Також адвокатом Величко О.М. посвідчено копії доказів, наданих на обґрунтування позовних вимог. На підтвердження понесених витрат позивачем до позову долучено квитанцію № 5 від 03.02.2021 на суму 3500 грн. При визначенні суми відшкодування вказаного виду судових витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Таким чином, при визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені договором на правову допомогу, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документами про оплату таких послуг та розрахунком таких витрат. З матеріалів справи встановлено, що предметом спору в даній справі є рішення відповідача про сплату боргу (недоїмки) в сумі 7040,00 грн. Аналізуючи вищевикладене, виходячи з принципів обґрунтованості та пропорційності до предмета спору, значення справи для сторін, колегія суддів приходить до переконання про те, що висновок суду першої інстанції про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката в розмірі 3500 грн. є невірним, оскільки заявлена сума є неспівмірною зі складністю справи (категорія справи є незначної складності; щодо вирішення даної категорії справ існує безліч судової практики, зокрема, Верховного Суду, що не потребує значних зусиль та часу для підготовки заяв по суті справи); з ціною позову, яка зазначена в позовній заяві - 7040 грн.; з обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг). Виходячи з принципів обґрунтованості та пропорційності до предмета спору, значення справи для сторін, реальності наданої та оплаченої позивачем \~правничої допомоги адвоката, колегія суддів приходить до переконання, що стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката \~підлягає сума в розмір 1500 грн. Вказані вище обставини є безсумнівною підставою для скасування рішення суду першої інстанції в частині стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу \~з наведених вище підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Відповідно до ч. 1 ст. 315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення \~повністю або частково і ухвали нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню в частині стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу \~з наведених вище підстав.

Результат розгляду: partial