Рішення адміністративного суду від 2022-01-25 00:00:00+02

[PERSON] звернувся до суду з даним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в частині невиплати на день звільнення вихідної допомоги з 26.11.2019 по день ухвалення судового рішення. В обґрунтування позовної заяви зазначає, що непроведення відповідачем із ним своєчасного розрахунку при звільненні з прокуратури (часткова невиплата вихідної допомоги при звільненні) відповідно до вимог КЗпП України є підставою для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 21 липня 2021 року адміністративний позов задоволено частково, внаслідок чого визнано протиправними дії Офісу Генерального прокурора щодо непроведення з [PERSON] повного розрахунку у день звільнення з посади та стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 251 868, 00 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що сума за час затримки розрахунку при звільненні є істотно більшою, аніж невиплачена позивачу частина всіх належних коштів під час розрахунку, а тому зважаючи на висновки Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, суд першої інстанції дійшов висновку, що належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача буде стягнення на його користь 251 868,46 грн як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (44,28% від 568 808, 62 грн). Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та відмовити в задоволенні позовних вимог повністю. В обґрунтування своєї правової позиції зазначає, що ані Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» №113-ІХ, ані Законом «Про прокуратуру» № 1697-VII не передбачено виплату вихідної допомоги у разі звільнення прокурора на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 цього Закону. Крім того, апелянт зазначає, що рішенням суду у справі №620/608/20 вже було стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь [PERSON] вихідну допомогу у розмірі середнього місячного заробітку 31 930, 51 грн, а тому вважає, що у разі стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в частині невиплати на день звільнення вихідної допомоги у даній справі, відповідач може бути зобов`язаний фактично виплатити подвійну суму грошових коштів. Позивачем подано пояснення, в яких він просить залишити без задоволення апеляційну скаргу відповідача та зазначає про безпідставність доводів, викладених в ній. Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, судом установлено і підтверджується матеріалами справи, що [PERSON] працював в органах прокуратури та відповідно до наказу Генерального прокурора України від 12.11.2019 №1432ц був звільнений з посади на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» з 20.11.2019. Вважаючи, що відповідач протиправно не виплатив йому при звільненні вихідну допомогу у розмірі середнього місячного заробітку, [PERSON] звернувся до суду з відповідним адміністративним позовом. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 31.03.2021 у справі №620/608/20 стягнуто з відповідача на користь [PERSON] вихідну допомогу та одночасно зазначено про передчасність позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в частині невиплати на день звільнення вихідної допомоги. Так, з матеріалів справи вбачається, що Генеральною прокуратурою України виплачено позивачу вихідну допомогу 09.06.2021. Вважаючи, що несвоєчасний розрахунок при звільненні є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, [PERSON] звернувся до суду з цим позовом. Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач як суб`єкт владних повноважень не довів суду, що діяв правомірно, проте сума, яка підлягає стягненню на користь позивача підлягає зменшенню, з чим погоджується і колегія суддів з огляду на наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Спірні правовідносини врегульовані Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України), в ч. 1 ст.3 якого зазначено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Так, згідно зі ст.ст. 116, 117 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що законодавством регламентовано обов`язок роботодавця здійснити з працівником повний розрахунок при його звільненні та відповідальність за невиконання такого обов`язку. Разом з тим, з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності, встановленої ст. 117 КЗпП України, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, враховуючи: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, - те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Такі правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц. При визначенні розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні підлягають положення Порядку обчислення середньої заробітної плати №100 (далі - Порядок №100). Абзацом 1 пункту 2 розділу ІІ Порядку №100 визначено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Згідно абз. 3 п. 2 розділу ІІ Порядку №100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Відповідно до абз. 4 п. 2 розділу ІІ Порядку №100 Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Пунктом 8 розділу ІІІ Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Так, згідно з довідкою від 28.12.2019 №18-1411зп, середня заробітна плата [PERSON] , яка обчислена виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передували звільненню, складає 31 930, 51 грн (із розрахунку середньоденної заробітної плати в розмірі 1 485, 14 грн). Як вбачається з матеріалів справи, позивача звільнено відповідно до наказу Генеральної прокуратури України від 12.11.2019 - з 20.11.2019, а матеріальне забезпечення згідно листка непрацездатності йому здійснено по 25.11.2019 включно. Тобто, право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні виникло у позивача з наступного дня після звільнення - з 26.11.2019, що встановлено постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 31.03.2021 у справі №620/608/20/19 та додатковому доказуванню не підлягає, тобто доводи апелянта про відсутність у позивача взагалі права на отримання такої допомоги не заслуговують на увагу. У цій справі загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 72 116, 98 грн, з яких: виплачена заробітна плата 40 186, 47 грн (55,72%) та вихідна допомога відповідно до рішення суду - 31 930,51 грн (44,28%). Тобто, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача складає 568 808,62 грн (1 485, 14 грн х 383 робочий день за період з 26.11.2019 по 09.06.2021). Вказана сума коштів є істотно більшою, аніж невиплачена позивачу частина всіх належних коштів під час розрахунку, а тому колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що співмірним є стягнення на користь [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 251 868, 46 грн, розрахованому за наступною формулою: 156 254, 70 грн (загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за весь період шляхом множення середньоденного заробітку позивача за останні 2 місяці перед звільненням на загальну кількість днів затримки розрахунку) х 44,28 %. При цьому, враховуючи обставини цієї справи та зібрані докази, колегія суддів вважає, що застосування саме такого розрахунку відповідає принципам розумності, справедливості та пропорційності, а також співмірності ймовірних втрат позивача через неповний розрахунок при звільненні. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19. Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тобто прийняте рішення відповідає матеріалам справи та вимогам закону, і не підлягає скасуванню. Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. При цьому, вимоги позивача про задоволення його позову у повному обсязі, викладені ним в додаткових поясненнях на апеляційну скаргу, судом апеляційної інстанції до уваги не приймаються, оскільки такі вимоги могли бути викладені в апеляційній скарзі на судове рішення в частині відмовлених позовних вимог, проте позивач таку не подавав.

Результат розгляду: denied