Рішення адміністративного суду від 2022-07-12 00:00:00+03

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся [PERSON] із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, в якому просив суд: - визнати неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві про відмову позивачу в перерахунку пенсії з 01.11.2021 згідно з рішенням Апеляційного суду Донецької області від 28.03.2011 по справі № 22-3353 та ухвалою ВАСУ від 12.09.2012 по справі № К/9091/23869/11, ст. 54 п. 4, ст. 50 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи"; - зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у м. Києві перерахувати позивачу основну пенсію з 8 мінімальних пенсій за віком та додаткову 75% за віком з 01.11.2021; - "Зобов`язати ГУ ПФУ надати до суду та мені розмір пенсії з 01.10.2011 року, яку я отримав по теперішній час. Окремо основний розмір пенсії і окремо додаткова пенсія інваліда 2 групи ЧАЕС"; - "Згідно зі ст. 87 Закону України "Про пенсійне забезпечення" виплатити мені пенсію з 01.11.2011 року без обмеження будь-яким терміном згідно з рішенням суду"; - "Згідно зі ст. 625 ЦКУ проіндексувати недополучену мною суму пенсії та нарахувати 3% річних від простроченої суми". Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 січня 2022 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху та встановлено останньому строк для усунення недоліків шляхом подання до суду уточненої позовної заяви відповідно до кількості учасників справи, оформленої згідно вимог статей 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України. До суду першої інстанції 07 лютого 2022 року від позивача надійшла уточнена позовна заява, у якій останній просить суд: "- визнати дії Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві про відмову мені в перерахунку пенсії з 01.11.2011 згідно з рішенням Апеляційного суду Донецької області від 28.03.2011 по справі № 22-3353 та ухвалою ВАСУ від 12.09.2012 по справі № К/9091/23869/11, ст. 54 п. 4, ст. 50 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" неправомірними; - зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у м. Києві перерахувати мені основну пенсію з 8 мінімальних пенсій за віком та додаткову 75% за віком з 01.11.2011; - зобов`язати ГУ ПФУ надати до суду та мені розмір пенсії з 01.10.2011 року, яку я отримав по теперішній час. Окремо основний розмір пенсії і окремо додаткова пенсія інваліда 2 групи ЧАЕС; - згідно зі ст. 87 Закону України "Про пенсійне забезпечення" виплатити мені пенсію з 01.11.2011 року без обмеження будь-яким терміном згідно з рішенням суду; - згідно зі ст. 625 ЦКУ проіндексувати недополучену мною суму пенсії та нарахувати 3% річних від простроченої суми". Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 15 лютого 2022 року - відмовлено [PERSON] у відкритті провадження в адміністративній справі. Не погоджуючись з спірною ухвалою суду першої інстанції, позивач звернулася з апеляційною скаргою до суду апеляційної інстанції та просить, скасувати спірну ухвалу суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги позивача, у повному обсязі. Апелянт зазначає, що судом першої інстанції обмежено позивача у праві на судовий розгляд з формальних підстав. На думку апелянта, суд першої інстанції не взято до уваги постанову Верховного Суду по справі №308/3864/17, оскільки в ній відображено таж ситуація, як і в позові позивача. В судовому засіданні позивач підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити у повному обсязі. Відповідач будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибув. Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом попередньої інстанції норм процесуального права, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до пунктів 3,5,6 частини першої статті 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує чи відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 171 цього Кодексу; чи позов подано у строк, установлений законом; чи немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом. У силу частини другої статті 171 КАС України суддя відкриває провадження в адміністративній справі на підставі позовної заяви, якщо відсутні підстави для залишення позовної заяви без руху, її повернення чи відмови у відкритті провадження у справі. Згідно з частиною п`ятою статті 170 КАС України повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається. Як вбачається з позовної заяви, що позивач ознайомившись з постановою Верховного Суду від 22 вересня 2021 року по справі №308/3864/17 щодо виплати пенсії у разі відсутності паперової справи, вирішено звернутися до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві з заявою від 22.11.2021 року. Так, у вищезазначеній заяві позивач просив відповідача здійснити перерахунок і виплату пенсії з 01.11.2011 року, згідно рішенням суду: - основна пенсія 8 мінімальних пенсій за віком; - додатково 75 % мінімальних пенсій за віком. Листом від 17 грудня 2021 року №34393-35333/С-02/8-2600/21 Пенсійний фонд повідомив позивача, що на виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 19.03.2020 року №640/14791/19 позивачу проведено перерахунок пенсії виходячи з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати відповідно до частини 3 ст. 59 Закону №796-ХІІ. Позивач вважає, що рішенням Апеляційного суду Донецької області від 28.03.2011 року по справі № 22-3353 та ухвалою ВАСУ від 12.09.2012 по справі № К/9091/23869/1, яким встановлено право позивача на отримання пенсії, з урахуванням (8 мінімальних пенсій за віком та додатково 75 % мінімальних пенсій за віком) повинно виконувати до 31 грудня 2054 року, проте відповідачем протиправно зменшив виплати пенсії позивачу, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Колегія суддів звертає увагу, що суд першої інстанції, саме під час розгляду справи по суті повинен з`ясувати обставини призначення та перерахунку пенсії позивачу, дані обставини можливо встановити, виключно під час розгляду справи по суті (дослідження пенсійної справи позивача, який є внутрішньо переміщеною особою), а не при вирішення питання про відкриття провадження у справі. Відповідно до частини 2 статті 6, частин 1, 2 статті 7 КАС України суд при вирішенні справи застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини, вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України. Згідно частини 1 статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити будь-який ризик свавілля. Також, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до вимог статті 8 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Аналогічна норма закріплена також у статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" відповідно до якої суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини право на розгляд справи означає право особи звернутися до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом. При цьому, особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя. Перешкоди у доступі до правосуддя можуть виникати як через особливості внутрішнього процесуального законодавства, так і через передбачені матеріальним правом обмеження. Для ЄСПЛ природа перешкод у реалізації права на доступ до суду не має принципового значення. Європейським судом з прав людини також вказується про те, що при застосуванні процедурних правил національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом (рішення від 26 липня 2007 року у справі «Walchli v. France», від 8 грудня 2016 року «ТОВ «Фріда» проти України»). Зокрема, у рішенні по справі «Miragall Eckolano v.» від 13 січня 2000 року та в рішенні по справі «Perez de Rada Cavanilles v.» від 28 жовтня 1998 року Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 36 рішення «Беллет проти Франції» (Bellet v. France № 23805/94) Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. В рішеннях у справі "Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії" від 13 січня 2000 року та у справі "Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії" від 28 жовтня 1998 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це слід вважати як порушення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Отже, відповідно до позиції Європейського Суду з прав людини основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. Також, колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що позивачем викладено позовні вимоги на власний розсуд, а суд не позбавлений права надати належну оцінку даним доводам під час розгляду справи по суті. Постановивши ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції фактично позбавив позивача права доступу до суду, що свідчить про порушення його права звернення до адміністративного суду, гарантованого ст. 5 КАС України. З огляду на викладене, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дійшов до передчасного висновку щодо відмови у відкритті провадження у справі, з підстав зазначених в ухвалі, що є порушенням вимог процесуального права. Щодо посилання апелянта на те, що суд апеляційної повинен постановити рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, не підлягають задоволенню, з урахуванням вимог частини 3 ст. 312 КАС України. У відповідності до частини 3 статті 312 КАС України у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції. Згідно пункту 2 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Відповідно до статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Статтею 320 КАС України визначено, що підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, зокрема, є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання. Колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга апелянта підлягає задоволенню частково, ухвала суду першої інстанції підлягає скасування, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Результат розгляду: partial