Рішення адміністративного суду від 2022-03-31 00:00:00+03

Короткий зміст позовних вимог. Головне управління ДПС в Одеській області звернулось до суду першої інстанції з позовом, в якому просило стягнути з фізичної особи-підприємця [PERSON] суму заборгованості з єдиного податку з фізичних осіб у розмірі 78 580, 06 грн. В обґрунтування позову зазначено, що станом на 17.06.2020 року, відповідно до розрахунку податкового боргу та інтегрованої картки платника (ІКП) податкова заборгованість ФОП [PERSON] перед бюджетом становить 78 580,06 грн., яка виникла, починаючи з 21.02.2019 року за рахунок самостійного нарахування платником єдиного податку. Короткий зміст рішення суду першої інстанції. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2021 року, ухваленим за правилами спрощеного позовного провадження, позов задоволено. При вирішенні спору суд першої інстанції виходив із того, що податковим органом направлялась на податкову адресу відповідача податкова вимога від 14.12.2017 року №41253-17 та з дати її отримання податковий борг не був погашений, тому наявна сума податкового боргу є узгодженою. За таких обставин поданий позов про стягнення податкового боргу підлягає задоволенню. Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву (заперечень). В апеляційний скарзі ФОП [PERSON] , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати прийняте у справі судове рішення та постановити нове про відмову у задоволенні позовних вимог. Апелянт зазначив, що податкова вимога від 14.12.2017 року №41253-17 ним була виконана та сплачена сума податкового боргу. З огляду на відсутність у нього податкового боргу станом на січень 2019 року, у позивача був наявний обов`язок направити на його адресу нову податкову вимогу. Зважаючи, що позивачем після самостійного визначення ФОП податкових зобов`язань у січні 2019 року не було направлено нову податкову вимогу, податковий орган передчасно звернувся до суду з позовною заявою про стягнення податкового боргу, оскільки такий борг є неузгодженим. Головне управління ДПС в Одеській області своїм правом на подання відзиву не скористалось. Враховуючи розгляд справи судом першої інстанції у порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції розгляну дану справу у письмовому провадженні. Фfктичні обставини справи. Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, фізична особа-підприємець [PERSON] є платником податків у Головному управлінні ДПС в Одеській області та зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 23-24). У зв`язку з наявністю ФОП [PERSON] заборгованості у сумі 4496,33 грн. станом на 13.12.2017 року податковим органом винесено податкову вимогу форми «Ф» №41253-17 від 14.12.2017 року, яку направлено на адресу відповідача та отримано останнім 17.04.2018 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення за трек-номером: 6502902569577 (а.с. 13). Відповідно до розрахунку податкового боргу та інтегрованої картки платника (ІКП), з 21.02.2019 року за ФОП [PERSON] рахується податкова заборгованість перед бюджетом по єдиному податку з фізичних осіб становить 78 580,06 грн., яка виникла в результаті: самостійного нарахування платником податку податкової декларації платника єдиного податку фізичної особи-підприємця за №9237057 від 21.01.2019 року 33417,23 грн. (податкове зобов`язання); самостійного нарахування платником податку податкової декларації платника єдиного податку фізичної особи-підприємця за №7848 від 02.08.2019 року 16195,14 грн. (податкове зобов`язання); самостійного нарахування платником податку податкової декларації платника єдиного податку фізичної особи-підприємця за №92458 від 10.07.2020 року 9205,42 грн. (податкове зобов`язання); самостійного нарахування платником податку податкової декларації платника єдиного податку фізичної особи-підприємця за №92460 від 10.08.2020 року 18927,67 грн. (податкове зобов`язання); застосування спрощеної системи оподаткування №32930 від 22.03.2019 року 834,60 грн. (податкове зобов`язання) (а.с. 9-12, 19-22). Вважаючи узгодженою суму податкового боргу, позивач звернувся до суду з даним позовом. Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та позиція суду апеляційної інстанції щодо доводів апеляції та висновків суду першої інстанції. Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для її задоволення, з огляду на наступне. Відповідно до положень пп.14.1.175, п.14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом. За змістом пункту 54.1 статті 54 ПК України крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов`язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов`язання та/або пені вважається узгодженою. За приписами ст.59 ПК України у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення. Пподаткова вимога надсилається (вручається) також платникам податків, які самостійно подали податкові декларації, але не погасили суми податкових зобов`язань у встановлені цим Кодексом строки, без попереднього надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення. У разі якщо у платника податків, якому надіслано (вручено) податкову вимогу, сума податкового боргу збільшується (зменшується), погашенню підлягає вся сума податкового боргу такого платника податку, що існує на день погашення. У разі якщо після направлення (вручення) податкової вимоги сума податкового боргу змінилася, але податковий борг не був погашений в повному обсязі, податкова вимога додатково не надсилається (не вручається). Між тим, підпунктом 20.1.19 п. 20.1 ст. 20 Податкового кодексу України визначено, що органи державної податкової служби, окрім іншого, мають право стягувати до бюджетів та державних цільових фондів суми грошових зобов`язань та/або податкового боргу у випадках, порядку та розмірі, встановлених цим Кодексом та іншими законами України. При цьому, пунктом 41.2 статті 41 ПК України передбачено, що органами стягнення є виключно контролюючі органи, уповноважені здійснювати заходи щодо забезпечення погашення податкового боргу та недоїмки зі сплати єдиного внеску у межах повноважень, а також державні виконавці у межах своїх повноважень. Відповідно до пункту 87.11 статті 87 ПК України орган стягнення звертається до суду з позовом про стягнення суми податкового боргу платника податку - фізичної особи. Стягнення податкового боргу за рішенням суду здійснюється державною виконавчою службою відповідно до закону про виконавче провадження. Судова колегія внаслідок аналізу наведених правових норм зазначає, що ПК України встановлює певну послідовність дій, яка передує зверненню контролюючого органу до суду з вимогою про стягнення податкового боргу, яка включає нарахування податкових зобов`язань, узгодження їх суми, направлення на адресу боржника податкової вимоги( у разі відсутності податкового боргу за минулі періоди). Як вбачається з матеріалів справи, позивачем 21.01.2019 року подано податкову декларацію за 2018 рік в який самостійно нараховано податкове зобов`язання з єдиного податку у сумі 33 417, 23 грн. (а.с. 20). В подальшому ФОП [PERSON] подавались податкові декларації, в яких платник податків самостійно нараховував податкові зобов`язання за 2019 рік (а.с 19, 21, 22). Наявність сум податкового боргу не спростовується відповідачем в поданій апеляційній скарзі. Разом з тим, ним наголошено, що податковий орган в силу приписів п. 59.5 ст. 59 ПК України мав обов`язок направити йому нову податкову вимогу. Позивачем разом з позовною заявою надано податкову вимогу форми «Ф» №41253-17 від 14.12.2017 року, яку направлено на адресу відповідача та отримано останнім 17.04.2018 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення за трек-номером: 6502902569577 (а.с. 13). Вказану вимогу винесено у зв`язку з наявністю у ФОП [PERSON] заборгованості у сумі 4496,33 грн. станом на 13.12.2017 року. Разом з тим, з інтегрованої картки платника податків ФОП [PERSON] судова колегія встановила, що у відповідача станом на 31.12.2018 року була відсутня заборгованість та за ним рахувалась переплата у сумі 2401,67 грн. (а.с. 12). Після подання відповідачем податкової декларації за 2018 рік 21.01.2019 року та не сплати самостійно визначеного податкового зобов`язання, до його інтегрованої картки 21.02.2019 року внесено відомості про збільшення недоїмки та з вказаної дати за ФОП [PERSON] рахується заборгованість. Таким чином, з наступного дня після 21.02.2019 року (дати, з якої за ФОП [PERSON] рахується заборгованість) у податкового органу був наявний обов`язок направити на адресу ФОП податкову вимогу з зазначенням суми податкового боргу, та лише після невиконання відповідної вимоги у суб`єкта владних повноважень з`являються підстави для звернення до суду з позовом про стягнення податкового боргу. Зважаючи, що Головне управління ДПС в Одеській області у порушення вимог ст.59 ПК України не направляло на адресу ФОП [PERSON] податкову вимогу з зазначенням належної суми податкового боргу, у задоволенні позову про стягнення податкового боргу необхідно відмовити. Відповідно до ст.242 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. З урахуванням викладеного в сукупності, відповідно до п.3, п.4 ч.1 ст.317 КАС України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням постанови про відмову у задоволенні позовних вимог. Частиною 1 статті 139 КАС України встановлено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. ФОП [PERSON] при звернені до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою було сплачено 3405 грн., що підтверджується квитанцією від 05.11.2021 року, тому вказана сума підлягають стягненню на його користь (а.с. 51). Зважаючи, що судом першої інстанції правомірно розглянуто дану справу за правилами спрощеного позовного провадження, відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.

Результат розгляду: granted