Рішення адміністративного суду від 2023-05-24 00:00:00+03

У березні 2023 року [PERSON] звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, в якому позивач просив суд: - визнати протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області щодо перерахунку з 01.04.2019 року [PERSON] пенсії за вислугу років відповідно до вимог Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служб, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 року №2262-ХІІ, в розмірі 90 відсотків від відповідних сум грошового забезпечення з урахуванням 100 відсотків суми підвищення пенсії, з обмеженням пенсії максимальним розміром; - зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області здійснити [PERSON] з 01.04.2019 року перерахунок пенсії за вислугу років відповідно до вимог Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служб, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 року №2262-XII, в розмірі 90 відсотків від відповідних сум грошового забезпечення з урахуванням 100 відсотків суми підвищення пенсії та без обмеження пенсії максимальним розміром у десять прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2023 року в задоволенні позову [PERSON] до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області відмовлено. Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, [PERSON] звернувся до П`ятого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій вважає рішення суду першої інстанції прийнятим з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, тому просить суд апеляційної інстанції скасувати оскаржуване рішення повністю і ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити заявлені позовні вимоги в повному обсязі.. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що внаслідок протиправних дій пенсійного органу під час виконання рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 11.11.2022 року у справі №400/4777/22, розмір пенсії позивача було протиправно обмежено максимальним розміром, що на переконання позивача свідчить про наявність правових підстав для задоволення позову. Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як встановлено судом апеляційної інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Миколаївській області та отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 16 червня 2022 по справі № 400/12380/21, зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області здійснити [PERSON] з 01.04.2019 року перерахунок пенсії за вислугу років відповідно до статей 51,63 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служб, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 року №2262-ХП, виходячи з відсоткового значення розміру пенсії 90 відсотків від відповідних сум грошового забезпечення з урахуванням 100 відсотків суми підвищення пенсії та з урахуванням раніше виплачених сум. Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2022 року по справі №400/4777/22, зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області здійснити [PERSON] перерахунок та виплату пенсії без обмеження її максимальним розміром, починаючи з 01.04.2019 року, із урахуванням проведених виплат. 22.12.2022 року [PERSON] звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області з заявою, у якій просив провести перерахунок та виплату пенсії за вислугу років виходячи з відсоткового значення розміру пенсії 90 відсотків від відповідних сум грошового забезпечення з урахуванням 100 відсотків суми підвищення пенсії без обмеження її максимальним розміром, починаючи з 01.04.2019 року. Листом Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області від 24.01.2023 року №850-12474/11-02/8-1400/23 у задоволенні вказаної заяви позивача було відмовлено, оскільки на виконання рішення суду було проведено перерахунок пенсії без обмеження максимальним розміром, а рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 11.11.2022 року по справі №400/4777/22 зобов`язань щодо виплати пенсії v розмірі 100% підвищення пенсії з розрахунку не покладалось. 30.01.2023 року [PERSON] звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області з заявою, у якій просив провести перерахунок та виплату пенсії за вислугу років з 01.04.2019 року, виходячи з відсоткового значення розміру пенсії 90 процентів від відповідних сум грошового забезпечення з урахуванням 100 відсотків суми підвищення пенсії та без обмеження її максимальним розміром у десять прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Листом Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області від 21.02.2023 року №2549-1879/П-02/8- 1400/23 у задоволенні вказаної заяви позивача було фактично відмовлено. Вважаючи протиправними зазначені дії відповідача, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом. Вирішуючи спірне питання, суд першої інстанції дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги стосуються способу та порядку виконання рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 11.11.2022 по справі №400/4777/22 та рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 16.06.2022 по справі № 400/12380/21, а тому позивач, у випадку незгоди із рішеннями, діями чи бездіяльністю відповідача, має встановлене законом право вирішити це питання в порядку ст. 382, ст. 383 Кодексу адміністративного судочинства України, внаслідок чого суду відмовив у задоволенні позову. Вирішуючи дану справу в апеляційній інстанції, колегія суддів виходить з наступного. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з частиною першою статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Частинами другою та четвертою статті 372 КАС України передбачено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання. Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому Законом. Згідно з частиною першою статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 №1404-VIII (далі - Закон №1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Відповідно до частини першої статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі №686/23317/13-а на підставі аналізу положень Закону № 1404-VIII дійшла висновку, що не можна зобов`язати суб`єкта владних повноважень виконувати судове рішення шляхом ухвалення з цього приводу іншого судового рішення, оскільки примусове виконання рішення суду здійснюється в порядку, передбаченому Законом № 1404-VIII. Згідно з положеннями частин першої та другої статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Відповідно до частини першої статті 383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду. Отже, процесуальним законом встановлено порядок виконання судових рішень в адміністративних справах та визначено певну послідовність дій, які необхідно вчинити для того, щоб зобов`язати відповідача належним чином виконати рішення суду. Ці норми КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача, та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в справі. Наявність у КАС України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів позивача шляхом подання позову. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому КАС України, який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення. Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Отже, судове рішення виконується безпосередньо і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень. У разі невиконання судового рішення, позивач має право вимагати вжиття спеціальних заходів впливу на боржника, передбачених законодавством про виконавче провадження, за КАС України. Невиконання судового рішення не може бути самостійним предметом окремого судового провадження. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 03.04.2019 у справі № 820/4261/18 та від 09.07.2019 у справі №826/17587/18. Як вбачається з матеріалів справи, позивач у межах даної справи просить зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області здійснити [PERSON] з 01.04.2019 року перерахунок пенсії за вислугу років відповідно до вимог Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служб, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 року №2262-XII, в розмірі 90 відсотків від відповідних сум грошового забезпечення з урахуванням 100 відсотків суми підвищення пенсії (вказані вимоги [PERSON] були задоволені у межах справи №400/12380/21) \~та без обмеження пенсії максимальним розміром у десять прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність (вказані вимоги [PERSON] були задоволені у межах справи №400/4777/22). Таким чином, при зверненні до суду із цим позовом позивач обґрунтовує його підстави фактичною незгодою із діями відповідача, спрямованими на виконання рішень Миколаївського окружного адміністративного суду по справам №400/12380/21 та №400/4777/22. Суд першої інстанції вірно зазначив, що заявлені позовні вимоги стосуються саме порядку виконання судових рішень в інших справах, а тому позивач, має встановлене процесуальним законом право в порядку статті 383 КАС України подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду. Відповідно, якщо позивач вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача на виконання вищевказаного судового рішення порушувалися його права, свободи чи інтереси, то він повинен був звертатися до суду в порядку статті 383 КАС України із заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності відповідача (тобто в порядку судового контролю за виконанням рішення), а не подавати новий адміністративний позов. Така правова позиція висловлена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 806/2143/15, від 17 квітня 2019 року у справі № 355/1648/15-а, від 21 серпня 2019 року у справі №295/13613/16, від 22 серпня 2019 року у справі № 522/10140/17 та від 21 листопада 2019 року у справі № 802/1933/18-а, від 24 вересня 2020 року у справі № 640/15623/19. Водночас, згідно з пунктом 1 частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства. У постанові від 22.03.2018 у справі № П/9901/135/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що поняття «спір, який підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» слід тлумачити в більш ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду. Враховуючи викладене, суд першої інстанції припустився порушення норм процесуального права, яке вплинуло на результат розгляду даної справи, оскільки на момент вирішення справи судом першої інстанції існували визначені пунктом 1 частини першої статті 238 КАС України підстави для закриття провадження у справі, а не для відмови у задоволенні позову по суті. При цьому суд апеляційної інстанції враховує висновки, викладені зокрема у постанові Верховного Суду від 28 лютого 2023 року (справа № 260/1898/22), які відповідно до вимог ч. 5 ст. 242 КАС України, підлягають врахуванню судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Доводи апеляційної скарги вищезазначених висновків апеляційного суду не спростовують. Згідно з положеннями ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. У відповідності до ч. 1 ст. 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу. Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції та прийняття нового судового рішення про закриття провадження у справі. На підставі викладеного,

Результат розгляду: partial