Рішення адміністративного суду від 2023-05-08 00:00:00+03

[PERSON] (надалі - [PERSON] ) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд визнати протиправними дії (бездіяльність) військової частини [NUMBER] , яка полягає у не здійсненні нового розрахунку матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, яку отримував під час проходження військової служби за період з 2017 року по 2018 рік; зобов`язати військову частину [NUMBER] \~здійснити перерахунок матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань, яку він отримував під час проходження військової служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди під час проходження військової служби з 2017 року по 2018 рік з урахуванням раніше виплачених сум; зобов`язати військову частину [NUMBER] виплатити [PERSON] матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та здійснити виплату \~недоплаченої частини одноразової грошової допомоги під час проходження військової служби за період з 2017 року по 2018 рік. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 19.01.2022 у задоволенні адміністративного позову [PERSON] відмовлено. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. На обґрунтування вимог скарги посилається на те, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що одноразові грошові допомоги обраховуються та виплачуються виходячи з місячного грошового забезпечення. Жодна норма Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" не містить виключень будь-яких складових грошового забезпечення при обрахунку розміру одноразових виплат. Вважає, що дії військової частини [NUMBER] є протиправними та такими, що суперечить нормам Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Вказує, що обов`язок доказування правомірності своїх рішень та дій в адміністративних справах покладається на суб`єкта владних повноважень, який подає до суду докази на обґрунтування правомірності своїх дій, рішень або бездіяльності. Також зазначає, що судом першої інстанції помилково не враховано висновк Верховного Суду, висловлений у постанові від 10.05.2019 у справі № 820/5285/17. Скориставшись правом подання відзиву на апеляційну скаргу, відповідач просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення. У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження. Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке. Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що [PERSON] проходив військову службу з 05.02.2017 по 30.08.2021 у військовій частині [NUMBER] . Згідно наказу командира військової частини [NUMBER] від 30.08.2021 №172 позивача було виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Позивач є ветераном війни - учасником бойових дій, відповідно до копії посвідчення учасника бойових дій серія [NUMBER] від 13 квітня 2018 року. 15.10.2021 позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив провести нарахування та виплатити не отримані кошти, які входили до складу грошової допомоги на вирішення соціально-побутових питань з включенням до складу останньої щомісячної додаткової грошової винагороди та виплата якої передбачена постановою КМ України від 22 вересня 2010 року №889, діючої на час виплати. Не погоджуючись з бездіяльністю відповідача, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що позивач звертався до Військової частини [NUMBER] та просив нарахувати та виплатити матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань. Заявником до матеріалів справи усупереч ч. 2 ст. 79 та ч. 4 ст. 161 КАС України не подано жодних доказів на підтвердження того, що у період з 2017-2018 роки розмір доведених до військової видатків та реально отримане асигнування цих видатків дозволяли проведення виплат матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань. У зв`язку з цим, суд дійшов висновку, що військовою частиною не було порушено прав позивача, оскільки відповідно до ст. 6 КАС України захисту підлягають лише порушені права. \~Крім того, суд першої інстанції виснував, що винагорода, встановлена постановою № 889, не входить до структури і складу грошового забезпечення військовослужбовців, з якого нараховується й виплачується одноразова грошова допомога на підставі п. 2 ст. 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке. Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється Законом України 25 березня 1992 року № 2232-XII Про військовий обов`язок і військову службу (далі по тексту - Закон №2232-XII). Згідно з ч.4 ст.2 Закону №2232-XII порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами. Спеціальним законом, який визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі є Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 №2011-XII (далі по тексту - Закон №2011-XII). Відповідно до ч.1 ст.9 Закону №2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Частиною 2 ст.9 Закону №2011-XII передбачено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Абзацами 1,2 ч.4 ст.9 Закону №2011-XII встановлено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2007 року №1294 "Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" (Постанова втратила чинність на підставі Постанови КМ № 704 від 30.08.2017 з урахуванням змін, внесених Постановами КМ № 1052 від 27.12.2017, № 103 від 21.02.2018) грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення. Відповідно до пп.3 п.5 постанови Кабінету Міністрів України "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" від 30.08.2017 № 704 надано право керівникам державних органів у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання, надавати один раз на рік військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення, та допомогу для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення. З огляду на матеріали справи, позивач просить суд зобов`язати відповідача здійснити \~\~новий розрахунок матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, яку отримував під час проходження військової служби за 2017 рік. Водночас в матеріалах справи відсутні будь-які фактичні дані, які підтверджують наявність або відсутність обставин того, що позивачу така допомога виплачувалася за 2017 рік до моменту звільнення з військової служби та що він звертався із рапортом для виплати такої допомоги в 2017 році. Вказане, на думку суду першої інстанції, є однією з підстав для відмови в задоволенні позовних вимог, з чим колегія суддів не погоджується та вважає, що судом першої інстанції в порушення принципу офіційного з`ясування всіх обставин справи не з`ясовано чи виплачувалася такий вид допомоги. Такі дії суду призвели до перекладення обов`язку доказування на позивача, що суперечить нормам статті 77 КАС України, якою чітко визначено головне правило адміністративного судочинства: "в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача". Верховний Суд у постанові від 07.07.2022 у справі № 520/7308/21 також звернув увагу на необхідність дослідження судами даного питання належним чином, зокрема шляхом витребування доказів стосовно виплати (невиплати) матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань позивачу за спірні періоди. Відповідно до частини четвертої статті 9 КАС України суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи. За змістом статті 80 КАС України суд може витребувати докази з власної ініціативи. Враховуючи викладене, ухвалою суду витребувано у відповідача докази стосовно виплати (невиплати) матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань \~\~за період з 2017 по 2018 рік. На запит суду відповідачем надано суду довідку про розмір середньомісячних додаткових видів грошового забезпечення за \~2017 рік з якої вбачається, що в 2017 році позивачу виплачено матеріальну допомогу на вирішення соціально - побутових питань в сумі \~4222,20 грн. При цьому відповідачем не заперечується та обставина, що позивач щомісяця отримував додаткову грошову винагороду в 2017 році відповідно до Постанови № 889 \~та \~відповідачем додаткову грошову винагороду до складу грошового забезпечення, з якого обчислено матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, не було включено. Таке не включення обґрунтується нормами Інструкції про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 24.10.2016 року №550, п. 8 якої визначено, що додаткова грошова допомога, не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення. Разом із цим, відповідач, застосовуючи вказану інструкцію як спеціальний нормативно-правовий акт, що визначає структуру та склад грошового забезпечення при нарахуванні та виплаті матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, не враховує пріоритетності законів над підзаконними актами та дискреції держави щодо визначення порядку та розміру гарантій особам, які проходять військову службу. Так, зі змісту ч. 4 ст. 9 Закону № 2011-ХІІ Міністру оборони України надано повноваження лише визначати порядок виплати грошового забезпечення, тоді як право визначення розміру грошової допомоги на оздоровлення та види виплат військовослужбовцям, які включаються до складу місячного грошового забезпечення законом, не віднесено до його компетенції та може бути змінений лише законодавцем. Отже, при визначенні розміру грошового забезпечення застосуванню підлягає Закон №2011-ХІІ, а не підзаконні акти, які звужують поняття грошового забезпечення та суперечать вимогам цього Закону. Відповідно до частин 2,3 ст.9 Закону № 2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Таким чином, до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових: 1) посадовий оклад; 2) оклад за військовим званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення; 4) одноразові додаткові види грошового забезпечення. Тобто, до грошового забезпечення військовослужбовців як обрахункової величини не включаються одноразові додаткові види грошового забезпечення, зокрема щорічні, щоквартальні, разові додаткові види грошового забезпечення, крім щомісячних, або тих, що виплачуються раз на місяць. Такий принциповий підхід застосовується незалежно від виду виплат. Наведене вище узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21.04.2021 у справі №380/2427/20, від 30.04.2021 у справі №620/561/20. Колегія суддів акцентує увагу, що відповідачем по справі, як суб`єктом владних повноважень, не заперечується факт нарахування та виплати позивачу додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889, яка (вказана постанова) була чинною на час спірних правовідносин, що також підтверджується наданою довідкою про складові грошового забезпечення. Зазначена вище винагорода не може вважатися одноразовою. Отже, спірна щомісячна винагорода відповідає ознакам додаткового виду грошового забезпечення військовослужбовців, які мають щомісячний та постійний характер. Наведене вище узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.11.2021 у справі №825/997/17, яка з огляду на приписи ч.5 ст.242 КАС України є обов`язковою для врахування при розгляді даної справи. Таким чином, у спірних правовідносинах по даній справі розрахунок матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань \~\~мав проводитися відповідачем з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбачена постановою Кабінету Міністрів України №899 від 22.09.2010, яку позивач отримував під час проходження військової служби, проте відповідачем протиправно не було здійснено відповідних дій. З урахуванням вже наведених вище висновків, позиція суду першої інстанції про те, що додаткова винагорода не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення є помилковою. Щодо посилання суду першої інстанції на те, що для отримання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань \~\~необхідне волевиявлення військовослужбовця в вигляді заяви на її отримання (п.33.2. розділу XXXIII Інструкції № 260), тоді як в матеріалах справи така заява позивача про отримання вказаної допомоги в матеріалах справи відсутня, то колегія суддів відхиляє такі посилання, оскільки матеріалами справи, зокрема витребуваною довідкою, підтверджується факт отримання позивачем матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2017 рік. Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку щодо обґрунтованості та правомірності заявлених вимог [PERSON] в частині визнання протиправними дії (бездіяльність) військової частини [NUMBER] , яка полягає у нездійсненні [PERSON] нового розрахунку матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань \~з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, яку він отримував під час проходження військової служби в 2017 році. Так, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення. З огляду на наведені вище висновки щодо обґрунтованості та правомірності вимог позивача в частині визнання протиправними дії (бездіяльність) відповідача, яка полягає у не здійсненні \~\~розрахунку матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань \~з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, яку позивач отримував під час проходження військової служби за \~2017 рік, колегія суддів вважає, що також підлягають задоволенню вимоги [PERSON] в частині зобов`язання Військової частини [NUMBER] здійснити перерахунок матеріальної допомоги на вирішення соціально - побутових питань, які позивач отримував під час проходження військової служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди під час проходження військової служби за 2017 рік з урахуванням раніше виплачених сум та зобов`язання Військової частини [NUMBER] виплатити [PERSON] матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань \~\~з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, з урахуванням раніше виплачених сум за \~2017 рік. Статтею 317 КАС України визначено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що внаслідок неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, апеляційна скарга підлягає задоволенню, оскаржуване рішення суду першої інстанції скасуванню, а вимоги позивача належать до задоволення. Оскільки, відповідно до п.1 ч.6 ст.12 КАС України справами незначної складності є справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України "Про запобігання корупції" займають відповідальне та особливо відповідальне становище, і позивачка не була службовою особою, яка у значенні вказаного вище Закону займала відповідальне або особливо відповідальне становище, дана справа відноситься до справ незначної складності, а також враховуючи те, що дана справа розглянута за правилами спрощеного позовного провадження, відповідно вказане рішення (постанова) суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України. З огляду на результат апеляційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.

Результат розгляду: granted