Рішення адміністративного суду від 2022-09-19 00:00:00+03

[PERSON] звернувся в суд з позовом до\~ військової частини [NUMBER] , в якому просив: - визнати протиправною бездіяльність військової частини [NUMBER] щодо непроведення нарахування та виплати [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.08.2018 року по день фактичного розрахунку - 24.12.2021 року включно; - зобов`язати військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.08.2018 року по день фактичного розрахунку - 24.12.2021 року включно, виходячи з розміру середньоденного грошового забезпечення за останні два місяці служби, які передували дню звільнення. Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 27 квітня 2022 року позов [PERSON] задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність військової частини [NUMBER] щодо проведення нарахування та виплати [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.08.2018 року по 23.12.2021 року включно. Зобов`язано військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.08.2018 року по 23.12.2021 року включно у розмірі 42421 (сорок дві тисячі чотириста двадцять одна) грн 20 коп. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Не погоджуючись з даним рішенням суду, військова частина [NUMBER] подала апеляційну скаргу. В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального права, а тому просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти по справі нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог. Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав. Так, судом першої інстанції достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що Згідно з витягом із наказу командира військової частини [NUMBER] (по стройовій частині) від 21.08.2018 № 184 капітана [PERSON] з 21 серпня 2018 року виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 06 квітня 2020 року у справі № 560/3424/19 рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 24 грудня 2019 року у справі за адміністративним позовом [PERSON] до військової частини [NUMBER] про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії скасовано; прийнято постанову, якою позовні вимоги [PERSON] задовольнити в повному обсязі; визнано протиправними дії військової частини [NUMBER] щодо невиплати [PERSON] індексації грошового забезпечення з 01 січня 2016 року по 21 серпня 2018 року; зобов`язано військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити [PERSON] індексацію грошового забезпечення з 01 січня 2016 року по 21 червня 2018 року включно. Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 27 січня 2020 року у справі № 560/3865/19, що набрало законної сили, визнано протиправною бездіяльність військової частини [NUMBER] щодо ненарахування та невиплати [PERSON] грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період 2017-2018 років, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби; зобов`язано військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити [PERSON] , грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період 2017-2018 років, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби. Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 21 липня 2020 року у справі № 560/1959/20, що набрало законної сили, визнано протиправною бездіяльність військової частини [NUMBER] , що полягає у ненарахуванні та невиплаті [PERSON] грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2015-2016 років; зобов`язано військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити [PERSON] грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2015-2016 років, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби. Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 01 липня 2021 року у справі № 560/5671/20, що набрало законної сили, визнано протиправною бездіяльність військової частини [NUMBER] щодо непроведення нарахування та виплати [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.08.2018 по 23.09.2020; стягнуто з військової частини [NUMBER] на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.08.2018 по 23.09.2020 в розмірі 59230,62 грн. (п`ятдесят десять тисяч двісті тридцять гривень шістдесят дві копійки) - за затримку виплати індексації грошового забезпечення за період з 21.08.2018 по 26.06.2020, та грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за період 2015-2018. Вказаним рішенням встановлено, що на виконання рішення суду: - від 27.01.2020 року у справі № 560/3865/19 військовою частиною [NUMBER] 11.06.2020 року виплачена грошова компенсація на невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій у сумі 10246,89 грн; - від 24.12.2019 року у справі № 560/3424/19 26.06.2020 року виплачена індексація грошового забезпечення у сумі 39530,90 грн; - від 21.07.2020 року у справі № 560/1959/20 23.09.2020 року виплачена грошова компенсація на невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій у сумі 10195,13 грн. Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 23 вересня 2021 року у справі № 560/8117/21, що набрало законної сили, визнано протиправними дії військової частини [NUMBER] щодо врахування січня 2014 року як базового місяця при нарахуванні та виплаті [PERSON] індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року; зобов`язано військову частину [NUMBER] здійснити перерахунок та виплату [PERSON] індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року із застосуванням січня 2008 року як місяця, з якого починається обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця), з врахуванням виплачених сум. На виконання вищевказаного рішення суду 24 грудня 2021 року військова частина [NUMBER] виплатила індексацію грошового забезпечення шляхом банківського переказу коштів у сумі 42440,66 грн на картковий рахунок позивача. Позивач, уважаючи, що має місце факт порушення відповідачем його прав та інтересів у частині несвоєчасного отримання належних до виплати грошових сум при звільненні з військової служби, звернувся до суду із цим позовом. Частково задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що після ухвалення рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 23.09.2021 у справі №560/38117/21 про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Колегія суддів частково погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне. Статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч.1 ст.9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Відповідно до ч.2 ст.24 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положенням про проходження військової служби громадянами України. Так, п.242 Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008, передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини. Відповідно до ч.1 ст.116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Частиною 1 ст.117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки до дня фактичного розрахунку. Частиною 2 ст.117 КЗпП України передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Конституційний Суд України в рішенні №4-рп/2012 від 22.02.2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237 1 цього Кодексу роз`яснив : "Згідно зі статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Колегія суддів, окрім іншого, звертає увагу на правову позицію, викладену Верховним Судом в постанові від 30 квітня 2020 року, справа №805/4458/17-а, відповідно до якої, частина перша статті 117 КЗпП України передбачає виплату компенсації за затримку виплати працівникові належних йому сум при звільненні у розмірі середньомісячного заробітку за весь період затримки до дати фактичного розрахунку, але за умови, коли спору щодо суми заборгованості немає. Тобто, тут істотними є факт невиплати належних працівникові сум при звільненні та факт остаточного розрахунку з ним. Інша правова ситуація виникає, коли є спір щодо суми заборгованості із заробітної плати, яку роботодавець повинен виплати працівникові при звільненні. У цьому випадку працівник, за змістом частини другої статті 117 КЗпП України, має право на відшкодування, передбаченого в цій статті, якщо спір буде вирішено на його користь. Якщо ж вимоги працівника буде задоволено частково, то розмір відшкодування встановлює орган, який вирішує спір, у цьому випадку - суд. В останньому випадку суму заборгованості із заробітної плати, а також суму відшкодування за час затримки її виплати визначає суд, враховуючи, з-поміж іншого, такі чинники для його (відшкодування) визначення, як розмір спірної суми, яка підлягає стягненню, істотності цієї частки порівняно з середнім заробітком, інших обставин, які у кожній конкретній ситуації мають значення для визначення розміру відшкодування. Так, правова позиція також уже була висловлена Верховним Судом у постанові від 08.11.2018 у справі №821/2148/16 (провадження № К/9901/33971/18, К/9901/33978/18). При цьому, 26 лютого 2020 року Велика Палата Верховного Суду ухвалила у справі №821/1083/17 постанову, якою касаційну скаргу Комісії з ліквідації Управління Державної пенітенціарної служби України в Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі залишила без задоволення, а постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 19 жовтня 2017 року у справі № 821/1083/17 залишила без змін. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що немає жодних підстав вважати, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) [у рішенні від 8 квітня 2010 року у справі "Меньшакова проти України"] надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 КЗпП всупереч практиці Верховного Суду України (постанова від 15 вересня 2015 року провадження № 21-1765а15). Вказане рішення ЄСПЛ не може розглядатися як підстава для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 15 вересня 2015 року у справі № 21-1765а15. Разом з тим, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року, статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Звертаючись із вимогою про стягнення відшкодування, визначеного, виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Згідно з ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. Частина 1 ст.117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником. Частина 2 ст.117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору. Отже, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення. Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця. Відтак Велика Палата Верховного Суду підсумувала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення. Також зазначено про те, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц. Як встановлено судом, відповідачем при звільненні позивача з військової служби 21 серпня 2018 року не виплачено всіх належних йому сум, адже при розрахунку таких сум відповідачем не було нараховано та виплачено індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року із застосуванням січня 2008 року як місяця, з якого починається обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця). Судом встановлено, що відповідач провів остаточний розрахунок з позивачем 24 грудня 2021 року, виплативши на виконання рішення суду від 23 вересня 2021 року у справі №\~560/8117/21 індексацію грошового забезпечення із застосуванням січня 2008 року як місяця, з якого починається обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця). Вказане підтверджується випискою з карткового рахунку позивача. Визначаючись щодо періоду затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на наступне. Суд першої інстанції, приймаючи оскаржуване рішення, прийшов до висновку, що строк затримки за несвоєчасний розрахунок при звільненні слід обраховувати саме з 22.08.2018 (оскільки 21.08.2018 є останнім робочим \~днем позивача) по 23.12.2021. Разом з тим, судом першої інстанції не враховано наступні обставини. Так, рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 01 липня 2021 року у справі № 560/5671/20, що набрало законної сили, визнано протиправною бездіяльність військової частини [NUMBER] щодо непроведення нарахування та виплати [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.08.2018 по 23.09.2020; стягнуто з військової частини [NUMBER] на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.08.2018 по 23.09.2020 в розмірі 59230,62 грн. (п`ятдесят десять тисяч двісті тридцять гривень шістдесят дві копійки) - за затримку виплати індексації грошового забезпечення за період з 21.08.2018 по 26.06.2020, та грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за період 2015-2018. Також, рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 23 вересня 2021 року у справі № 560/8117/21, що набрало законної сили, зобов`язано військову частину [NUMBER] здійснити перерахунок та виплату [PERSON] індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року із застосуванням січня 2008 року як місяця, з якого починається обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця). Отже, аналізуючи вказані судові рішення, якими на користь позивача вже стягувався середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів приходить до висновку про необхідність виключення з загального періоду затримки розрахунку при звільненні в даній справі (який складає з 22.02.2018 по 23.12.2021 1219 днів), період, за який на користь позивача вже стягувався середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні, \~а саме за рішенням суду у справі №560/5671/20 (з 22.08.2018 до 23.09.2020 763 дні). Таким чином, надаючи оцінку викладеному, колегія суддів вважає, що період затримки розрахунку при звільненні, з урахуванням вищевказаних обставин складає 456 календарних дні. Відповідно до розрахунку середньоденного та середньомісячного грошового забезпечення [PERSON] грошове забезпечення позивача складає за червень 2018 року 11089,65 грн (30 робочий та відпрацьований день), липень 2018 року 11089,65 грн (31 робочий та відпрацьований день), отже середньоденне грошове забезпечення позивача становить 363,60 грн (11089,65 + 11089,65 = 22179,3 / 61). Враховуючи кількість днів затримки розрахунку при звільненні з урахуванням встановлених під час розгляду справи обставин, колегія суддів приходить до висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 165\~801,60 грн. (456 днів х 363,60грн). Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що при загальному розмірі несвоєчасно виплачених сум грошового забезпечення \~в розмірі 42440,66 грн., з відповідача не може бути стягнуто усю суму середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 165\~801,60 грн., оскільки така істотно перевищує розмір несвоєчасно виплачених сум. При цьому, застосування судом критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц. За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Разом з цим, 30 листопада 2020 року Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалив постанову у справі № 480/3105/19, у частині, що стосується виплати середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку, зазначив про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку. Наведений підхід до вирішення питання обрахунку належного до виплати розміру середнього заробітку підтримано Верховним Судом у низці постанов, зокрема від 23 грудня 2020 року у справі № 825/1732/17, від 29 грудня 2020 року у справі № 520/11337/18. Згідно наданої військовою частиною \~інформації щодо проведених виплат при звільненні [PERSON] йому було виплачено 160957,66 грн. (а.с.39) Також, судом враховано, що відповідачем виплачено індексацію з урахуванням базового місяця січень 2008 в сумі 42440,66 грн. Тобто, загальна сума виплат, які належали позивачу на момент звільнення складає 203396,32 \~грн. В свою чергу, сума належних позивачу виплат, виплачена на виконання рішення суду, складає 20,87% від загальної суми, яка підлягала виплаті в день звільнення. При цьому, обрахована сума середнього заробітку за несвоєчасну виплату індексації грошового забезпечення відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~ постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, становить 165801,60 грн. Таким чином, враховуючи принцип пропорційності та співмірності, а також правову позицію Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19, колегія суддів приходить до висновку, що \~належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача є стягнення на користь [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 34\~602,79 грн.(20,87% від 165801,60 грн.). Отже, з врахуванням принципу справедливості та співмірності, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції частково дійшов помилкового висновку в частині розрахунку суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, а тому оскаржуване \~рішення підлягає скасуванню в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити [PERSON] кошти в сумі 42421,20 грн. за несвоєчасний розрахунок. У силу п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Згідно зі ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції в частині, а саме, в частині обрахунку суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням висновків, викладених в постанові суду апеляційної інстанції. З огляду на викладені обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за несвоєчасний розрахунок та прийняття нового в цій частині.\~

Результат розгляду: partial