Рішення адміністративного суду від 2022-03-21 00:00:00+02

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ 1. В червні 2021 року [PERSON] звернувся до Хмельницького окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини [NUMBER] , в якому просив: 1.1. Визнати протиправною бездіяльність військової частини [NUMBER] щодо ненарахування та невиплати [PERSON] середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 20.04.2018 по 06.05.2021. 2. Зобов`язати військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити [PERSON] середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні - невиплату компенсації за невикористане речове майно до дня фактичного розрахунку, а саме за період 20.04.2018 по 06.05.2021. КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ 3. Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 20 грудня 2021 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ДОВОДІВ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ 4. Апелянт [PERSON] , не погодившись з рішенням суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив його скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги. 5. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що відповідно до рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 27 липня 2020 року відповідачем було нараховано та виплачено грошову компенсацію за невикористане речове майно у сумі 10847,87 грн. Оскільки вказану компенсацію було виплачено не у день звільнення, звернувся до відповідача з вимогою нарахувати та виплатити мені середній заробіток з дня звільнення у запас до дня виплати такої компенсації, однак відповіді не отримав. ІІ. ВИКЛАД ОБСТАВИН, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ 6. Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що згідно витягу з наказу командира військової частини [NUMBER] (по стройовій частині) №89 від 20.04.2018, позивача виключено із списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення 20.04.2018. 7. Позивач звернувся до командира військової частини [NUMBER] із заявою від 24.01.2020 (направивши її поштовим зв`язком) про виплату компенсації вартості за неотримане речове майно. Проте відповіді на таку не отримав. 8. Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 27.07.2020 по справі №560/1876/20 (яке залишено без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 17.11.2020) визнано протиправною бездіяльність військової частини [NUMBER] у виплаті [PERSON] грошової компенсації за неотримане речове майно. Зобов`язано військову частину [NUMBER] здійснити нарахування та виплату [PERSON] грошову компенсацію за неотримане речове майно. 9. У цьому рішенні суд дійшов висновку, що відповідачем не забезпечено позивачу реалізацію його прав, гарантованих ст. 9-1 Закону України від 20 грудня 1991 року №2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та Порядку №178. 10. Відповідач виплатив грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно 06.05.2021 в сумі 10847,87 гривень, що підтверджується випискою від 09.05.2021 по картці/рахунку АТКБ "Приватбанк". 11. Згідно довідки відповідача від 15.12.2021, \~ [PERSON] нараховано компенсації за недоотримане речове майно в сумі 11013,07 грн.; утримано військового збору 1,5% - 165,20 грн.; на картковий рахунок - 10847,87 грн ІІІ. ДОВОДИ СТОРІН 12. Доводи апелянта зазначено в пунктах 4-5 цієї постанови. 13. Відповідач вказує, що апелянт під час проходження військової служби у військовій частині [NUMBER] не звертався з відповідним рапортом до командування військової частини [NUMBER] про своє бажання щодо отримання компенсації за неотримане речове майно. Апелянт не аргументує свої дії щодо невжиття заходів щодо звернення до начальника речової служби військової частини [NUMBER] , або до свого безпосереднього командира чи прямого командира. Крім цього, на військовослужбовців, які проходять військову службу у військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, Кодекс законів про працю України не поширюється. ІV. ДЖЕРЕЛА ПРАВА ТА АКТИ ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ 18. Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 19. Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору. 20. Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України), відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення. 21. Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця. 22. Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення. ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ 23. Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що у зв`язку з неподанням [PERSON] до військової частини рапорту щодо виплати грошової компенсації за неотримане речове майно під час проходження служби (відповідна заява про виплату компенсації за неотримане речове майно) була подана лише 24.01.2020, а виключено зі списків особового складу військової частини позивача було ще 20.04.2018), у відповідача не виникло правових підстав для виплати такої компенсації під час звільнення позивача. \~ 24. Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на те, що правомірність виплати грошової компенсації за неотримане речове майно не є предметом розгляду цієї справи. Оскільки, рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 27.07.2020 по справі №560/1876/20 (яке залишено без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 17.11.2020) визнано протиправною бездіяльність військової частини [NUMBER] у виплаті [PERSON] грошової компенсації за неотримане речове майно. Зобов`язано військову частину [NUMBER] здійснити нарахування та виплату [PERSON] грошову компенсацію за неотримане речове майно. 25. Колегія суддів зазначає, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. 26. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц. 27. Таким чином, враховуючи, що не проведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме: виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати одноразової грошової допомоги на підставі статті 117 КЗпП України. 28. Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). 28. Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення. 29. Зазначені правові висновки щодо застосування статті 117 КЗпП України викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 по справі №821/1083/17. 30. Таким чином, суд вважає помилковими доводи відповідача про те, що у спірному випадку на нього не поширюється відповідальність, передбачена ст. 117 КЗпП України. 31. Як видно з матеріалів справи, 06.05.2021 позивач отримав грошову компенсацію за невикористане речове майно у сумі 10847,87 грн. 32. Разом з тим, роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. 33. Враховуючи наведене, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи КЗпП України. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 13 лютого 2020 року по справі №813/356/16. 34. Апелянт просить зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період 20.04.2018 по 06.05..2021. 35. День звільнення є останнім робочим днем, який відповідним чином обліковується та оплачується на рівні звичайного робочого дня (вказана правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2019 року по справі № 821/1226/16). 36. Саме в цей день (день звільнення, або день виключення зі списків частини для військовослужбовців) на підставіст.116 КЗпП України роботодавець повинен був виплатити звільненому працівнику всі суми, що належать йому від підприємства. 37. А тому строк затримки по виплаті заробітної плати слід рахувати з 21 квітня 2018 року, оскільки відповідальність за порушення зазначених норм починається з наступного дня після не проведення зазначених виплат. 38. Отже, позивач має право на виплату йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні згідно статті 117 КЗпП України. Підставою цього є те, що при звільненні відповідач не провів повного розрахунку. 39. Зважаючи на приписи частини 2 статті 116 КЗпП України, відповідач зобов`язаний був 20.04.2018 виплатити позивачу грошове забезпечення в повному обсязі, проте виконав свій обов`язок лише 06.05.2021. 40. Також, суд враховує, що стягуючи з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід зазначити про відрахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, а не суду, тому розрахунки, наведені в судовому рішенні, є тією сумою коштів, з яких в подальшому роботодавцем здійснюються утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів. 41. Аналогічна правова позиція зазначена в п. 39-41 постанови Верховного Суду від 08 листопада 2018 у справі №805/1008/16-а. 42. У той же час, визначаючись щодо розміру середнього заробітку, який підлягає виплаті позивачу за несвоєчасне проведення розрахунку під час звільнення, суд виходить із такого. 43. Так, метою встановлення відповідальності роботодавця за порушення строків розрахунків при звільненні є захист майнових прав працівника (службовця) у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права на своєчасне одержання заробітної плати (грошового забезпечення) за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. 44. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. 45. Середній заробіток працівника згідно з ч. 1 ст. 27 Закону України "Про оплату праці" визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100. 46. Встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. 47. За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. 48. Тобто з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. 49. При вирішенні цього питання суд враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати. 50. Визначаючись із сумою середнього заробітку за затримку виплати позивачеві належних йому сум, суд зазначає таке. 51. Загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав \~10847,87 грн. грошової компенсації за речове майно. 52. Згідно довідки № 1619/157/4389 від 16.12.21, виданої військовою частиною [NUMBER] , розмір середньоденного грошового забезпечення позивача становить 376,38 грн ((22206,30)/59). 53. Середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні становить: 376,38 грн (середньоденний заробіток) помножити на 1112 дні (час затримки розрахунку з 21.04.2018 по 06.05.2021) дорівнює 418534,56 грн. 54. Отже, апелянту \~має бути виплачено середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 418534,56 грн. 55. Суд зауважує, що в порівнянні із виплаченою позивачу сумою компенсації за невикористане речове майно при звільненні в розмірі 10847,87 грн, суму компенсації за несвоєчасний розрахунок \~418534,56 грн, не можна вважати співмірною, оскільки вона значно перевищує суму такої компенсації. 56. Колегія суддів вважає, що з урахуванням принципу розумності, справедливості та співмірності, середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу у розмірі 10900 грн з урахуванням істотності частки несвоєчасно виплачених сум в порівнянні із середнім заробітком позивача. 57. З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права (незастосування закону, який підлягав застосуванню), що призвело до неправильного вирішення справи, через що рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення про часткове задоволення адміністративного позову, з вищевикладених мотивів. VІ. ВИСНОВКИ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ. 58. Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 59. У силу п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. 60. Згідно зі ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. 61. З огляду на викладені обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позовних вимог.

Результат розгляду: partial