Рішення адміністративного суду від 2022-08-17 00:00:00+03

29.12.2016 [PERSON] звернувся в суду з позовом до Департаменту будівництва, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури Івано-Франківської обласної державної адміністрації, просив, з врахуванням заяв про зміну та уточнення позовних вимог: визнати протиправним невиплату належних сум розрахункових у день звільнення з Управління капітального будівництва Івано-Франківської обласної державної адміністрації - 29 грудня 2005 року; зобов`язати правонаступника Управління капітального будівництва Івано-Франківської обласної державної адміністрації - Департамент будівництва, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури Івано-Франківської обласної державної адміністрації виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по дату постановлення рішення; зобов`язати Департамент будівництва, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури Івано-Франківської обласної державної адміністрації виплатити проіндексовану суму (484,60 грн.) належної заробітної плати, невиплаченої 29 грудня 2005 року; зобов`язати Департамент будівництва, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури Івано-Франківської обласної державної адміністрації виплатити суму грошової компенсації за всі дні невикористаної відпустки за період з 14 січня 2003 року до 19 жовтня 2005 року. Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27.03.2017 позов задоволено частково: зобов`язано Департамент будівництва, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури Івано-Франківської обласної державної адміністрації виплатити [PERSON] вихідну допомогу за 2003 рік в розмірі 484 (чотириста вісімдесят чотири) гривні 60 копійок; зобов`язано Департамент будівництва, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури Івано-Франківської обласної державної адміністрації нарахувати та виплатити [PERSON] грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за період з 14.01.2003 до 19.10.2005. Стягнуто з Департаменту будівництва, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури Івано-Франківської обласної державної адміністрації на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.12.2005 до 27.03.2017 в розмірі 788 728 (сімсот вісімдесят вісім тисяч сімсот двадцять вісім) гривень 01 копійка. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 14.06.2017 апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Апеляційну скаргу Департаменту будівництва, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури Івано-Франківської обласної державної адміністрації - задоволено. Постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27 березня 2017 року в адміністративній справі за позовом [PERSON] до Департаменту будівництва, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури Івано-Франківської обласної державної адміністрації про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії - скасовано і прийнято нову постанову. У задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії - відмовлено. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 18.02.2021 касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27 березня 2017 року та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 14 червня 2017 року скасовано в частині: - зобов`язання Департаменту будівництва, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури Івано-Франківської обласної державної адміністрації нарахувати та виплатити [PERSON] грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за період з 14 січня 2003 року до 19 жовтня 2005 року; - стягнення з Департаменту будівництва, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури Івано-Франківської обласної державної адміністрації на користь [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 788728,01 грн. адміністративну справу №809/1947/16 у скасованій частині направлено на новий розгляд до Івано-Франківського окружного адміністративного суду. Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04 березня 2022 року під час нового розгляду справи №809/1947/16 позов задоволено частково: зобов`язано Департамент будівництва, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури Івано-Франківської обласної державної адміністрації нарахувати та виплатити [PERSON] грошову компенсацію за невикористані календарні дні відпустки за період з 14 січня 2003 року по 19 жовтня 2005 року в загальній сумі 3602 (три тисячі шістсот дві гривні) 44 копійки. Стягнуто з Департаменту будівництва, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури Івано-Франківської обласної державної адміністрації на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.12.2005 по 04.03.2022 в сумі 86 570 (вісімдесят шість тисяч п`ятсот сімдесят) гривень 46 копійок. В задоволенні позову в решті позовних вимог відмовлено. Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Суд першої інстанції вказав, що законодавство прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Суд першої інстанції зазначив, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком. Суд першої інстанції, виходячи з принципу пропорційності, дійшов висновку, що належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача є стягнення на його користь 86 570,46 грн. як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову, [PERSON] подав апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04 березня 2022 року та задовольнити повність позовні вимоги, що мали бути розглянуті під час нового розгляду справи. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що сума компенсації за невикористані дні відпустки за період з 14.01.2003 по 19.10.2005 визначена судом першої інстанції з порушенням чинного законодавства, що призвело до протиправного її зменшення. Скаржник вказує, що суд першої інстанції протиправно не застосував Порядок №100 та зазначає, що для обчислення середнього заробітку для компенсації за невикористані відпустки мали б бути взяті нараховані виплати за 12 місяців. Скаржник звертає увагу, що починаючи з 01.01.2020 змінена структура заробітної плати та одночасно підвищено посадовий оклад на посаді рівнозначній тій, на якій він \~працював, що впливає на розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Крім того, вказує, що для розрахунку мали б братись календарні дні, а не робочі. Вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає нормам матеріального та процесуального права. В судовому засіданнях скаржник подану апеляційну скаргу підтримав, відповідач явку повноважного представника в судове засідання не забезпечив, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) не перешкоджає розгляду справи. Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України не відповідає. З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що розпорядженням голови Івано-Франківської ОДА від 13 січня 2003 року №19 [PERSON] звільнено з посади заступника начальника - головного інженера Управління капітального будівництва Івано-Франківської ОДА з 14 січня 2003 року. Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 01 серпня 2005 року у справі №2-234/2005 розпорядження Івано-Франківської ОДА від 13 січня 2003 року №19 визнано незаконним і поновлено [PERSON] на посаді заступника начальника - головного інженера Управління капітального будівництва Івано-Франківської ОДА з 14 січня 2003 року. Цим ж рішенням суду стягнуто з Івано-Франківської ОДА та Управління капітального будівництва Івано-Франківської ОДА в солідарному порядку на користь [PERSON] 15 908,67 грн середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу за період з 14 січня 2003 року по 01 серпня 2005 року, а також 5 000 грн моральної шкоди. Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку в сумі 536,25 грн допущено до негайного виконання. Постановою апеляційного суду Івано-Франківської області від 19 січня 2006 року вказане рішення суду першої інстанції було скасовано в частині стягнення на користь [PERSON] грошових сум у солідарному порядку і в цій частині ухвалено нову постанову про стягнення з Управління капітального будівництва Івано-Франківської ОДА на користь [PERSON] 12 394,79 грн втраченого заробітку за час вимушеного прогулу в період з 14 січня 2003 року по 01 серпня 2005 року та 5000,00 грн моральної шкоди. У решті позовних вимог рішення суду першої інстанції залишено без змін. Водночас ухвалою Вищого адміністративного суду України від 14 грудня 2006 року рішення Івано-Франківського міського суду від 01 серпня 2005 року та постанову апеляційного суду Івано-Франківської області від 19 січня 2006 року в частині стягнення на користь [PERSON] заробітної плати за час вимушеного прогулу скасовано, а справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Постановою Івано-Франківського міського суду від 10 вересня 2008 року стягнуто на користь [PERSON] 8945,79 грн заробітної плати за час вимушеного прогулу з 14 січня 2003 року по 01 серпня 2005 року, а в решті позову відмовлено. Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 20 січня 2010 року вказана постанова суду першої інстанції скасована та прийнято нове рішення, яким позовні вимоги задоволені частково, стягнуто з Івано-Франківської ОДА на користь [PERSON] 17232,75 грн заробітної плати за час вимушеного прогулу з 14 січня 2003 року по 01 серпня 2005 року з врахуванням індексації та інших платежів за несвоєчасну виплату заробітної плати (із стягненням з зазначеної суми обов`язкових платежів та внесків). Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 06 жовтня 2011 року постанову Івано-Франківського міського суду від 10 вересня 2008 року та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 20 січня 2010 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2013 року у справі 2а-3465/11/0970, яку залишено без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 11 березня 2014 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 жовтня 2015 року, позов задоволено частково. Стягнуто з Департамента будівництва, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури Івано-Франківської ОДА на користь [PERSON] 26283,77 грн заробітної плати за час вимушеного прогулу з 14 січня 2003 року по 01 серпня 2005 року. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Таким чином, спір щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 14 січня 2003 року по 01 серпня 2005 року розв`язаний постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2013 року у справі №2а-3465/11/0970, яка набрала законної сили 11 березня 2014 року відповідно до ухвали Львівського апеляційного адміністративного суду від 11 березня 2014 року. На виконання рішення Івано-Франківського міського суду від 01 серпня 2005 року про поновлення [PERSON] на роботі розпорядженням Івано-Франківської ОДА від 18 жовтня 2005 року №249-к [PERSON] поновлено на посаді заступника начальника - головного інженера Управління капітального будівництва Івано-Франківської ОДА з 14 січня 2003 року. Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2011 року у справі №2а-1700/11/0970, яка залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду 02 лютого 2012 року, стягнуто з Головного управління регіонального розвитку та будівництва Івано-Франківської ОДА на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 серпня 2005 року по 19 жовтня 2005 року у розмірі 13 649,40 грн. Стягнуто з Івано-Франківської ОДА, Головного управління регіонального розвитку та будівництва Івано-Франківської ОДА, Відділу ДВС ГУЮ в Івано-Франківській області на користь [PERSON] 1364,94 грн моральної шкоди. Таким чином, спір щодо стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 01 серпня 2005 року по 19 жовтня 2005 року розв`язаний постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від \~\~\~\~\~28 вересня 2011 року у справі №2а-1700/11/0970, яка набрала законної сили із 02 лютого 2012 року. Наказом Управління капітального будівництва Івано-Франківської ОДА №31-к від \~\~\~\~\~\~\~\~\~29 грудня 2005 року на підставі розпорядження голови Івано-Франківської ОДА №310-к від \~\~29 грудня 2005 року [PERSON] звільнено з 29 грудня 2005 року з посади заступника начальника - головного інженера Управління капітального будівництва Івано-Франківської ОДА, згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку з ліквідацією Управління капітального будівництва Івано-Франківської ОДА. Не погоджуючись із звільненням 29 грудня 2005 року, [PERSON] у січні 2006 року звернувся в суд з адміністративним позовом, в якому просив зобов`язати правонаступника Управління капітального будівництва Івано-Франківської ОДА - Головне управління будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства Івано-Франківської ОДА внести запис до його трудової книжки про скасування запису про звільнення, перевести його на рівнозначну посаду та стягнути середню заробітну плату за час вимушеного прогулу. Цей адміністративний позов судами розглядався неодноразово. Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2010 року, яка залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 01 листопада 2010 року, в задоволенні позову відмовлено. Вважаючи, що під час звільнення 29 грудня 2005 року роботодавець не провів повного розрахунку, [PERSON] звернувся з позовом до суду. Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного. Згідно з частиною 1 статті 47 Кодексу законів про працю України, в редакції чинній на час звільнення позивача, (далі - КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, умовами застосування статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум. У разі дотримання наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин. Суд апеляційної інстанції зауважує, що, враховуючи положення статті 233 КЗпП України, для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник, або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Відповідно до частини 1 статті 4 Закону України «Про відпустки» від 15 листопада 1996 року №504/96-ВР, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі Закон №504/96-ВР) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством. Згідно з положеннями статті 9 Закону №504/96-ВР до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку (стаття 6 цього Закону), зараховується час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно з законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплаченого вимушеного \~прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу). Відповідно до статті 24 Закону №504/96-ВР у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Визначений позивачем у цій справі спір стосується невиплаченої роботодавцем грошової компенсації за невикористані щорічні відпустки за період з 14 січня 2003 року по 19 жовтня 2005 року, які правонаступником відповідача у цій справі не заперечується. Аналіз положень статтей 9, 24 Закону України «Про відпустки» дає підстави суду апеляційної інстанції для висновку, що позивач, якого після незаконного звільнення поновлено на роботі, має право на отримання грошової компенсації за невикористану щорічні відпустки за весь період, протягом якого він з вини роботодавця не працював. Верховний Суд в постанові від 18.02.2021 у цій справі як суд касаційної інстанції зазначив: «Ураховуючи, що грошову компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку за період з 14 січня 2003 року по 19 жовтня 2005 року відповідач позивачеві не виплатив, то Суд погоджується з доводами позивача про те, що в спірних правовідносинах мав місце несвоєчасний розрахунок при звільненні». Відповідно до статті 35 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 № 3723-XII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, державним службовцям надається щорічна відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законодавством не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою допомоги для оздоровлення у розмірі посадового окладу. Державним службовцям, які мають стаж роботи в державних органах понад 10 років, надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю до 15 календарних днів. Порядок і умови надання додаткових оплачуваних відпусток встановлюються Кабінетом Міністрів України. Матеріалами справи підтверджено, що кількість днів основної щорічної відпустки [PERSON] за вказаний період становила 82 календарні дні, кількість днів додаткової щорічної відпустки 33 календарні дні, разом 115 календарних днів. Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі Порядок №100) відповідно до пункту 2 розділу ІІ якого, в редакції чинній на час звільнення позивача, обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю виплати компенсації за невикористані відпустки. Згідно з пунктом 7 розділу IV Порядку №100 нарахування компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки. Святкові та неробочі дні (стаття 73 Кодексу законів про працю України), які припадають на період відпустки, у розрахунок тривалості відпустки не включаються і не оплачуються. Відповідно до долученої до матеріалів справи довідки Форми ОК-5 Пенсійного фонду України «Індивідуальні відомості про застраховану особу» сума заробітку [PERSON] за 2005 рік становила 21 867,79 грн., кількість робочих днів у 2005 році становила 251, а за врахуванням звільнення позивача 29 грудня 2005 року 250. Таким чином, грошова компенсація позивачу за невикористані дні щорічної відпустки за період з 14 січня 2003 року до 19 жовтня 2005 року становить 10 059 грн. 18 коп. (21867,79/250*115). Згідно з Положенням про Департамент будівництва, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури Івано-Франківської ОДА, що затверджене розпорядженням Івано-Франківської ОДА від 13 липня 2012 року №479, Департамент є правонаступником прав і зобов`язань Головного управління регіонального розвитку та будівництва. Останнє мало аналогічний правовий статус, що й Управління капітального будівництва Івано-Франківської ОДА, та продовжило виконання його функцій, а тому в спірних правовідносинах є правонаступником такого. Отже, слід зобов`язати Департамент будівництва, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури Івано-Франківської ОДА, який є належним відповідачем за вимогами позивача в цій частині, нарахувати та виплатити [PERSON] грошову компенсацію за невикористані календарні дні відпустки за період з 14 січня 2003 року по 19 жовтня 2005 року в загальній сумі 10 059 грн. 18 коп. (десять тисяч п`ятдесят дев`ять гривень вісімнадцять копійок). При цьому, суд апеляційної інстанції зауважує, що відповідно до пункту 4 частини 1 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. Як протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень слід розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені. В межах спірних правовідносин, з врахуванням встановлених фактичних обставин у цій справі та відповідного нормативно-правового регулювання, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що наявні ознаки пасивної поведінки Управління капітального будівництва Івано-Франківської обласної державної адміністрації щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні відпустки за період з \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~14 січня 2003 року по 19 жовтня 2005 року, а тому слід визнати протиправною бездіяльність первинного відповідача в цій частині. При цьому, суд апеляційної інстанції враховує, що адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Щодо стягнення з Департаменту будівництва, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури Івано-Франківської обласної державної адміністрації на користь [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то суд апеляційної інстанції враховує наступне. Вказаними попередньо нормами статтей 116 та 117 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником. За змістом частини 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. Період затримки розрахунку при звільненні - це весь час затримки належних звільненому працівникові сум та виплат по день фактичного розрахунку. Такий період в межах спірних правовідносин становить 5909 календарних днів (з першого дня після звільнення 29.12.2005 до дня прийняття судового рішення судом першої інстанції в цій справі 04.03.2022). Враховуючи положення Порядку №100, дані довідки Форми ОК-5 Пенсійного фонду України «Індивідуальні відомості про застраховану особу», загальна сума заробітної плати за період затримки розрахунку при звільненні становить 516 860,23грн. (5909*87,47 грн.). Водночас, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 зазначила, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від \~\~\~\~\~\~\~\~26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц. Крім того, у вищевказаній постанові зазначено, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Водночас, виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований. З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням №6-113цс16, і дійшла висновку, що, при вирішенні питання про зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: 1. розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; 2. період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 3. ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; 4. інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалено постанову від 30 листопада 2020 року в справі №480/3105/19, в якій сформовано наступний правовий висновок: «Синтаксичний розбір текстуального змісту статті 117 КЗпП України дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми». Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Таким чином, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 листопада 2020 року в справі №480/3105/19 дійшов висновку, що залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку. Враховуючи, що частина несвоєчасно виплаченої компенсації за невикористані календарні дні відпустки (10 059,18 грн.) у порівнянні із сумою заробітної плати, яка підлягала виплаті позивачу при звільненні (11 863,95 грн.), становить 84,79%, застосувавши принцип співмірності, суд апеляційної інстанції вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь 438 245,79 грн. (516 860,23*84,79%) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.12.2005 по 04.03.2022. При цьому, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними покликання скаржника на врахування при визначенні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні змінену з 01.01.2020 Постановою Кабінету Міністрів України від 18.01.2017 №15 (в редакції Постанови Кабінету Міністрів України від 15.01.2020 №16) структуру заробітної плати та підвищення посадового окладу на посаді рівнозначній тій, на якій працював позивач, оскільки позивач зі служби звільнений, на час перебування на службі відповідних змін не відбулось, а враховуючи принцип незворотності дії нормативно-правових актів у часі, такі до спірних правовідносин застосовані бути не можуть. Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права. У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. З огляду на викладене, враховуючи положення статті 317 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, що має наслідком скасування рішення суду першої інстанції.

Результат розгляду: partial