Рішення адміністративного суду від 2022-01-13 00:00:00+02

Ладижинська міська рада звернулась до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до Управління Північного офісу Держаудитслужби у Вінницькій області про визнання \~протиправним та скасування пункту 2 листа-вимоги Управління Північного офісу Держаудитслужби у Вінницькій області № 260208-13/1521-2021 від 02.04.2021 року «Про усунення порушень». Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 30 вересня 2021 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено. Не погодившись із прийнятим рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та ухвалити нову постанову про задоволення позовних вимог. В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування всіх обставин справи, що призвело до неправильного її вирішення. Скориставшись правом подання відзиву на апеляційну скаргу, відповідач вказав що спірний пункт вимоги спрямований на відшкодування виявлених ревізією збитків про розмір яких зазначено у вимозі. Відшкодування виявлених збитків, завданих державі чи об`єкту контролю не може бути здійснено шляхом прийняття такої вимоги. Такі збитки відшкодовуються в добровільному порядку або шляхом звернення органу державного фінансового контролю до суду з відповідним позовом. Представник позивача в судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги. Представник відповідача в судове засідання не з"явився, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи у відповідності до вимог ст. 313 КАС України. Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, учасників судового процесу, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з таких підстав. Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи, які також підтверджені під час апеляційного розгляду. Управлінням проведено ревізію фінансово-господарської діяльності Ладижинської міської ради за період з 01.01.2017 по 30.11.2020, результати якої відображені в Акті ревізії від 18.03.2021 №11-30/1. У розділі 2.9 Акту ревізії від 18.03.2021 № 11-30/1 «Видатки на капітальне будівництво, реконструкцію та ремонт» задокументовано висновок про те, що через порушення підрядними організаціями (контрагентами позивача) вимог законодавства, Радою прийнято та оплачено будівельних робіт за завищеною вартістю, чим заподіяно місцевому бюджету збитків на загальну суму 6753141,82 грн. На підставі Акту ревізії від 18.03.2021 №11-30/1 Управлінням оформлено та надіслано Раді вимогу «Про усунення виявлених порушень» від 02.04.2021 № 260208-13/1521-2021, де серед іншого зобов`язано підконтрольну установу забезпечити відшкодування відповідно до норм ст. ст. 193, 199, 217, 218 Господарського кодексу України, ст. ст. 611, 629 Цивільного кодексу України завищену вартість ремонтно будівельних робіт на загальну суму 6723205,50 грн. Різницю у сумі збитків, що зазначена в Акті від 18.03.2021 № 11-30/1 та вимозі від 02.04.2021 № 260208-13/1521-2021 відповідачем пояснено тим, що станом на дату направлення Управлінням вимоги про усунення виявлених порушень, Радою забезпечено їх часткове усунення. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилається на відсутність виявлених ревізією порушень та некоректністю самої вимоги, що унеможливлює її виконання. Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що адміністративний позов позивача не підлягає задоволенню, оскільки позивачем обрано неналежний спосіб захисту права яке вона вважає порушеним, адже підстави нарахування, методика обрахунку та розмір збитків про які зазначено в оскарженій вимозі не можуть бути предметом дослідження при розгляді цієї справи. Позивач вправі висловити свої заперечення з цього приводу у справі за позовом Управління про стягнення виявлених ревізією збитків. Отже, на переконання суду, позовні вимоги про визнання протиправною та скасування вимоги № 260208-13/1521-2021 від 02.04.2021 року «Про усунення порушень» в оскарженій частині, задоволенню не підлягають. Колегія суддів, за результатом апеляційного розгляду справи, погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне. Відповідно до пунктів 7 та 10 частини першої\~ \~\~статті 10 цього Закону\~ \~\~України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» від 26.01.1993 № 2939-XII (далі Закон від 26.01.1993 № 2939-XII), органу державного фінансового контролю надається право: пред`являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства; звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів. У підпункті 9 пункту 4 Положення про Державну аудиторську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 лютого 2016 року № 43, встановлено, що Держаудитслужба відповідно до покладених на неї завдань вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб, а саме: вимагає від керівників та інших осіб підприємств, установ та організацій, що контролюються, усунення виявлених порушень законодавства; здійснює контроль за виконанням таких вимог; звертається до суду в інтересах держави у разі незабезпечення виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів; застосовує заходи впливу за порушення бюджетного законодавства, накладає адміністративні стягнення на осіб, винних у порушенні законодавства. Згідно з підпунктом 4 пункту 4 Положення № 43, Держаудитслужба відповідно до покладених на неї завдань здійснює контроль за цільовим, ефективним використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів; досягненням економії бюджетних коштів і результативності в діяльності розпорядників бюджетних коштів. Відповідно до пункту 2 Порядку проведення інспектування державною фінансовою інспекцією, її територіальними органами, затвердженим\~ \~\~постановою Кабінету Міністрів України від 20 квітня 2006 року № 550\~ \~\~(далі - Порядок № 550) інспектування полягає у документальній і фактичній перевірці певного комплексу або окремих питань фінансово-господарської діяльності об`єкта контролю і проводиться у формі ревізії, яка повинна забезпечувати виявлення фактів порушення законодавства, встановлення винних у їх допущенні посадових і матеріально відповідальних осіб. Згідно з пунктом \~\~\~\~46 Порядку № 550 якщо ж вжитими в період ревізії заходами не забезпечено повне усунення виявлених порушень, контролюючим органом у строк не пізніше ніж 10 робочих днів після реєстрації акта ревізії, а у разі надходження заперечень (зауважень) до нього - не пізніше ніж 3 робочих дні після надіслання висновків на такі заперечення (зауваження) надсилається об`єкту контролю письмова вимога щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства із зазначенням строку зворотного інформування. Відповідно до пункту 50 Порядку № 550 за результатами проведеної ревізії у межах наданих прав контролюючі органи вживають заходів для забезпечення, зокрема, звернення до суду в інтересах держави щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства з питань збереження і використання активів, а також стягнення у дохід держави коштів, одержаних за незаконними договорами, без встановлених законом підстав або з порушенням вимог законодавства. Таким чином, аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку, що органу державного фінансового контролю надано повноваження здійснювати контроль за використанням коштів місцевого бюджету та у разі виявлення порушень законодавства пред`являти обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень. При виявленні збитків, завданих державі чи об`єкту контролю, орган державного фінансового контролю має право визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, та звернутись до суду в інтересах держави, якщо підконтрольним об`єктом не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів. Вимога органу державного фінансового контролю спрямована на коригування роботи підконтрольного об`єкта та приведення її у відповідність із вимогами законодавства і у цій частині вона є обов`язковою до виконання. Щодо відшкодування виявлених збитків, завданих державі чи об`єкту контролю, суд першої інстанції вірно наголосив, що про їх наявність може бути зазначено у вимозі, але вони не можуть бути примусово стягнуті шляхом прийняття такої вимоги. Такі збитки відшкодовуються в добровільному порядку або шляхом звернення органу державного фінансового контролю до суду з відповідним позовом. Тобто, в органу державного фінансового контролю є право заявляти вимогу про усунення порушень, виявлених у ході перевірки підконтрольних об`єктів, яка є обов`язковою до виконання лише в частині усунення допущених порушень законодавства і на підставі якої неможливо примусово стягнути виявлені в ході перевірки збитки. Відтак, пункти (частини) вимоги, які вказують на стягнення збитків мають перевірятись у судовому порядку за позовом органу державного фінансового контролю, а не за позовом підконтрольної установи про визнання вимоги протиправною. Збитки, щодо наявності яких зроблено висновок Держаудитслужбою, стягуються у судовому порядку за позовом органу державного фінансового контролю. Наявність збитків, правильність їх обчислення перевіряє суд, який розглядає позов про відшкодування збитків, а не позов підконтрольної установи про визнання вимоги протиправною. Подібні висновки щодо застосування наведених норм права викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 820/3534/16 та у постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 1440/1820/18, від 10.12.2019 у справі № 808/6509/13-а, від 23.12.2019 у справі №\~ \~\~815/4341/14, від 07.02.2020 у справі № 803/634/17, від 14.02.2020 у справі № 825/3661/15-а, від 28.02.2020 у справі № 808/4044/17, від 28.02.2020 у справі № 2040/6542/18, від 18.03.2020 у справі № 826/14169/17, від 18.03.2020 у справі № П/811/140/17, від 31.03.2020 у справі № 817/650/18, від 02.04.2020 у справі № 820/3534/16, від 02.07.2020 у справі № 826/1508/17, від 17.09.2020 у справі № 420/1304/19. Як вірно встановлено судом першої інстанції, вимога від 02.04.2021 № 260208-13/1521-2021, спрямована на спонукання позивача забезпечити відшкодування відповідно до норм ст. ст. 193, 199, 217, 218 Господарського кодексу України, ст. ст. 611, 629 Цивільного кодексу України збитків місцевому бюджету у вигляді завищеної вартості ремонтно будівельних робіт на загальну суму 6723205,50 грн. Водночас, звернення до суду із позовом про визнання протиправною та скасування вимоги є неналежним способом захисту порушеного права, а доводи щодо суті порушень не можуть бути перевірені в межах предмета доказування по цій справі. Відтак, позовні вимоги про визнання протиправною та скасування оскарженої частини вимоги задоволенню не підлягають. Колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на те, що спірна вимога, як індивідуально-правовий акт, прийнята з порушенням вимог закону щодо її змісту, оскільки є неконкретизованою, оскільки відсутність у вимозі конкретного способу її виконання, не свідчить про її протиправність та не може бути підставою для скасування. Крім того, чинним законодавством передбачено чіткий алгоритм заходів, що може вживати зацікавлена особа для стягнення збитків. Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 2 квітня 2020 року у справі № 820/3534/16, від 28 квітня 2020 року у справі № 826/8741/16, від 2 липня 2020 року у справі № 826/1508/17. Зважаючи на наведене, колегія суддів апеляційної інстанції вважає що позовні вимоги позивача про визнання протиправною та скасування вимоги № 260208-13/1521-2021 від 02.04.2021 року «Про усунення порушень» в оскарженій частині, задоволенню не підлягають, оскільки доведено, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту права яке вона вважає порушеним, адже підстави нарахування, методика обрахунку та розмір збитків про які зазначено в оскарженій вимозі не можуть бути предметом дослідження при розгляді цієї справи. В свою чергу, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових, переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції. Крім того, у рішення ЄСПЛ по справі "Ґарсія Руіз проти Іспанії" (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід. Згідно п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Відповідно до частин першої, другої, третьої\~ \~статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України\~ \~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Зазначеним вимогам закону судове рішення відповідає. Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Апеляційний суд вважає, що Вінницький окружний адміністративний суд не допустив неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення, внаслідок чого апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Результат розгляду: denied