Рішення адміністративного суду від 2022-06-30 00:00:00+03

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини [NUMBER], в якому просив: - зобов`язати Військову частину [NUMBER] здійснити нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні за період з 28.10.2020 по день фактичного розрахунку; - зобов`язати Військову частину [NUMBER] здійснити виплату нарахованого середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні за реквізитами. В обґрунтування позову зазначив, що станом на день звільнення зі служби, з ним не було проведено повний розрахунок, а саме не виплачено одноразову грошову допомогу при звільненні. Оскільки остаточний розрахунок з позивачем у зв`язку із звільненням не проведений, позивач вважає, що з врахуванням приписів ст.ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України має право на стягнення з відповідача середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за весь час затримки виплати. Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 02 листопада 2021 року позов задоволено частково.Стягнуто з Військової частини [NUMBER] на користь [PERSON] середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 30000 (тридцять тисяч) грн. 00 коп. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить змінити рішення суду та стягнути з Військової частини [NUMBER] на користь [PERSON] середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 34 104,38 грн. Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції здійснено помилкові математичні розрахунки середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, що в подальшому впливає на остаточну суму, яка підлягає до виплати. Позивач вважає, що пропорційним та справедливим розміром відшкодування є розмір, який дорівнює сумі, що не була виплачена у день звільнення, тобто у розмірі 34 104,38 грн. Відповідач не скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу. Відповідно до вимог статті 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження. Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, колегія суддів дійшла наступних висновків. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, [PERSON] , [INFO] , у період з 21 липня 2015 року по 27 жовтня 2020 року проходив військову службу у Військовій частині [NUMBER] на посадах осіб офіцерського складу згідно Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Позивач є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії [NUMBER] від 03.07.2015, виданим Управлінням персоналу штабу управління оперативного командування «ПІВДЕНЬ». Наказом начальника Військової служби правопорядку у Збройних Силах України - начальника Головного управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України від 11.09.2020 № 114 (по особовому складу) позивач був звільнений з лав Збройних Сил України у запас за підпунктом «а» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку із закінченням строку контракту. На виконання вищевказаного наказу командиром військової частини [NUMBER] 26 жовтня 2020 року видано наказ (по стройовій частині) від 26.10.2020 № 218 про виключення позивача 27.10.2020 зі списків особового складу частини, зняття з усіх видів забезпечення, направлення для зарахування на військових облік до Шевченківського районного військового комісаріату міста Запоріжжя. Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 03.03.2021у справі №280/5/21 визнано бездіяльність Військової частини [NUMBER] щодо невиплати [PERSON] одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 09 календарних років служби протиправною та зобов`язано Військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити [PERSON] одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 09 календарних років служби з урахуванням виплаченої суми допомоги. 20.07.2021 позивач звернувся із заявою до Військової частини [NUMBER] про виплату одноразової грошової допомоги відповідно до вимог ст.7 Закону України «Про виконавче провадження» на підставі рішення суду від 03.03.2021. 23.07.2021 від Військової частини [NUMBER] надійшов лист №35/1447, в якому повідомлено, що у доданих до заяви від 20.07.2021 документах відсутня копія рішення суду від 03.03.2021, тому негайне виконання заяви не представляється можливим, виконання суду буде здійснено у встановлений законодавством строк після його офіційного надходження на адресу Військової частини [NUMBER]. При цьому, судом встановлено, що остаточний розрахунок з позивачем проведено відповідачем 29.10.2021р. З огляду на не проведення повного розрахунку із позивачем при звільненні, позивач звернувся до суду із цим позовом, прохаючи зобов`язати Військову частину [NUMBER] здійснити нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні за період з 28.10.2020 по день фактичного розрахунку. Визначаючи межі перегляду справи, суд апеляційної інстанції виходить з того, що рішення суду першої інстанції оскаржено позивачем в частині стягнення з Військової частини [NUMBER] середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 30 000,00 грн., а тому судом апеляційної інстанції надається оцінка рішення суду першої інстанції на предмет його законності та обґрунтованості в частині вирішених позовних вимог, які задоволені частково. Колегія суддів не погоджується з визначеною судом першої інстанції сумою розрахунку виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 30 000,00 грн. з огляду на таке. Так, відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. З аналізу зазначених законодавчих норм слідує, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Отже, грошова допомога при звільнені, на яку мав право позивач, що підтверджено рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 03.03.2021 року у справі №280/5/21, яке набрало законної сили, повинна бути виплачена у день звільнення позивача, а факт її несвоєчасної виплати є підставою для застосування наслідків, які передбачені ст.117 КЗпП України. За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником. Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору. Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення. Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця. Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі, й після прийняття судового рішення. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17. Визначаючи розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню на користь позивача, колегія суддів виходить з наступного. Так, за змістом пункту 8 Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу 5 пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати, як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку № 100). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи організації, встановленим з отриманням вимог законодавства (абзац 3 пункт 8 Порядку № 100). Дана позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 16 квітня 2020 року (справа №316/2896/14-а), у постанові від 28 січня 2021 року (справа № 580/2427/19), від 14 липня 2021 року (справа № 200/10839/19-а). Отже, за наявності підстав для стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні такий у спірному випадку з огляду на особливості проходження військової служби розраховується шляхом множення середньоденної заробітної плати на число календарних днів у розрахунковому періоді. З матеріалів справи слідує, що остаточний розрахунок з позивачем у зв`язку із звільненням 27.10.2020 проведений лише 29.10.2021, а тому стягненню з відповідача підлягає середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 27.10.2020 по 29.10.2021 включно за затримку терміном 368 днів. Як вже зазначалось, відповідно до пункту 8 Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу 5 пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації. Згідно довідки від 27.10.2020 № 641 Військової частини [NUMBER] грошове забезпечення позивача складає: за серпень 2020 року - 17052,19грн., за вересень 2020 року - 17 052,19 грн. З урахуванням зазначеної довідки, середньоденний розмір грошового забезпечення позивача становить 559,08 грн.: 17052,19 грн.*2 / 61 день (кількість днів у серпні та вересні 2020 року). Отже станом на дату повного розрахунку (29.10.2021) середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за вказаний період із розрахунку 559,08 грн. за 368 днів затримки складає 205741,44 грн. В той же час, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, враховуючи правову позицію, висловлену Верховним Судом у справі №806/2473/18 (постанова від 30.10.2019, у справі №260/348/19 (постанова від 04.09.2020) в даному випадку слід врахувати істотність частки грошового забезпечення, яке мало бути виплачено на час звільнення позивача та яке не було виплачено. В даній ситуації істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку становить 0,16 (34104,38 грн. : 205741,44 грн., тобто сума виплаченої одноразової грошової допомоги на виконання рішенняЗапорізького окружного адміністративного суду від 03.03.2021 року у справі №280/5/21поділити на середній заробіток за весь час затримки розрахунку). З огляду на наведене, сума, яка підлягає відшкодуванню становить 32918,63 грн. (559,08 грн. х 0,16 х 368 днів, тобто середньоденна заробітна плата позивача помножена на істотність частки та кількість днів затримки розрахунку). Таким чином, визначаючи розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача як компенсація за затримку розрахунку при звільненні, судом першої інстанції було враховано правову позицію Верховного Суду, суть якої зводиться до того, що розмір відповідальності (середній заробіток) повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум, з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми, які не були виплачені при звільненні, становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку, однак, помилково не враховано істотність частки грошового забезпечення, яке мало бути виплачено на час звільнення позивача та яке виплачено не було. За приписами частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи. Відповідно до ч.4 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства Українизміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини. З огляду на вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги позивача та зміни мотивувальної та резолютивної частин рішення суду першої інстанції.

Результат розгляду: partial