Рішення адміністративного суду від 2022-04-25 00:00:00+03

[PERSON] звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Міністерства оборони України в якому просив: - визнати протиправним дії Міністерства оборони України в частині нарахування [PERSON] одноразової грошової допомоги при звільненні, передбаченої ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» з розрахунку 25 років; - зобов`язати Міністерство оборони України нарахувати та виплатити [PERSON] одноразову грошову допомогу при звільненні, передбачену ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 26 років служби. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 листопада 2021 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено. В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку. Судом першої інстанції встановлено, що позивач, будучи військовослужбовцем проходив військову службу на посаді директора Департаменту - начальника управління проведення закупівель Департаменту державних закупівель та постачання матеріальних ресурсів Міністерства оборони України. 17.03.2021 наказом Міністра оборони України № 82 заступника директора Департаменту державних закупівель та постачання матеріальних ресурсів Міністерства оборони України полковника [PERSON] , який перебував у розпорядженні директора Департаменту кадрової політики Міністерства оборони, України було звільнено з військової служби у запас. Наказом директора Департаменту державних закупівель та постачання матеріальних ресурсів Міністерства оборони України від 26.03.2021 № 20, полковника [PERSON] було виключено зі списків особового складу Департаменту. Відповідно до платіжного доручення від 01.04.2021 № 248/1/918, грошове забезпечення та інші виплати та компенсації, у тому числі одноразова грошова допомога при звільненні з військової служби у сумі 478 755,00 грн., були перераховані на банківський рахунок позивача 02.04.2021. Позивач вважає, що відповідач помилково визначив розмір призначеної грошової допомоги не врахувавши пільгову вислугу, так як розрахунок вислуги років знаходиться в прямій залежності від кількості повних календарних років їх служби (взято 25 років календарної вислуги років замість 26 років пільгової вислуги). Позивач наголошує на тому, що законодавець не надає визначень ні календарної вислуги років ні пільгової вислуги років. Правовими нормами Порядку № 393 та Закону № 2011, законодавець лише визначає періоди служби, які підлягають зарахуванню до вислуги років у календарному обчисленні або на пільгових умовах. Тобто, законодавець визначає лише способи обчислення вислуги років. Вважаючи свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся до суду з відповідним позовом. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі. Відповідно до положень п. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, на підставах, визначених пунктом 1 частини другої статті 36 Закону України "Про розвідку", а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше. Також, аналогічна норма міститься у розділі XXXII Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260, відповідно до п. 1, 2 зазначено розділу: Військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років, одноразова грошова допомога у разі звільнення з військової служби виплачується в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби за наявності вислуги десять календарних років і більше. Колегія суддів зазначає, що поняття "календарна вислуга років" застосовується не для позначення необхідної для призначення допомоги за вислугу років, а для визначення розміру грошової допомоги: "в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби". При цьому, умовою набуття права на призначення та виплату одноразової грошової допомоги відповідно до частини другої статті 15 "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" є наявність у військовослужбовця вислуги 10 років і більше. Таким чином, в частині другій статті 15 Законі України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" відсутня пряма вказівка на те, що право на призначення та виплату одноразової грошової допомоги виникає за наявності 10 і більше календарних років вислуги. Апеляційний суд зазнчає, що на час звільнення позивача зі служби загальна вислуга років останнього становила понад 10 років, а саме: календарна - 25 років, 07 місяців та 25 дні; пільгова - 26 років, 1 місяць, 29 днів. Отже, умова про наявність 10 і більше років вислуги дотримана позивачем. При цьому, як вже зазначалось, поняття «календарна вислуга років» застосовується не для позначення необхідної для призначення допомоги за вислугу років, а для визначення розміру грошової допомоги: «в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби». Відтак, апеляційний суд вважає, що така допомога нараховується лише за кожний повний календарний рік служби, а пільгова вислуга років застосовується лише для визначення права позивача на призначення такої допомоги, у разі, якщо у нього немає 10 і більше календарної вислуги років. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові №822/3008/17 від 24 листопада 2020 року. Стосовно посилань позивача на висновки суду касаційної інстанції, викладені у постанові Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 806/2104/17 та 03 березня 2021 року у справі № 805/3923/18-а, суд зазначає, що правова позиція Верховного Суду викладена у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду від 03.03.2021 по справі № 805/3923/18-а, не може бути взята до уваги судом, оскільки регулює інші правовідносини, та містить висновки Верховного Суду щодо застосування норм права пов`язаних з пільговим обчисленням вислуги років для призначення пенсії, та не стосується обчислення вислуги років для призначення одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби. Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративногокщо таке представництво належним чином обґрунтоване, судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Згідно з частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Беручи до уваги вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права. Решта тверджень та посилань сторін судовою колегією апеляційного суду не приймається до уваги через їх неналежність до предмету позову або непідтвердженість матеріалами справи. За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Результат розгляду: denied