Рішення адміністративного суду від 2023-01-19 00:00:00+02

Короткий зміст позовних вимог. 12 лютого 2021 року адвокат Головченко О. А., який діє в інтересах [PERSON] , звернувся до суду першої інстанції з позовом до Адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради, в особі адміністративної комісії, в якому просив визнати нечинними та скасувати постанови № 829 від 30 вересня 2020 року та № 829 від 09 вересня 2020 року про накладення на [PERSON] адміністративного стягнення, а справу про адміністративне правопорушення закрити. До того ж, адвокат просив поновити строк на оскарження спірних постанов та заявив про стягнення на користь його довірительки судових витрат, які складаються із судового збору та витрат на професійну правничу допомогу. Обґрунтування позову складається з декілька підстав. Так, по-перше, представник вважає, що [PERSON] було фактично двічі притягнуто до адміністративної відповідальності за одне й те саме правопорушення. По-друге, на його думку, в діях [PERSON] відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 152 КУпАП та пункту \~12.2.8 Правил благоустрою, санітарного утримання територій, забезпечення чистоти і порядку в м. Миколаєві, затверджених рішенням Миколаївської міської ради від 19 квітня 2007 року № 12/21 із змінами, внесеними рішенням Миколаївської міської ради № 28/10 від 16 травня 2013 року (далі Правила), оскільки у неї наявний договір про надання послуг з поводження з побутовими відходами №1/92 від 01.09.2020, укладений з ТОВ «Валан, за адресою провадження господарської діяльності, а саме \~ [ADDRESS] . В обґрунтування поважності причин пропуску десятиденного строку на оскарження спірних постанов адвокат указує про їх отримання 05 лютого 2021 року, на адвокатський запит та про те, що в десятиденний термін звернувся до суду з даним позовом. Короткий зміст рішення суду першої інстанції. Центральний районний суду м. Миколаєва прийняв рішення від 24 листопада 2021 року, де \~позовну вимогу про визнання нечинною та скасування постанови адміністративної комісії Адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради № 829 від 09 вересня 2020 року про накладення адміністративного стягнення залишив без розгляду. Щодо вимоги [PERSON] про визнання нечинною та скасування постанови адміністративної комісії Адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради від 30 вересня 2020 року № 829 про накладення на неї адміністративного стягнення, суд поновив їй строк звернення до суду, розглянув спір по суті \~та відмовив в його задоволенні. Залишаючи позов, про визнання нечинною та скасування постанови адміністративної комісії Адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради № 829 від 09 вересня 2020 року, без розгляду, суд першої інстанції виходив із того, що про прийняття цієї постанови про накладення адміністративного стягнення позивачці стало відомо ще 24 вересня 2020 року, про що свідчить відповідна її заява, на адресу першого заступника голови Адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради про її скасування, у зв`язку з наявністю відповідного договору про надання послуг з поводження з побутовими відходами. У той же час, як зазначив суд першої інстанції, з позовом про скасування даної постанови позивачка звернулась 12 лютого 2021 року, тобто майже через п`ять місяців після того як їй стало відомо про її прийняття, що є порушенням вимог статті 286 КАС України, якою встановлено десятиденний строк оскарження постанов про притягнення до адміністративної відповідальності. Суд дійшов висновку про відсутність поважних причин пропуску строку. Поновлюючи строк звернення до суду щодо оскарження постанови адміністративної комісії Адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради № 829 від 30 вересня 2020 року, \~суд указав про наявність поважних причин пропуску строку на її оскарження, а саме про те, \~що про її прийняття позивачці \~стало відомо лише 05 лютого 2021 року. Відмовляючи в задоволенні позову, в частині визнання нечинною та скасування постанови адміністративної комісії Адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради № 829 від 30 вересня 2020 року, суд першої інстанції керувався наступним. Так, відкидаючи доводи адвоката Головченко О.А. щодо повторності накладення на правопорушника штрафу за одне й те саме правопорушення, суд першої інстанції вважав, що спірною постановою \~зменшено розмір штрафу до 850 грн, який був накладений у розмірі 1700 грн постановою № 829 від 09 вересня 2020 року за вчинення правопорушення, передбаченого пункту \~12.2.8 Правил. Вирішуючи обґрунтованість доводу адвоката про відсутність в діях [PERSON] складу адміністративного правопорушення, передбаченого пункту 12.2.8 Правил, суд першої інстанції указав про відсутність підстав \~досліджувати дані обставини, оскільки притягнення позивачки до адміністративної відповідальності відбулось за постановою № 829 від 09 вересня 2020 року, законність якої не перевірялася судом, у зв`язку з тим, що вона залишена без розгляду. Також суд першої інстанції акцентував увагу на тому, що постановою адміністративної комісії Адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради від 12 травня 2021 року № 829-20 постанову від 30 вересня 2020 року скасовано та закрито справу за статтями 22, 33, 34 КУпАП. Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву. Не погоджуючись з даним судовим рішенням, адвокат Головченко О. А., який діє в інтересах [PERSON] подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. У доводах апеляційної скарги зазначено, що відповідач не клопотав перед судом першої інстанції про пропуск строку оскарження позивачкою постанови від 09 вересня 2020 року, а тому підстав для залишення позову без розгляду не було. Також скаржник вважає, що обставина звернення позивачки 24 вересня 2020 року до Миколаївської міської ради про скасування постанови адміністративної комісії Миколаївської міської ради від 09 вересня 2020 року \~не свідчить про її отримання. Далі, скаржник зазначає, що в адміністративній комісії Адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради відсутні повноваження вносити зміни до постанови про накладення адміністративного стягнення, що була прийнята даним органом раніше, адже \~КУпАП це не передбачено. До того ж, на думку скаржника, якщо суд першої інстанції вважав, що постановою адміністративної комісії Адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради №829-20 від 12 травня 2021 року постанова від 30 вересня 2020 року №829 була скасована, тобто оскаржуване порушення виправлене органом місцевого самоврядування, то це, відповідно до вимог пункту 8 частини першої статті 238 КАС України, є підставою для закриття провадження у справі, а не наслідком відмови в задоволенні позову. Відповідач не скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу. Учасники справи належним чином сповіщені про дату, час та місце розгляду справи, але в судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, що надає, відповідно до статті 311 КАС України, право розглянути справу в порядку письмового провадження. Фактичні обставини справи. [PERSON] здійснює підприємницьку діяльність як фізична особа-підприємець за адресою: [ADDRESS] . 02 вересня 2020 року головний спеціаліст сектору соціально-економічного розвитку мікрорайону Варварівка Адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради ради Ігнатенко К. В. склав протокол №81 про те, що [PERSON] порушила пункт 12.2.8 Правил, що виразилося у відсутності у неї договору на вивіз твердих побутових відходів зі спеціалізованими організаціями. Місце провадження господарської діяльності \~магазин кафетерій « [INFO] » за адресою: [ADDRESS] . \~В протоколі вказано, що \~дії [PERSON] кваліфікуються за статтею 152 КУпАП. Також зазначено, що [PERSON] пояснень не надала, повістку на засідання комісії вручено через працівника магазину. Того ж дня дана посадова особа склала \~акт про те, що [PERSON] порушила пункт 12.2.8 Правил, що виразилося у відсутності у суб`єкта благоустрою договору на вивіз твердих побутових відходів зі спеціалізованими організаціями, за місцем провадження господарської діяльності \~- магазин « [INFO] », що розташований в [ADDRESS] . В даному акті відзначено, що протокол складено за даними куточка споживача, другий примірник протоколу, пам`ятку та повістку надано [PERSON] через працівника магазину. 09 вересня 2020 року протоколом засідання адміністративної комісії Адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради вирішено накласти на [PERSON] штраф у сумі 1700 грн. Постановою адміністративної комісії Адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради від 09 вересня 2020 року № 829 [PERSON] визнано винною у вчиненні правопорушення, передбаченого статтею 152 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу в сумі 1700 грн. 24 вересня 2020 року [PERSON] подала першому заступнику голови Адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради Касьянову О. заяву (зареєстрована 25 вересня 2020 року), в якій просила зняти з неї адміністративне стягнення, накладене постановою адміністративної комісії № 829 від 09 вересня 2020 року, у зв`язку з тим, що договір на вивіз твердих побутових відходів на підприємстві за адресою: [ADDRESS] є в наявності (а.с.64). Зі змісту договору про надання послуг з поводження з побутовими відходами (вивезення) №1/92 від 01 вересня 2020 рок, укладеного ТОВ «Валан» та ФОП [PERSON] , випливає, що ТОВ «Валан» зобов`язується, згідно з графіком надавати послуги з поводження з побутовими відходами, зокрема послуги з вивезення твердих побутових відходів, утворених за адресою: [ADDRESS] . 30 вересня 2020 року адміністративна комісія Адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради, розглянувши наведену вище заяву [PERSON] прийняла постановою № 829 про зменшення штрафу до 850 грн. Далі, 12 травня 2021 року постановою адміністративної комісії Адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради № 829-20 скасовано постанову від 30 вересня 2020 року №829 про зменшення штрафу та закрито справу за статтями 22, 33, 34 КУпАП. Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та оцінка суду апеляційної інстанції доводів апеляції і висновків суду першої інстанції. Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що наявні підстави для часткового задоволення апеляції, з огляду на таке. Колегія суддів, оцінюючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, виходить з такого. Як свідчать обставини справи, постанова адміністративної комісії Миколаївської міської ради №829 про накладення адміністративного стягнення на [PERSON] прийнята 09 вересня 2020 року. Представник позивачки стверджує про те, що належним повідомленням особи про порушення її прав є отримання документу, який це підтверджує. Так, належним повідомлення про порушення прав позивачки є отримання нею постанови про накладення на неї адміністративного стягнення. Відсутність такого отримання свідчить про необізнаність позивачки про накладення на неї штрафу. На переконання адвоката Головченко О. А., десятиденний строк звернення до суду позивачці слід відраховувати з моменту отримання ним, на адвокатський запит, спірної постанови, а саме з 05 лютого 2021 року. Проаналізувавши мотиви скаржника про поважність причин пропуску [PERSON] строку звернення до суду за захистом своїх прав, колегія суддів їх не поділяє, з огляду на таке. Згідно з частиною 1 статті 122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Враховуючи, що в межах даної справи оскаржується рішення щодо притягнення до адміністративної відповідальності слід звернутися до вимог статті 286 КАС України, яка регулює особливості провадження у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності. Відповідно до частини 2 статті 286 КАС України позовну заяву щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності може бути подано протягом десяти днів з дня ухвалення відповідного рішення (постанови). З аналізу зазначених положень процесуального закону слідує, що оскарження постанови про притягнення до адміністративної відповідальності відбувається в десятиденний термін з дня її ухвалення. Водночас, частина 1 статті 121 КАС України передбачає, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Верховний Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних Касаційного адміністративного суду у своїй постанові від 31.03.2021 (справа №240/12017/19) навів тлумачення поважності причин пропуску строку звернення до суду. Так, суд найвищої інстанції зазначив, що строк звернення до адміністративного суду це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Відтак, для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів. У цій справі Верховний Суд також відзначив, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними. Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами. На думку суду апеляційної інстанції, є доведеним факт, що про спірну постанову адміністративної комісії від 09 вересня 2020 року позивачка достеменно дізналась 24 вересня 2020 року, коли звернулась до першого заступника голови Адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради Касьянова О. із заявою про зняття з неї накладеного адміністративного стягнення. За таких умов, колегія суддів вважає обґрунтованою позицію суду першої інстанції, що з 24 вересня 2020 року почався відлік строку звернення до суду. Довід скаржника про те, що неотримання особою постанови про накладення на неї адміністративного стягнення є підставою вважати про те, що остання необізнана про порушення своїх прав, колегія суддів вважає необґрунтованим, оскільки це не засновано на викладених вище законодавчих нормах. Аргумент скаржника, що відсутність клопотання відповідача про застосування наслідків пропущення позивачкою строку звернення до суду позбавляє суд повноважень на ухвалення рішення про залишення позову без розгляду, не може бути прийнятий судом апеляційної інстанції позаяк стаття 123 КАС України не містить таких умов. Так, відповідно до даної норми, у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву. Якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду. Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду. Переходячи до доводу апеляції про відсутність в адміністративної комісії Адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради повноважень вносити зміни в прийняті нею постанови про накладення адміністративного стягнення, колегія суддів установила таке. Стаття 288 КУпАП регулює порядок оскарження постанови по справі про адміністративне правопорушення. Відповідно до пункту 1 частини 1 цієї статті постанову адміністративної комісії по справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржено у виконавчий комітет (а у населених пунктах, де не створено виконавчих комітетів, - виконавчі органи, що виконують їх повноваження) відповідної ради або в районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд, у порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України, з особливостями, встановленими цим Кодексом. За правилами частини 1 статті 293 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді скарги на постанову по справі про адміністративне правопорушення перевіряє законність і обґрунтованість винесеної постанови і приймає одне з таких рішень: 1) залишає постанову без зміни, а скаргу без задоволення; 2) скасовує постанову і надсилає справу на новий розгляд; 3) скасовує постанову і закриває справу; 4) змінює захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено. Отже, виходячи з вимог наведених норм, скаргу на постанову адміністративної комісії Адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради може бути подано у виконавчий комітет Адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради, який і може змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення. За таких обставин, слід констатувати, що адміністративна комісія Адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради, приймаючи постанову про зменшення накладеного адміністративного стягнення №829 від 30 вересня 2020 року, діяла не на підставі та не в межах повноважень, а також не у спосіб визначений законом. У зв`язку з цим, колегія суддів дійшла висновку, що постанова адміністративної комісії Адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради №829 від 30 вересня 2020 року є протиправною та підлягає скасуванню. До того ж, не можна вважати прийняття 12 травня 2021 року адміністративною комісією Адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради постанови № 829-20 виправленням порушення, оскільки таке виправлення відбулось не у спосіб передбачений законодавством, а тому, на думку колегії суддів, відсутні підстави для застосування пункту 8 частини 1 статті 238 КАС України про закриття провадження у справі. Останнє на чому слід зупинити увагу це розподіл судових витрат, понесених позивачкою під час розгляду даної справи в суді першої та апеляційної інстанцій, заявлених її представником. Так, 23 березня 2021 року адвокат Головченко О. А., який діє в інтересах [PERSON] , звернувся до суду першої інстанції з клопотанням про стягнення витрат на правничу допомогу в сумі 4000 грн. До даного клопотання адвокат надав: договір про надання правової/правничої допомоги №4/20 від 10 січня 2020 року, додаткову угоду №3 до вказаного договору, акт здачі-прийому наданої правової допомоги від 15 березня 2021 року та квитанцію до прибуткового касового ордера №17 від 23 березня 2021 року про сплату [PERSON] коштів за виконану ним роботу. У договорі про надання правової допомоги №4/20 від 10 січня 2020 року указано, що розмір гонорару сплачується згідно умов додаткової угоди. В умовах додаткової угоди №3 передбачено, що сторони встановили гонорар адвоката в сумі 800 грн. за одну годину роботи. Акт здачі-прийому наданої правової допомоги від 15 березня 2021 року свідчить про те, що адвокатом виконана наступна робота із зазначенням витраченого часу: -\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~направлення адвокатського запиту 30 хв.; -\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~отримання відповіді та ознайомлення з наданими документами на адвокатський запит 30 хв.; -\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~консультація з питання можливості та перспективності подачі позову 1 год.; -\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~підготовка, складання та подача позову 3 год. Всього витрачено часу 5 год., що становить 4000 грн. 18 травня 2021 року від відповідача надійшов відзив на позов в якому викладені заперечення щодо стягнення на користь позивачки витрат на професійну правничу допомогу. В обґрунтування відсутності підстав для стягнення таких витрат Адміністрація Центрального району Миколаївської міської ради указує на відсутність укладеного договору про надання правової допомоги, звіту про виконані адвокатом роботи або іншого документу, яким підтверджено здійснення клієнтом витрат, а також відсутня книга обліку доходів та витрат. До того ж, вважає, що адвокат не довів, що сума заявлена ним до стягнення на правову допомогу є співмірною зі складністю справи, виконаним обсягом робіт (наданих послуг) та ціною позову, а також значенням справи для сторони або публічним інтересом до справи. Надаючи оцінку наведеним обставинам, колегія суддів керується таким. Частини перша та третя статті 132 КАС України унормовують, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. За приписами статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Частина перша статті 139 КАС України передбачає, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Водночас, частина 3 статті 139 КАС України встановлює, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Проаналізувавши викладені норми законодавства, колегія суддів вважає, що адвокатом Головченко О. А. доведено понесені, його довірителькою, витрати на правову допомогу, позаяк суду представлений договір про надання правової допомоги, додаткова угода до вказаного договору, акт здачі-прийому наданої правової допомоги та квитанція до прибуткового касового ордера про сплату коштів. До того ж, суд апеляційної інстанції вважає, що понесені витрати є співмірними зі складністю справи та виконаним адвокатом обсягом робіт (наданих послуг). З приводу ненадання адвокатом книги обліку доходів та витрат, на чому акцентує увагу відповідач, слід указати, що таку книгу слід надавати в разі ненадання на підтвердження заявлених витрат на професійну правничу допомогу відповідних банківських документів про їх сплату. Однак, у межах даної справи, адвокат Головченко О. А. надав квитанцію до прибуткового касового ордера №17 від 23 березня 2021 року про сплату коштів за виконану роботу. Слід зазначити, що такий висновок суду апеляційної інстанції побудований на постанові Верховного Суду від 29 квітня 2020 року (справа №0240/2505/18-а). Водночас колегія суддів, враховуючи частковість задоволення позову, спираючись на вимоги частини 3 статті 139 КАС України, вважає, що сума витрат на правову допомогу повинна складати 2000 грн. Щодо витрат на сплату судового збору, то слід зазначити, що скаржник поніс їх на загальну суму 1816 грн. (квитанція №ПН37857С1 від 26.02.2021 в сумі 454 грн. за розгляд справи в суді першої інстанції та квитанція №0.0.2528236164.1 від 27.04.2022 в сумі 1362 грн. за розгляд справи в суді апеляційної інстанції). Суд апеляційної інстанції вважає, що витрати на сплату судового збору також підлягають частковому відшкодуванню [PERSON] , за рахунок відповідача, в сумі 908 грн. Щодо іншої суми судового збору в сумі 908 грн., то її слід повернути позивачці, виходячи з вимог пункту 4 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір», який передбачає, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі залишення заяви або скарги без розгляду (крім випадків, якщо такі заяви або скарги залишені без розгляду у зв`язку з повторним неприбуттям або залишенням позивачем судового засідання без поважних причин та неподання заяви про розгляд справи за його відсутності, або неподання позивачем витребуваних судом матеріалів, або за його заявою (клопотанням). Узагальнюючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, що виразилось у незастосуванні закону, який підлягав застосуванню, а тому, відповідно до вимог пункту 4 частини 1 статті 317, наявні підстави для часткового скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови в позові та ухвалення нового рішення про задоволення позову у відповідній частині. Стаття 272 КАС України встановлює особливості оскарження даної категорії справ та встановлює, що судові рішення суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду справ, визначених статтями 273-277, 282-286 цього Кодексу, набирають законної сили з моменту проголошення і не можуть бути оскаржені.

Результат розгляду: partial