Рішення адміністративного суду від 2022-10-05 00:00:00+03

Громадянин Ісламської Республіки Афганістан [PERSON] звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив: - визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 363-20 від 31.08.2020 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Ісламської Республіки Афганістан [PERSON] ; - зобов`язати Державну міграційну служби України повторно розглянути заяву громадянина Ісламської Республіки Афганістан [PERSON] про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.07.2022 позов задоволено. Не погоджуючись з вказаним рішенням Державна міграційна служба України звернулась із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення, як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. В судове засідання сторони не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у зв`язку із чим, колегія суддів, на підставі ч. 13 ст. 10, ч. 4 ст. 229, ч. 2 ст. 313 КАС України розглядає справу за їх відсутності без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що 26.06.2018 позивач звернувся до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області за результатом розгляду матеріалів особової справи позивача підготовлено рекомендаційний висновок від 22.04.2020 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Додатком до висновку від 22.04.2020 щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 23.07.2020 уточнено установчі дані заявника - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Державної міграційної служби України від 31.08.2020 № 363-20 відмовлено позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області скеровано позивачу повідомлення від 16.09.2020 про прийняття рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Громадянин Ісламської Республіки Афганістан [PERSON] , вважаючи рішення Державної міграційної служби України Державної міграційної служби України від 31.08.2020 № 363-20 про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту протиправним, звернувся до суду першої інстанції з даним адміністративним позовом. Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що питання, які мали бути дослідженими органом міграційної служби під час складання висновку та прийняття на його основі рішення стосовно позивача, розглянуті та досліджені відповідачем не в повній мірі, що свідчить про прийняття рішення без урахування усіх обставин, що мали значення для прийняття такого рішення. Апелянт у своїй скарзі зазначає, що судом першої інстанції було неповно та неналежним чином досліджено докази та обставини справи, що призвело до неправомірного застосування норм права. Зокрема, апелянт зазначає, що ним було перевірено та взято до уваги всю інформацію, яку позивач про себе повідомив під час співбесіди, а також вивчено ситуацію у країні походження та в країні постійного перебування (Афганістан). Також, апелянт зазначає, що щодо позивача не було встановлено ознак, передбачених п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту», що могло би бути підставою для отримання позивачем відповідного статусу. Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає доводи апелянта безпідставними, враховуючи наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначено Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Пунктами 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 №3671-VI визначені критерії віднесення особи до категорії біженців чи осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту. Пунктом 4 ч.1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» додатковий захист форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті. Пунктом 13 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань. Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а)расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань. Згідно з статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри. Відповідно до ст. 6 Закону №3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: - яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; - яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; - яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; - стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; - яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; - яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Частиною одинадцятою статті 9 Закону № 3671-VI передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Згідно з ч.5 ст.10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника. Постанова Пленуму Вищого адміністративного суду «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» надає тлумачення терміну «побоювання». Так, «побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи, тощо). Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) отримуються як від біженця, так незалежно від нього з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів МЗС тощо. Завданням апеляційного суду при вирішенні спору, є встановлення обґрунтованості доводів суду першої інстанції, а також правовий аналіз кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу. Так, міграційний орган звертає увагу, що позивач немає обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. При цьому, зазначає, що ДМС України підтверджено відсутність умов, передбачених пунктами 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб які потребують додаткового або тимчасового захисту", які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. Однак, як свідчить аналіз доводів позивача, головними причинами його звернення за захистом є побоювання повернення в країну походження. Такою інформацією стало, зокрема, те, що громадяни Афганістану покидають її внаслідок насильства, терактів з боку угрупування "Талібан". Крім того, на співбесідах позивач вказував про викрадення його сина. Завданням міграційного органу у разі прийняття рішення про відмову у визнанні особою біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, є підтвердження відсутності будь-якої загрози життю та здоров`ю особи, яка звертається із заявою, у разі повернення до країни походження. В іншому випадку, міграційний орган не може нехтувати такими даними та приймати рішення без їх врахування. Загальновідомим фактом є наявність загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту, в якому перебуває Афганістан, а також систематичного порушення прав людини. Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця чи особою, яка потребує додаткового захисту є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні. Аналогічні висновки Верховного Суду викладені у постанові від 28 січня 2021 року у справі №640/2360/20, про неврахування яких слушно зазначає скаржник у касаційній скарзі, а також у постановах від 28 травня 2021 року у справі №640/15365/20, від 23 грудня 2021 року у справі № 420/352/21, від 24 грудня 2021 року у справі №640/5590/20 тощо. Так, колегія суддів зазначає, що станом на час розгляду справи та звернення позивача до відповідача з заявою, ситуація в країні громадянської належності позивача значно погіршилася. Назва статті: АІ - Amnesty International: Amnesty International Report 2020/21; The State of the World's Human Rights; Afghanistan 2020 https://www.ecoi.net/en/document/2048577.html Дата: 07 квітня 2020 року. Зміст: (неофіційний переклад) Незважаючи на мирні переговори, протягом усього року в ході збройного конфлікту продовжували отримувати поранення і гинути мирні жителі, а також збільшилася кількість внутрішньо переміщених осіб. За даними Місії ООН зі сприяння Афганістану (далі-МООНСА), в період з 1 січня по 30 вересня було вбито 2 177 цивільних осіб і поранено 3 822 людини. (...) МООНСА повідомила, що «Талібан» несе відповідальність за 45% жертв серед цивільного населення, а озброєна група, що називає себе «Ісламська держава в Хорасані», - за 7% жертв серед цивільного населення в період з 1 січня по 3О вересня. Збройні групи несли колективну відповідальність за навмисні напади і вбивства цивільних осіб, включаючи вчителів, медичних працівників, співробітників гуманітарних організацій, суддів, племінних і релігійних лідерів, а також державних службовців. Напади були' порушенням міжнародного гуманітарного права, в тому числі мали місце військові злочини, коли цивільні особи і цивільні об`єкти навмисно ставали мішенями. У травні на пологовий будинок в районі Дашті-і-Барч на заході столиці Кабула було скоєно напад бойовиків. Вони вбили 24 людини, включаючи новонароджених, вагітних жінок і медичних працівників. Жодне угрупування не взяло на себе відповідальність за напад. Проурядові сили несуть відповідальність за більш ніж чверть усіх смертей і поранень в період з 01 січня по 30 вересня: 602 людини загинули і 1038 отримали поранення. У тому числі 83 людини були вбиті і 30 поранені міжнародними військовими силами. За даними МООНСА, число жертв серед цивільного населення, приписуваних Афганській національній армії, збільшилася порівняно з попереднім роком, в основному внаслідок авіаударів та наземних зіткнень. МООНСА заявила, що рівень насильства зріс напередодні мирних переговорів. Дітей, як і раніше, вербують для участі в бойових діях, особливо озброєні групи й афганські сили безпеки - проурядові ополченці і місцева поліція, і піддають численним зловживанням, включаючи сексуальне насильство. За даними МООНСА, Афганістан продовжує залишатися «однією з найбільш смертоносних країн в світі для дітей»: як проурядові, так і антиурядові сили несуть відповідальність за більш ніж 700 жертв серед дітей. Назва статті: ПОЗИЦІЯ УВКБ ЩОДО ПОВЕРНЕНЬ ДО АФГАНІСТАНУ (далі - позиція) https://www.refworld.org.ru/cgi-bin/texis/vtx/rwmain/opendocpdf.pdf?reldoc=y&docid=613b1c154 Дата: серпень 2021 року. Зміст: Після виводу міжнародних військ з Афганістану ситуація з безпекою та дотриманням прав людини стрімко погіршилася на значній частині території країни. Угруповання «Талібан» швидко захоплювало один район за іншим, а в серпні 2021 року протягом 10 днів таліби захопили 26 із 34 адміністративних центрів провінцій Афганістану і врешті решт взяли під контроль президентський палац у Кабулі. Спалах насильства мав серйозний вплив на цивільне населення, включаючи жінок та дітей. УВКБ ООН занепокоєне небезпекою можливих порушень прав людини щодо цивільних осіб, включаючи жінок і дівчат, а також щодо афганців, яких «Талібан» вважає такими, що зараз пов`язані або раніше були пов`язані з афганським урядом, з присутніми в Афганістані міжнародними військовими силами чи з міжнародними організаціями, що провадять свою діяльність у країні. За оцінками, від початку 2021 року більше 550 тис. афганців перемістилися у межах території країни внаслідок конфлікту, у тому числі 126 тис. нових ВПО в період з 7 липня 2021 по 9 серпня 2021 року. Хоча поки немає точних даних про кількість афганців, які виїхали за межі країни через бойові дії і порушення прав людини, інформаційні джерела зазначають, що за останні тижні десятки тисяч афганців перетнули міжнародні кордони. Оскільки ситуація в Афганістані залишається нестабільною та невизначеною, УВКБ ООН, згідно листа Представництва Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців в Україні листом від 25 серпня 2021 року (вх.№ 2713/0/1-21 від 26.08.2021), закликає всі країни дозволити особам, які покидають Афганістан, в`їхати на їхні території та забезпечити дотримання принципу недопущення висилки в усіх випадках, включаючи недопущення відмови на кордоні. Аналогічний підхід застосовується до тих осіб, які уже знаходилися в країнах притулку до початку останньої фази ескалації насильства в Афганістані. Стосовно осіб, чиї заяви були відхилені до останніх подій в Афганістані, поточна ситуація в цій країні може зумовлювати факт зміни обставин, який необхідно враховувати в разі подачі нової заяви про надання захисту. Позиція також підкреслює, що з огляду на нестабільність ситуації в Афганістані, УВКБ ООН не вважає доречним відмовляти у наданні міжнародного захисту громадянам Афганістану та особам, які раніше постійно проживали в цій країні, на підставі альтернативи втечі чи переміщення всередині країни. Усі заяви громадян Афганістану і осіб, які раніше постійно проживали на території країни, котрі звертаються по міжнародний захист, повинні розглядатися у рамках справедливих і ефективних процедур відповідно до норм міжнародного і регіонального законодавства про захист біженців. УВКБ ООН стурбоване тим, що події в Афганістані стали причиною збільшення потреб у міжнародному захисті людей, які рятуються втечею з Афганістану, чи то в ролі біженців відповідно до Конвенції 1951 року або регіональних нормативно-правових актів про захист біженців, чи в рамках інших форм міжнародного захисту. Аналогічний підхід застосовується до тих осіб, які уже знаходилися в країнах притулку до початку останньої фази ескалації насильства в Афганістані. З урахуванням нестабільної ситуації в Афганістані УВКБ ООН схвалює заходи, яких вживають деякі країни притулку щодо призупинення прийняття рішень стосовно потреб у міжнародному захисті громадян Афганістана та осіб, які раніше постійно проживали в цій країні, до стабілізації ситуації у країні та появи надійної інформації про ситуацію з безпекою та дотриманням прав людини для оцінки потреб у міжнародному захисті окремих заявників. З огляду на нестабільність ситуації в Афганістані УВКБ ООН не вважає доречним відмовляти у наданні міжнародного захисту громадянам Афганістану та особам, які раніше постійно проживали в цій країні, на підставі альтернативи втечі чи переміщення всередині країни. Колегія суддів зазначає, що згідно з актуальною інформацією стосовно країни громадянської належності заявника, пов`язаної із подіями в Афганістані, УВКБ ООН закликає всі країни дозволити в`їзд особам, які залишають Афганістан, на їхній території та забезпечити дотримання принципу недопущення висилки в усіх випадках, включаючи недопущення відмови на кордоні. Аналогічний підхід має застосовуватись до тих осіб, які уже перебували в країнах притулку до початку останньої фази ескалації насильства у Афганістані. Стосовно осіб, чиї заяви були відхилені до останніх подій в Афганістані. Поточна ситуація в цій країні може зумовлювати факт зміни обставин, який необхідно враховувати в разі подачі нової заяви про надання захисту. Позиція також підкреслює, що, з огляду на нестабільність ситуації в Афганістані, УВКБ ООН не вважає доречним відмовляти у наданні міжнародного захисту громадянам Афганістану та особам, які раніше постійно проживали в цій країні, на підставі альтернативи втечі чи переміщення всередині країни. Як свідчать обставини справи, актуальна інформація по країні громадянської належності при прийнятті апелянтом оскаржуваного рішення врахована не була. Висновки у рішенні ґрунтуються без урахування нестабільної ситуації в Афганістані, нестабільних умов безпеки і поваги до людської гідності. Колегія суддів також враховує те, що станом на час розгляду цієї справи, ситуація в країні походження позивача суттєво змінилася після його виїзду і стала небезпечною для його життя та здоров`я, що неодмінно повинно бути враховано під час вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, що потребує додаткового захисту. Верховний Суд у своїй постанові від 06.05.2022 у справі № 420/470/21, вказав, що в умовах зростаючої інтенсивності триваючого військового конфлікту в Афганістані та нестабільності ситуації в сфері безпеки у країні, загроза небезпеки для життя особи може виникнути як після виїзду з країни походження так і після виїзду особи з третьої безпечної країни, а отже ситуація в країні походження та твердження заявника про існування побоювань переслідувань чи неналежного поводження повинні оцінюватися на момент звернення до органів ДМС в Україні. Вищевикладене та аналіз матеріалів справи свідчить про обґрунтований висновок суду першої інстанції, що відповідачем при вирішенні питання щодо надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту не в повній мірі були виконані всі необхідні дії, зокрема, інформація про країну походження позивача перевірена не в повному обсязі. Зокрема, та інформація, що викладена свідчить про її необ`єктивність, адже висвітлена лише з позитивного боку. Відповідачем не витребовувалися додаткові відомості, що можуть підтвердити наявність чи відсутність підстав для прийняття відповідного рішення. Щодо надання доказів про існування погроз сину позивача зі сторони талібів, то колегія суддів зазначає, що факт загальної ситуації у країні свідчить про очевидну небезпеку повернення до країни походження. При цьому, посилання відповідача у висновку на те, що позивач не зміг обґрунтувати яка саме небезпека може очікувати на нього в разі повернення в країну громадянської належності, не може бути підставою для відмови в оформленні документів. Так, відсутність об`єктивного підтвердження суб`єктивних побоювань позивача щодо повернення до країни громадянської належності повинна бути доведена достовірними доказами, які виключають будь-які сумніви законності прийнятого відносно позивача рішення. Крім того, слід підкреслити, що у цілому, «обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідування» є лише припущенням, яке має об`єктивні підстави, але перевірити його без ризику для життя чи особистої свободи людини майже неможливо. Тому на підставі принципу гуманізму, який закладено, перш за все, в основу Конвенції про статус біженців 1951 року, цей вислів слід тлумачити широко, тобто на користь того, хто звернувся за наданням статусу біженця. Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що прийняте відповідачем рішення № 363-20 від 31.08.2020 про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є необґрунтованим, протиправним та таким, що не відповідає міжнародним принципам та підлягає скасуванню, у зв`язку із чим позовні вимоги в цій частині мають бути задоволені. При цьому, враховуючи вищевикладене, а також те, що відповідачу необхідно при прийнятті рішення врахувати і оновлену інформацію по країні походження, оскільки оскаржуване рішення № 363-20 від 31.08.2020 прийнято без врахування кризової ситуації в Афганістані, яка розпочалася фактично 04.05.2021 (Талібан розпочав великий наступ проти урядових військ у провінції Гільменд на півдні країни), колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до правомірного висновку про зобов`язання Державної міграційної служби України повторно розглянути заяву громадянина Ісламської Республіки Афганістан [PERSON] про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та задоволення у позовних вимог і в цій частині. При цьому, вказані вище та всі інші аргументи апеляційної скарги відповідача є безпідставними та необґрунтованими, носять формальний характер і не ґрунтуються ні на фактичних обставинах, ні на вимогах закону та спростовуються матеріалами справи. Крім того, апеляційна скарга не містить посилань на обставини, передбачені статтями 317-319 КАС України, за яких рішення суду підлягає скасуванню. Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції. Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Результат розгляду: denied