Рішення адміністративного суду від 2022-10-19 00:00:00+03

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив: - визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо відмови [PERSON] у проведенні перерахунку пенсії за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 №1789-XII в редакції, яка діяла на момент призначення пенсії; - визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві від 07.06.2020 №2600-0305-8/73978 щодо відмови [PERSON] у перерахунку пенсії за вислугою років на підставі довідки Офісу Генерального прокурора №21- 973зп від 15.05.2020. - зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві здійснити перерахунок та виплату [PERSON] пенсії за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ (у редакції, що діяла на момент призначення пенсії), виходячи із 90% місячної заробітної плати без обмеження її максимального розміру, відповідно до довідки Офісу Генерального прокурора №21-973зп від 15.05.2020 з урахуванням раніше проведених виплат. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.05.2021, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 08.09.2021, адміністративний позов задоволено частково: - визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо відмови [PERSON] у проведенні перерахунку пенсії за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 №1789-XII (в редакції, яка діяла на момент призначення пенсії); - визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві від 07.06.2020 №2600-0305-8/73978 щодо відмови [PERSON] у перерахунку пенсії за вислугою років на підставі довідки Офісу Генерального прокурора №21- 973зп від 15.05.2020; - зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві здійснити перерахунок та виплату [PERSON] пенсію за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ (у редакції, що діяла на момент призначення пенсії), обчисленої відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №657 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо оплати праці працівників прокуратури» відповідно до довідки Офісу Генерального прокурора №21- 973зп від 15.05.2020 з урахуванням раніше проведених виплат. У подальшому, до суду першої інстанції позивачем було подано заяву про встановлення судового контролю за виконанням рішення, у якій останній просить суд вжити процесуальних заходів щодо виконання судового рішення, зокрема, зобов`язавши відповідача подати звіт про його виконання, за необхідності - накласти на відповідача штраф, а також відреагувати постановленням окремої ухвали та самостійно (окремо) надіслати повідомлення про невиконання судового рішення (вчинення злочину відповідачем) до Офісу Генерального прокурора для відкриття кримінального провадження та притягнення до кримінальної відповідальності винних осіб відповідача. Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.11.2021 у задоволенні заяви відмовлено. Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що оскільки при ухваленні рішення у даній справі судовий контроль не встановлювався, то суд позбавлений процесуальної можливості встановлювати судовий контроль за клопотанням позивача вже після ухвалення рішення у справі. Також суд вказав про те, що матеріалами заяви про встановлення судового контролю не підтверджено, що позивач звертався до органу державної виконавчої служби із заявою щодо відкриття виконавчого провадження. Позивач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким заяву задовольнити, оскільки вважає, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що відмова у встановленні судового контролю є безпідставною. Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до частин другої, третьої статті 129-1 Конституції України Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. За змістом частин першої-четвертої статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Половина суми штрафу стягується на користь позивача, інша половина - до Державного бюджету України. Питання про накладення штрафу вирішується за клопотанням позивача або за ініціативою судді у судовому засіданні з повідомленням сторін. Неприбуття у судове засідання сторін, які були належним чином повідомлені, не перешкоджає розгляду цього питання. Аналіз викладених норм дає підстави для висновку, що суд здійснює контроль за виконанням судових рішень шляхом, зокрема, встановлення строку для подачі звіту про виконання рішення та вирішення у подальшому питання накладення штрафу. При цьому, норми чинного законодавства не визначають стадії, на якій суд має право встановити судовий контроль. Ні частина перша статті 382 КАС, ні пункт 1 частини шостої статті 246 КАС не містять вимог щодо можливості встановлення судового контролю виключно під час винесення судового рішення. Наявність у нормах чинного законодавства механізму примусового виконання судового рішення, а також повноважень суду щодо здійснення контролю за його виконанням шляхом розгляду вимог щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного чи приватного виконавця, не є обставиною, яка унеможливлює здійснення судового контролю у визначений статтею 382 КАС спосіб - шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення. Відтак, помилковими є посилання суду першої інстанції на неможливість вжиття заходів судового контролю після ухвалення рішення та з огляду на наявність процедури примусового виконання судового рішення. Оскільки за наявних у матеріалах справи документів неможливо достовірно встановити факт виконання відповідачем судового рішення, вони не містять інформації про здійснення як перерахунку так і виплати позивачу пенсії за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ (у редакції, що діяла на момент призначення пенсії), обчисленої відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №657 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо оплати праці працівників прокуратури» відповідно до довідки Офісу Генерального прокурора №21- 973зп від 15.05.2020 з урахуванням раніше проведених виплат, то колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку про наявність правових підстав для встановлення судового контролю за його виконанням шляхом встановлення обов`язку подання відповідного звіту. При цьому, проаналізували зміст статті 382 КАС, колегія суддів звертає увагу, що подальші дії щодо розгляду звіту суб`єкта владних повноважень, встановлення більшого строку, накладення штрафу тощо, здійснюється суддею одноособово. У підпункті «ґ» пункту 4 частини першої статті 356 КАС визначені повноваження суду апеляційної інстанції на встановлення строку для подання суб`єктом владних повноважень - відповідачем саме до суду першої інстанції звіту про виконання постанови, якщо вона вимагає вчинення певних дій. Таким чином, звіт про виконання рішення має бути поданий відповідачем до суду першої інстанції, яким у даному випадку є Окружний адміністративний суд міста Києва. Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв помилкове рішення про повну відмову у задоволенні поданої позивачем заяви про встановлення судового контролю. У свою чергу, колегія суддів наголошує, що прохання відповідної заяви позивача щодо накладення штрафу та постановлення окремої ухвали є передчасним, оскільки наразі судом не встановлено за відповідачем порушень, оскільки відповідний звіт до суду ще не було подано. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя . Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 КАС. Відповідно до пункту другого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. За змістом частини першої статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Оскільки судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом порушено норми процесуального права, то оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню, а позов заява позивача частковому задоволенню.

Результат розгляду: partial