Рішення адміністративного суду від 2022-02-09 00:00:00+02

09.12.2021р. позивач Військова частина [NUMBER] [INFO] звернувся до суду із адміністративним позовом, у якому просив винести рішення про затримання громадянина Сирійської Арабської Республіки [PERSON] ( [PERSON] ), [INFO] (зі слів), до прийняття рішення за заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні; продовжити строк затримання громадянину Сирійської Арабської Республіки [PERSON] ( [PERSON] ) [INFO] (зі слів), до прийняття рішення за заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні (а.с.1-4). Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської обл. від 14.12.2021р. заявлений позов задоволено; вирішено затримати громадянина Сирійської Арабської Республіки [PERSON] , [INFO] , який поміщений до Волинського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України, до завершення процедури прийняття рішення за заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, строком на 6 (шість) місяців, а саме до 14.06.2022р. (а.с.58-62). Не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржив представник адвокат Самолюк В.В., діючий за дорученням від імені та в інтересах громадянина Сирійської Арабської Республіки [PERSON] ( [PERSON] ), який покликаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до помилкового вирішення справи, просить рішення суду скасувати та в задоволенні позову відмовити (а.с.66-67). Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що станом на момент прийняття оскаржуваного рішення відповідач вже був затриманий рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської обл. від 24.06.2021р. з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення, яке чинне та не скасоване. Саме на підставі цього рішення відповідач на момент розгляду справи перебував у Волинському пункті тимчасового перебування іноземців. За таких умов судом фактично допущено подвійне затримання відповідача різними рішеннями суду, що законом не передбачено. Наголошує, що затримання до завершення процедури прийняття рішення за заявою про визнання біженцем відповідно до ч.2 ст.289 КАС України можливе лише щодо іноземців, які до прийняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, вчинили порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, до завершення процедури розгляду цієї заяви. Водночас, апеляційний суд не може вийти за межі позовних вимог та застосувати продовження строку щодо затримання іноземця з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення, оскільки позивач про це у позові не просив. Додатково звертає увагу на те, що необґрунтована зміна підстав затримання іноземця призводять до подальших проблем з визначенням строків його фактичного утримання у ПТПІ. Інший учасник справи не подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи. Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача на підтримання поданої скарги, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, з наступних підстав. Як встановлено під час судового розгляду та підтверджено матеріалами справи, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської обл. від 24.06.2021р. у справі № 308/8000/21 було затримано громадянина Сирії [PERSON] , з метою ідентифікації, на строк, достатній для виконання судового рішення, але який не може перевищувати шість місяців, починаючи з часу фактичного затримання (а.с.10-13). У подальшому відповідач був поміщений до Волинського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України. Під час перебування у Волинському ПТПІ громадянин Сирії [PERSON] звернувся до Управління ДМС України у Волинській обл. із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні (а.с.14-16). \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Приймаючи рішення по справі та задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що згідно постанови судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської обл. від 19.03.2021р. громадянина Сирійської Арабської Республіки [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.204-1 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу. Постанова суду набрала законної сили (а.с.8). Визначені нормою ст.289 КАС України заходи можуть бути застосовані до іноземця чи особи без громадянства за наявності двох умов: невирішене питання за заявою такої особи про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, та вчинення нею порушення законодавства України з прикордонних питань. Відсутність хоча б однієї із цих умов є підставою для відмови в задоволенні позову про застосування цих заходів чи їх продовження. Отже, незавершення процедури за заявою відповідача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, на думку суду, є правовою підставою, визначеною абз.2 ч.4 ст.30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» для продовження перебування відповідача в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні. Таким чином, на даний час, по відношенню до відповідача не прийнято рішення за його заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні. Враховуючи вищенаведене та встановлені обставини справи, суд вважає, що вимоги позивача щодо затримання відповідача до прийняття рішення при визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, є обґрунтованими. Суд апеляційної інстанції не погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог про затримання відповідача до завершення процедури прийняття рішення за заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, виходячи з наступного. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Із змісту заявленого позову слідує, що позивачем заявлені дві вимоги, які мають самостійне процесуальне значення: про затримання громадянина Сирійської Арабської Республіки [PERSON] ( [PERSON] ), [INFO] (зі слів), до прийняття рішення за заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні; про продовження строку затримання громадянину Сирійської Арабської Республіки [PERSON] ( [PERSON] ) [INFO] (зі слів), до прийняття рішення за заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні. При цьому, вказані вимоги є взаємовиключними і стосуються, у першому випадку, питання затримання до прийняття рішення за заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, а в другому випадку - продовження строку затримання до прийняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~За результатами розгляду позовної заяви суд задовольнив заявлений позов повністю та прийняв рішення про затримання громадянина Сирійської Арабської Республіки [PERSON] , [INFO] , який поміщений до Волинського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України, до завершення процедури прийняття рішення за заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Стосовно іншої вимоги про продовження строку затримання суд рішення не прийняв, хоча в мотивувальній частині вказав про наявність підстав для продовження перебування відповідача в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні. Разом з тим, із процесуальної точки зору ототожнення вказаних вимог є неприпустимим. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Надаючи правову оцінку заявленим вимогам, суд апеляційної інстанції виходить з наступного. Особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу затримання іноземців або осіб без громадянства врегульовані приписами ст.289 КАС України. Відповідно до ч.1 ст.289 КАС України за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів: 1) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України; 2) затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; 3) взяття іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації; 4) зобов`язання іноземця або особи без громадянства внести заставу. Заходи, визначені цією статтею, також застосовуються адміністративним судом, визначеним частиною першою цієї статті, за позовом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальних органів чи підрозділів, органів охорони державного кордону або Служби безпеки України до іноземців та осіб без громадянства, які до прийняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, або особою без громадянства вчинили порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, до завершення процедури розгляду цієї заяви (ч.2 ст.289 КАС України). Тобто затримання іноземця до завершення процедури розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, пов`язано з такими умовами: 1) перебування іноземця в процедурі отримання статусу біженця; 2) вчинення таким іноземцем порушення законодавства про правовий статус іноземців, до завершення процедури розгляду цієї заяви. Тому для забезпечення виконання цілей вказаної статті судами виносяться рішення, в резолютивній частині яких зазначається умова затримання до завершення процедури розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Разом з тим, докази про те, що після звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідач вчинив порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, до завершення процедури розгляду цієї заяви, матеріали справи не містять. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Покликання суду на постанову судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської обл. від 19.03.2021р. в справі № 308/2926/21, якою відповідач був визнаний винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.204-1 КУпАП, є помилковими, оскільки подія цього правопорушення мала місце до повторного затримання відповідача 16.06.2021р. і передачі його в рамках угоди про реадмісію на територію України, а також до початку процедури отримання статусу біженця (а.с.17). \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Отже, наявність правових і фактичних підстав для затримання відповідача до завершення процедури розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, позивачем не доведено. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Окрім цього, Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської обл. було прийнято рішення від 24.06.2021р. про затримання громадянина Сирійської Арабської Республіки [PERSON] , з метою ідентифікації. З цього приводу колегія суддів враховує, що оскільки рішення щодо затримання відповідача до завершення процедури розгляду його заяви у порядку ч.2 ст.289 КАС України не приймалося, вирішуючи питання про продовження строку затримання відповідача, суд має виходити з умов, які стосуються саме виконання судового рішення від 24.06.2021р., яке було прийняте згідно ч.1 ст.289 КАС України. Відповідно до ч.11 ст.289 КАС України умовами продовження строку затримання є: 1) наявність умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства; 2) неможливість забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк; 3) неможливість прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні. Перші дві підстави стосуються ситуації, коли рішення про затримання іноземця приймалося згідно ч.1 ст.289 КАС України, а третя підстава - коли первинне рішення приймилося про затримання до завершення процедури розгляду заяви про статус біженця. Таким чином, приймаючи відповідне судове рішення, суд має вказати крім строку, на який затримується іноземець, також і мету його затримання. При цьому, суд не може змінювати мету затримання іноземця (особи без громадянства), яка випливає з первинного судового рішення. Так, з матеріалів справи слідує та не заперечується сторонами по справі, що під час перебування у Волинському ПТПІ відповідач подав заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні. У зв`язку з цим, позивач звернувся до суду з позовом, в якому також заявив вимогу про продовження строку затримання до завершення процедури розгляду такої заяви про статус біженця. Колегія суддів звертає увагу на те, що єдиною підставою для продовження строку затримання іноземця з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення є наявність умов, визначених ч.13 ст.289 КАС України: 1) відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його ідентифікації; 2) неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи. Однак, до матеріалів справи не долучені докази відсутності співпраці з боку відповідача під час процедури його ідентифікації. Крім цього, відповідно до ч.12 ст.289 КАС України про продовження строку затримання не пізніш як за п`ять днів до його закінчення орган (підрозділ), за клопотанням якого затримано іноземця або особу без громадянства, кожні шість місяців подає відповідний адміністративний позов. У такому позові зазначаються дії або заходи, що вживалися органом (підрозділом) для ідентифікації іноземця або особи без громадянства, забезпечення виконання рішення про примусове видворення (реадмісію) або для розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні. Колегія суддів враховує, що позивачем не вказано та не з`ясовано судом першої інстанції те, які саме дії та заходи вживалися позивачем для ідентифікації іноземця. Також позивачем не вказано, які заходи вживалися для розгляду заяви відповідача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні. Водночас, матеріали адміністративної справи не містять доказів того, що відносно відповідача існує процедура примусового видворення за межі території України згідно відповідного судового рішення, і що продовження строку затримання відповідача є необхідним для забезпечення такого примусового видворення. Отже, підстави для продовження строку затримання відповідача в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, з наведених позивачем підстав, є відсутніми. Відтак, суд апеляційної інстанції погоджується з доводами апеляційної скарги про необґрунтованість адміністративного позову Військової частини [NUMBER] [INFO] та відсутність підстав для його задоволення. Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВАС України № 1 від 25.06.2009р. «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» при вирішенні справ про примусове видворення суди повинні враховувати положення статей 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року та статті 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно для забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту. Зокрема, відповідно до п «f» частини першої статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім як відповідно до процедури, встановленої законом, у випадку законного арешту або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції. У пункті 103 Рішенні Європейського суду з прав людини від 17.04.2014р. «Справа «Анатолій Руденко проти України», стало остаточним 17.07.2014р. (№ 50264/08) вказано, що тримання особи під вартою є таким серйозним заходом, що він є виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі заходи, було розглянуто і визнано недостатніми для гарантування інтересів особи або суспільства, що можуть вимагати того тримання відповідної особи під вартою. Це означає, шо відповідність позбавлення волі національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин (див. для застосування цих принципів у контексті підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції рішення у справах «Вітольд Літва проти Польщі», заява № 26629/95, п.78. ЄСПЛ 2000- III, та «Станев проти Болгарії» [ВП], заява N 36760/06, п.143, ЄСПЛ 2012). Колегія суддів наголошує, що норми п.1 ст.5 Конвенції мають на увазі фізичну свободу особи, і мета цього положення полягає в недопущенні свавільного позбавлення такої свободи. Перелік винятків стосовно права на свободу, яке гарантує пункт 1 статті 5, є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідатиме меті цього положення. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Враховуючи вищевказане, оцінюючи наведені обставин справи в їх сукупності, колегія суддів приходить до переконливого висновку про те, що заявлений позов є безпідставним та необґрунтованим, а тому не підлягає до задоволення. З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права (незастосування закону, який підлягав застосуванню) та порушення норм процесуального права, що у своїй сукупності призвело до помилкового вирішення справи, через що рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні заявленого позову, з вищевикладених мотивів.

Результат розгляду: denied