Рішення адміністративного суду від 2024-04-02 00:00:00+03

В листопаді 2021 року [PERSON] (далі позивач, [PERSON] ) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду у Харківській області (далі відповідач, ГУ ПФУ в Харківській обл.) \~в якому з урахуванням уточнень, просив: - визнати дії відповідача у частині неврахування його страхового стажу \~незаконними; - зобов`язати відповідача зарахувати у страховий стаж наступні періоди: підприємницької діяльності як роботи за сумісництвом - з 01.01.1998 до 31.12.2003; роботи на посаді директора підприємства "Березень" товариства інвалідів Київського району міста Харкова - з 20.05.1994 до 23.03.1999; - зобов`язати відповідача надати роз`яснення щодо можливості збільшення страхового стажу \~зворотною датою у разі сплати відповідного страхового внеску до Пенсійного фонду; - зобов`язати відповідача зробити перерахунок його пенсі за віком \~з 02.03.2021. 19.01.2023 рішенням Харківського окружного адміністративного суду позов [PERSON] \~задоволено частково. Визнано протиправними дії ГУ ПФУ в Харківській обл. щодо не зарахування до страхового стажу [PERSON] період підприємницької діяльності з 01.01.1998 по 18.08.1998. Зобов`язано ГУ ПФУ в Харківській обл. зарахувати у страховий стаж [PERSON] період підприємницької діяльності з 01.01.1998 по 18.08.1998. Зобов`язано ГУ ПФУ в Харківській обл. перерахувати та виплатити пенсію [PERSON] з 02.03.2021 з урахуванням страхового стажу підприємницької діяльності з 01.01.1998 по 18.08.1998, з урахуванням проведених виплат. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто на користь\~ [PERSON] сплачений судовий збір у розмірі 454 грн. за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в Харківській обл. Не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимоги, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на необґрунтованість та протиправність, \~просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині \~відмови в зарахуванні до його страхового стажу періоду роботи на посаді директора підприємства «Березень» товариства інвалідів Київського району міста Харкова з 25.05.1994 по 23.03.1999 та постановити нове рішення в цій частині, яким задовольнити позов в повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що персоніфікована система обліку була введена в Україні з листопаді 2001 року. Діяльність підприємства «Березень» здійснювалась у період з 20.05.1994 по 25.03.1999, \~у той час коли система персоніфікованого обліку ще не існувала. Вважав, що суд в рішенні не заперечує той факт, що підприємством «Березень» товариства інвалідів Київського району міста Харкова дійсно здійснювались систематичні виплати у Пенсійний фонд України. Зазначив, що ні суд ні відповідач жодним чином не пояснили, яким чином Комінтернівський ПФУ в Харківській області узгодив ліквідацію підприємства «Березень» товариства інвалідів Київського району міста Харкова за наявності наче заборгованості. Відповідач правом на подання відзиву не скористався. Відповідно до ч. 1 ст. 308 та п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами та в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в її межах, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції, при прийнятті оскаржуваного судового рішення, норм процесуального та матеріального права, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено обставини, які не оспорено сторонами. Згідно даних довідки Головного управління статистики у Харківській області від 19.03.2021 № 03.1-08/343, з 07.07.1997 до 24.03.1999, директором Підприємства «Березень» Товариства інвалідів Київського району був [PERSON] 24.03.1999 зареєстровано скасування державної реєстрації Підприємства «Березень» Товариства інвалідів Київського району, що підтверджується повідомленням № 1112. Відповідно до запису в трудовій книжці (запис № 22), [PERSON] з 18.08.1998 \~прийнятий на посаду заступника директора ТОВ «ТНТ», а 22.06.2004 року звільнений із займаної посади. 06.10.2021 [PERSON] звернувся до ГУ ПФУ в Харківській обл. із заявою, в якій просив зарахувати у страховий стаж періоди підприємницької діяльності з 21.04.1992 по 23.03.1999, роботи на посаді директора підприємства "Березень" товариства інвалідів Київського району м. Харкова - з 20.05.1994 по 23.03.1999. Також заявник просив надати можливість для збільшення страхового стажу [PERSON] за рахунок роботи на посаді заступника директора ТОВ "ТНТ" і директора ТОВ "ТНТ"-"НДЦ "ТНТ" з 01.01.2004 і до цього часу, у разі сплати відповідного внеску до Пенсійного фонду України за вказаний період роботи [PERSON] у ТОВ "ТНТ"-"НДЦ "ТНТ". 27.10.2021 листом № 2000-0219-8/133815 ГУ ПФУ в Харківській обл. повідомлено [PERSON] про те, що зарахувати період роботи з 21.04.1992 по 17.08.1998 неможливо, оскільки податкова звітність в електронних базах ДПС в Харківській області зберігається лише 5 років. До стажу зараховано період з 18.08.1998 по 31.12.2003. Згідно листа ГУ ПФУ в Харківській обл. від 11.03.2021 № 2000-0302-8/35639 необхідно надати уточнюючу довідку за період страхового стажу з 20.05.1994 по 23.03.1999. \~За даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку інформація про сплату страхових внесків ТОВ "ТНТ" з 01.01.2004 відсутня. Вважаючи, протиправними дії відповідача щодо незарахування до страхового стажу заявлених періодів, позивач звернувся до суду із цим позовом. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині зарахування до страхового стажу роботи на посаді директора підприємства "Березень" товариства інвалідів Київського району міста Харкова - з 20.05.1994 до 23.03.1999 суд виходив з того, що позивачем не надано доказів відрахування страхових внесків із його заробітної плати посаді директора підприємства "Березень" товариства інвалідів Київського району до Пенсійного фонду України. Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав. Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат для догляду, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. Згідно із ст. 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" № 1788-XII від 05.11.1991 (далі - Закон № 1788-XII), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України. Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29.07.1993, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за № 110 затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників (далі - Інструкція). Відповідно до п. 2.4. Інструкції, усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження); записи виконуються арабськими цифрами; записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення. Згідно із п.п. 2.6 п. 2 Інструкції, у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу. Відповідно до ст. 56 Закону № 1788-XII, до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв. Отже, законодавство визначає, що основним та достатнім документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, хоча наявність стажу може доводитись і іншими документами, якими є трудовий договір або довідки про роботу. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21.02.2018 по справі № 687/975/17. Як вбачається з матеріалів справи, розглянувши заяву позивача та додані до неї документи, пенсійний орган повідомив про відмову зарахування до страхового стажу, крім інших, періоду роботи з 25.05.1994 по 23.03.1999 на посаді директора підприємства "Березень" товариства інвалідів Київського району міста Харкова, в зв`язку з необхідністю надання уточнюючої довідки, оскільки у довідці від 23.03.1999 №03-ок не вказані підстави видачі довідки. Як встановлено з копії трудової книжки позивача серії [NUMBER] , записи за № 15, № 16, в період з 20.05.1994 до 23.03.1999 позивач працював на посаді директора підприємства «Березень» товариства інвалідів Київського району міста Харкова. Враховуючи положення вище зазначених правових норм та обставини справи, колегія суддів прийшла до висновку про наявність підстав для задоволення вимог апелянта щодо зарахування до його страхового стажу періоду роботи на посаді директора підприємства «Березень» товариства інвалідів Київського району міста Харкова з 20.05.1994 по 23.03.1999. ГУ ПФУ у Харківській обл. протиправно не зараховано до страхового стажу позивача період роботи з 20.05.1994 до 23.03.1999 у підприємстві «Березень» товариства інвалідів Київського району міста Харкова, у зв`язку з відсутністю інформації про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України, так як в трудовій книжці позивача серії [NUMBER] наявна інформація про його трудовий стаж з відповідними записами про роботу, які скріплені підписом та печаткою підприємства. Посилання суду першої інстанції, як на підставу для відмови в задоволенні позовних вимог в частині \~зарахування до страхового стажу позивача періоду роботи з 25.05.1994 по 23.03.1999 на посаді директора підприємства "Березень" товариства інвалідів Київського району міста Харкова, колегія суддів вважає помилковими з огляду на наступне. Згідно із ст. 1 Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058- IV), страхові внески це кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування. Страхувальники це роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 24 Закону № 1058- IV, страховий стаж це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Частиною 2 ст. 24 Закону № 1058- IV передбачено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом. Згідно із ст. 20 Закону № 1058- IV, страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі. Обчислення страхових внесків застрахованих осіб, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески. Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків. Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом. Страхові внески є складовою умовою існування солідарної системи і підлягають обов`язковій сплаті, перерахунок пенсії провадиться з урахуванням часу, коли особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, та за який підприємством, де працює людина, (страхувальником) сплачені щомісячні страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. За змістом вищезазначених норм, обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника. Відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки останнє здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи. З урахуванням зазначеного, колегія суддів прийшла до висновку, що позивач не повинен відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків. Невиконання чи неналежне виконання страхувальником своїх обов`язків по сплаті страхових внесків, відсутність в інформаційній базі персиніфікованого обліку даних про сплату страхових внесків не є підставою для позбавлення позивача права на \~зарахування періоду роботи з 25.05.1994 по 23.03.1999 на посаді директора підприємства "Березень" товариства інвалідів Київського району міста Харкова, \~до його страхового стажу. \~ Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 01.03.2021 по справі № 423/757/17, від 11.10.2023 №340/1454/21. Щодо обрання способу захисту порушеного права позивача, колегія суддів зазначає наступне. Завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Адміністративний суд у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення) не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Тобто, дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Разом з тим, враховуючи положення ч. 2 ст. 245 КАС України, захист прав у сфері публічно-правових відносин можливий у спосіб зобов`язання відповідача прийняти певне рішення чи зобов`язання вчинити певні дії. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003). Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Колегія суддів зазначає, що у правовідносинах щодо призначення пенсійних виплат органи пенсійного фонду не наділені дискреційними повноваженнями, оскільки зобов`язані прийняти одне з рішень (про призначення пенсії або про відмову у призначенні), яке відповідає закону. Так, позивачем при зверненні до пенсійного органу на підтвердження наявності спірного стажу роботи були надані: акт перевірки правильності повноти нарахування, своєчасності сплати страхових внесків до Пенсійного фонду № 263 від 25.03.1999, результати перевірки правильності нарахування збору на обов`язкове пенсійне страхування підприємства "Березень" товариства інвалідів Київського району міста Харкова від 25.03.1999. Судом апеляційної інстанції встановлено протиправність відмови відповідача у зарахуванні до страхового стажу [PERSON] спірного періоду роботи з наведених вище підстав. При цьому, інших підстав, що перешкоджають зарахуванню спірного періоду роботи до страхового стажу позивача пенсійним органом за наслідками дослідження наданих позивачем документів не наведено та судом не встановлено. З урахуванням зазначених обставин, колегія суддів прийшла до висновку про наявність підстав для зобов`язання ГУ ПФУ в Харківській обл. зарахувати до страхового стажу [PERSON] період роботи з 20.05.1994 по 23.03.1999. З урахуванням вище зазначеного, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги слушними та такими, що підлягають задоволенню. З огляду на необхідність ефективного захисту прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку суб`єкта владних повноважень та з урахуванням ч. 2 ст. 9 КАС України, колегія суддів прийшла до висновку про необхідність зобов`язати відповідача перерахувати та виплатити пенсію [PERSON] з 02.03.2021 з урахуванням страхового стажу періоду роботи на посаді директора підприємства "Березень" товариства інвалідів Київського району міста Харкова з 20.05.1994 до 23.03.1999, з урахуванням проведених виплат. Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується\~ст. 322 КАС України,\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень. Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України»(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний\~з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6\~Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення. Згідно з приписами п. 2 ч. 1\~ст. 315 КАС України\~за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Відповідно до ч. 1\~ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Оскільки рішення суду першої інстанції ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права колегія суддів \~прийшла до висновку про наявність підстав для задоволення \~вимог апеляційної скарги, та часткове скасування рішення суду першої інстанції. Враховуючи вище викладене, колегія суддів вважає необхідним частково скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.01.2023 та ухвалити в цій частині постанову, якою задовольнити позовні вимоги [PERSON] про зобов`язання відповідача зарахувати до страхового стажу позивача період роботи з 20.05.1994 по 23.03.1999 у підприємстві "Березень" товариства інвалідів Київського району міста Харкова, в іншій частині рішення залишити без змін. Згідно з ч. 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (ч. 7 ст. 139 КАС України). З наявної в матеріалах справи квитанцій від 28.04.2023\~вбачається, що позивачем сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1609,80 грн. Враховуючи висновки суду апеляційної інстанції щодо задоволення вимог апеляційної скарги, відповідно до ч. 3, 6 ст. 139 КАС України, стягненню на користь позивача підлягають судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1609,80 грн., за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, як суб`єкта владних повноважень.

Результат розгляду: granted