Рішення адміністративного суду від 2022-10-04 00:00:00+03

[PERSON] звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області, в якому просить суд: визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області від 11.02.2021 р. №183750002164 та від 22.02.2021 р. №183750002164 про відмову у призначенні [PERSON] пенсії за вислугу років; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області призначити та виплачувати [PERSON] пенсію за вислугу років відповідно до ст.50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 р. №1789-ХІІ з доповненнями згідно із Законом №3662-ХІІ від 26.11.1993 р. у редакції Закону від 12.07.2001 р. №2663-ІІІ, з 24.02.2015 р. з розрахунку 90% від суми місячного (чинного) заробітку, обчисленого за останні 60 календарних місяців роботи відповідно до довідок прокуратури Сумської області від 06.05.2021 р. №21-366 вих-21, №21-368 вих-21, №21-367 вих-21 без обмеження максимального розміру заробітної плати та пенсії з урахуванням загального стажу 20 років 6 місяців 26 днів, у тому числі спеціального стажу роботи на посадах прокурора і слідчого прокуратури за період з 30.04.1999 р. по 24.02.2015 р. 15 років 9 місяців 25 днів, а з урахуванням половини навчання у ВУЗІ та строкової військової служби стаж становить 20 років 2 місяці 10 днів та забезпечити виплату призначеної пенсії без обмеження її максимального розміру з моменту настання права на отримання пенсії за вислугу років, яке не міг реалізувати по причині тривалого захисту своїх прав у судових інстанціях; рішення звернути до негайного виконання; стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області на користь [PERSON] 908,00 грн. в рахунок відшкодування судового збору. Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 22.09.2021 року в задоволенні адміністративного позову [PERSON] відмовлено. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, [PERSON] подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 22.09.2021 року та прийняти постанову, якою задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не враховано частину трудового стажу, зокрема, період роботи у Сумському технікумі харчової промисловості (відокремлений структурний підрозділ «Сумський фаховий коледж Національного університету харчових технологій») на посаді викладача за сумісництвом з 04.10.1999 року по 30.06.2000 року (наказ №58-0 від 04.10.1999 року). Також зазначає, що у трудовій книжці наявні посилання на наказ №119-с від 01.08.1994 року про зарахування студентом ВУЗУ. Вказує, що судом невірно проаналізовано норми матеріального права, адже норми Закону «Про прокуратуру» прийняті у жовтня 2014 року, вступили в дію з липня 2015 року, а право позивача на пенсію за вислугу років виникло у період, коли прокуратура не поновлювала позивача на посаді, тобто в період, коли норми Закону не вступили в дію. Даний факт визнано судами всіх інстанцій і з відповідача в примусовому порядку стягуються відшкодування, згідно з нормами діючого законодавства. Наголошує, що пенсія за вислугу років повинна бути призначена з моменту виникнення права на пенсію, оскільки на момент наявного 20 літнього стажу роботи в органах прокуратури не було права на пенсію, а з моменту винесення рішення суду про поновлення в органах прокуратури з 18.08.2014 року пройшов тривалий час до 24.02.2015 року (дати винесеного наказу про поновлення в органах прокуратури). Стверджує, що в подальшому позивач фактично не був поновлений на роботі, а потім взагалі без фактичного поновлення звільнений за ніби-то прогул з 02.10.2015 року і дані рішення позивачем оскаржувались до 03.10.2019 року, то реальної можливості та юридичного права звернутись за пенсією не було. Вважає, що суд повинен зобов`язати відповідача нарахувати пенсію за вислугу років з 24.02.2015 року - з моменту виникнення юридичного права, яке виникло після винесення наказу про поновлення на роботі, хоча фактично право на пенсію виникло у проміжок часу під час затримки поновлення. Зауважує, що на момент вступу на службу до органів прокуратури була чинною ст.50-1 Закону України "Про прокуратуру" (в редакції Закону №2663-ІІІ від 12.07.2001р.), яка передбачала право на пенсію за вислугу років за умови наявності стажу роботи в органах прокуратури понад 20 років на посадах, що дають право на пенсію за вислугу років. Вважає, що відповідачем неправомірно застосовано у відношенні до позивача нову редакцію статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру", яка суттєво звужує права та гарантії на належний соціальний захист. Стверджує, що із копії трудової книжки та відповідно до довідки Сумської обласної прокуратури вбачається, що на момент звернення із заявою про призначення пенсії стаж роботи позивача складав 21 рік 3 місяці 22 дні. Вважає, що має право для призначення пенсії за вислугу років відповідно до ст.50-1 Закону України "Про прокуратуру". Зазначає, що справа розглядалась в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, що є грубим порушенням норм діючого процесуального права, адже стосується правовідносин, які склались задовго до дії теперішніх процесуальних та матеріальних норм. Зауважує, що судом грубо порушено строки розгляду справи, адже позовна заява подана 11.06.2021 року, провадження у справі судом відкрито 09.07.2021 року, а рішення винесено лише 22.09.2021 року. Також, [PERSON] подано до суду клопотання про надання судової практики, в якому заявник просить врахувати при розгляді справи рішення Сумського окружного адміністративного суду від 08.12.2020 року у справі №480/6552/20 та від 28.12.2020 року у справі №480/8361/20, як факт неоднакового застосування норм матеріального та процесуального права під час розгляду аналогічних справ. Відповідач по справі не скористався \~правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, відповідно до вимог ст.304 КАС України. Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). Відповідно до ч.2 ст.12 КАС України спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Статтею 257 КАС України встановлено, що за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності. При вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує, у тому числі значення справи для сторін, категорію та складність справи, кількість сторін та інших учасників справи та чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес. Враховуючи характер спірних відносин, склад учасників, предмет доказування та той факт, що розгляд справи не становить значний суспільний інтерес, дана справа відноситься до справ незначної складності. З огляду на те, що справа відноситься до категорії незначних, не підпадає під перелік справ, які розглядаються виключно за правилами загального позовного провадження, суд першої інстанції розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (тобто в порядку письмового провадження у відповідності до п.10 ч.1 ст.4 КАС України), характер спірних відносин і предмет доказування не є складними і не вимагають проведення судового засідання, колегія суддів вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. Учасникам \~по даній справі було направлено судом апеляційної інстанції та отримано останніми копії ухвал Другого апеляційного адміністративного суду від 27.07.2022 року про відкриття апеляційного провадження та про призначення даної справи до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження, у т.ч. копію апеляційної скарги, що підтверджується наявними в матеріалах справи поштовим повідомленням про вручення та довідкою про доставку електронного листа. Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №64/2022 від 24.02.2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №2102-IX від 24.02.2022, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року. З огляду на вищевикладене, з урахуванням запровадженого на території України воєнного стану та активними бойовими діями на території Харківської області та безпосередньо у м. Харків, апеляційна скарга [PERSON] була розглянута 04.10.2022 року. Згідно з ч.1 ст.308 КАС України \~суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що [PERSON] з квітня 1999 року працював в органах прокуратури Сумської області (а.с. 52). Наказом № 1125-к від 27.08.2012 року з 27.08.2012 року звільнений із займаної посади та органів прокуратури Сумської області за порушення присяги працівника прокуратури (ст.46-2 Закону України «Про прокуратуру»), який позивач оскаржив в судовому порядку. Постановою Сумського окружного адміністративного суду від 18.08.2014 року у справі № 2а-1870/8103/12 визнано протиправним та скасовано наказ прокурора Сумської області №1125к від 27.08.2012 року та поновлено [PERSON] в органах прокуратури Сумської області на посаді старшого слідчого прокуратури Сумського району Сумської області. Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 12.01.2015 року рішення суду 1 інстанції в цій частині залишено в силі (а.с. 2123). На виконання зазначених судових рішень, наказом прокурора № 183 к від 24.02.2015 року позивача було поновлено на раніше займаній посаді з 27.08.2012. Наказом прокурора №746 від 02.10.2015 з 02.10.2015 року позивача було звільнено з органів прокуратури за прогул без поважних причин на підставі п.4 ст.40 КЗпП України (а.с. 218). Зазначений наказ позивач оскаржив в судовому порядку. Постановою Сумського окружного адміністративного суду від 21.01.2016 року у справі №818/3584/15 наказ про звільнення [PERSON] №746 від 02.10.2015 скасовано та поновлено [PERSON] в органах прокуратури Сумської області на посаді старшого слідчого Сумської місцевої прокуратури. Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 10.03.2016 року рішення суду 1 інстанції залишено в силі. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 07.06.2016 року рішення судів 1 та апеляційної інстанцій скасовано, справу направлено на новий розгляд. Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 21.07.2016 року у справі №818/3584/15, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 14.11.2018 року та постановою Верховного Суду від 03.10.2019, [PERSON] відмовлено у задоволенні позову. З липня 2020 року по лютий 2021 року позивач неодноразово звертався до відповідача із заявами про призначення пенсії за вислугу років, оскільки вважає, що має стаж роботи в органах прокуратури (включаючи строк проходження строкової військової служби та половину строку навчання у вищому навчальному закладі) 20 років 2 місяці та 10 днів, що дає йому право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 р. № 1789-ХІІ з доповненнями згідно із Законом № 3662-ХІІ від 26.11.1993 р. у редакції Закону від 12.07.2001 р. № 2663-ІІІ, з 24.02.2015 р. Так, відповідно до заяви від 18.07.2020 (отримана відповідачем 21.07.2020) позивач просив призначити йому пенсію за вислугу років (а.с. 223). Листом від 17.08.2020 № 3245-3438/О-02/8-1800/20 відповідач повідомив [PERSON] , що розглянути його заяву про призначення пенсії за вислугу років не має можливості, оскільки додані до неї документи не завірені належним чином, до того ж зроблені із копій, а не із оригіналів, а документи про стаж, вік та заробітну плату подаються тільки в оригіналах. Також позивачу запропоновано повторно звернутися із відповідної заявою та необхідними документами. (а.с. 129, 130). Відповідно до заяви від 16.11.2020 позивач просив відповідача розглянути попередньо подану ним заяву про призначення пенсії за вислугу років (а.с. 61). Листом від 01.12.2020 №7602-9548/О-02/8-1800/20 відповідач повідомив [PERSON] , що на його заяву від 18.07.2020 була надана відповідь листом від 17.08.2020 № 3245-3438/О-02/8-1800/20. Також зазначено, що додані да заяви про призначення пенсії документи не завірені належним чином, копії паспорту та трудової книжки є неповними, довідка про заробітну плату не надана. Запропоновано позивачу подати належним чином оформлену заяву та відповідні документи (а.с. 38). Відповідно до заяви від 10.12.2020 позивач просив призначити йому пенсію за вислугу років з урахуванням додатково наданих ним документів (а.с. 62). Листом від 05.01.2021 № 38-9928/О-02/8-1800/21 відповідач повідомив [PERSON] , що документи про стаж, вік та заробітну плату подаються тільки в оригіналах, додані да заяви про призначення пенсії документи не завірені належним чином, копії паспорту та трудової книжки є неповними, довідки про заробітну плату додані в копіях, довідки про складові заробітної плати за останньою займаною посадою прокурора та про розмір виплат відповідно до ч.ч.3, 4 ст.86 Закону України «Про прокуратуру» №1697-VІІ, не надані. Запропоновано позивачу подати належним чином оформлену заяву та відповідні документи (а.с. 39). 08.02.2021 позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії за формою, що передбачена Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 (а.с. 142). Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області від 11.02.2021 №183750002164 позивачу було відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років в зв`язку із недотриманням умов ч.8 ст.86 Закону України «Про прокуратуру», відсутністю можливості визначити тривалість вислуги років, що дає право на пенсію за вислугу років згідно ст.86 Закону України «Про прокуратуру», оскільки трудова книжка зіпсована та не містить на титульному аркуші дати народження заявника, не надано довідки про складові заробітної плати на посадах прокурорів, що передбачено ч.2,ч.3 ст.86 Закону України «Про прокуратуру», до страхового стажу неможливо зарахувати періоди, зазначені в трудовій книжці, неможливо зарахувати період навчання відповідно до диплому [NUMBER] від 29.06.1994, так як в дипломі не зазначено дату зарахування до навчального закладу (а.с. 104). Про вказане рішення відповідач повідомив позивача листом від 19.02.2021№1800-0302-8/9739 (а.с. 41). 18.02.2021 позивач повторно звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії за формою, що передбачена Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 (а.с. 141) Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області від 22.02.2021 №183750002164 позивачу було відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років у зв`язку із недотриманням умов ч.8 ст.86 Закону України «Про прокуратуру», відсутністю можливості визначити тривалість вислуги років, що дає право на пенсію за вислугу років згідно ст.86 Закону України «Про прокуратуру», оскільки трудова книжка зіпсована та не містить на титульному аркуші дати народження заявника, не надано довідки про складові заробітної плати на посадах прокурорів, що передбачено ч.2,ч.3 ст.86 Закону України «Про прокуратуру», до страхового стажу неможливо зарахувати періоди, зазначені в трудовій книжці, неможливо зарахувати період навчання відповідно до диплому [NUMBER] від 29.06.1994, так як в дипломі не зазначено дату зарахування до навчального закладу (а.с. 105). Про вказане рішення відповідач повідомив позивача листом від 26.02.2021№1800-0302-8/11066 (а.с. 40). Не погоджуючись із рішеннями Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області від 11.02.2021 та від 22.02.2021, позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що на час звернення позивача із заявою про призначення пенсії, вислуга років позивача в органах прокуратури складала менше 21 року, що є недостатнім для призначення йому пенсії за вислугу років за Законом України "Про прокуратуру" №1697-VII від 14.10.2014р. Колегія суддів \~погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного. Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно зі ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. З 01.12.1991 року умови та порядок пенсійного забезпечення прокурорів і слідчих органів прокуратури України було визначено статтею 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року. Відповідно до вимог ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції від 05.11.1991 року, яка була чинною до 30.09.2011 року) прокурори та слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку. До статті 50-1 Закону №1789-ХІІ були внесені зміни Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011 №3668-VI (далі - Закон №3668-VI), унаслідок яких наведена вище частина перша статті 50-1 Закону №1789-ХІІ з 01.10.2011 замінена двома частинами, за якими прокурори і слідчі мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: по 30 вересня 2011 року - 20 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років; з 1 жовтня 2011 року по 30 вересня 2012 року - 20 років 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років 6 місяців; з 1 жовтня 2012 року по 30 вересня 2013 року - 21 рік, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 11 років; з 1 жовтня 2013 року по 30 вересня 2014 року - 21 рік 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 11 років 6 місяців; з 1 жовтня 2014 року по 30 вересня 2015 року - 22 роки, у тому числі стажу роботи на посадах \~\~прокурорів \~\~і \~\~слідчих прокуратури не менше 12 років; \~з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року - 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 12 років 6 місяців; з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах \~\~прокурорів \~\~і \~\~слідчих прокуратури не менше 13 років; з 1 жовтня 2017 року по 30 вересня 2018 року - 23 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 13 років 6 місяців; з 1 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року - 24 роки, у тому числі стажу роботи на посадах \~\~прокурорів \~\~і \~\~слідчих прокуратури не менше 14 років; з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року - 24 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 14 років 6 місяців; з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 15 років. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. Пунктом 3 розділу ХІІ Прикінцевих положень Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 р. №1697-VII (який набрав чинності з 15.07.2015р.), визнано таким, що втратив чинність Закон України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789-XII, крім, зокрема, частин третьої, четвертої, шостої та одинадцятої статті 50-1 цього закону, але ці норми не регулюють спірні відносини, які виникли між сторонами у даній справі. Так, відповідно до ч.1 ст.86 Закону №1697-VI прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: по 30 вересня 2011 року - 20 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 10 років; з 1 жовтня 2011 року по 30 вересня 2012 року - 20 років 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 10 років 6 місяців; з 1 жовтня 2012 року по 30 вересня 2013 року - 21 рік, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 11 років; з 1 жовтня 2013 року по 30 вересня 2014 року - 21 рік 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 11 років 6 місяців; з 1 жовтня 2014 року по 30 вересня 2015 року - 22 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років; з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року - 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців; з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років; з 1 жовтня 2017 року по 30 вересня 2018 року - 23 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років 6 місяців; з 1 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року - 24 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років; з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року - 24 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років 6 місяців; з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років. Відповідно до абз.7 ч.6 ст.86 Закону №1697-VI до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується: військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання. Згідно з ч.8 ст.86 Закону №1697-VI право на пенсію за вислугу років мають особи, які безпосередньо перед зверненням за призначенням такої пенсії працюють в органах прокуратури чи в науково-навчальних закладах Офісу Генерального прокурора, а також особи, звільнені з прокурорських посад органів прокуратури за станом здоров`я, у зв`язку з ліквідацією чи реорганізацією органу прокуратури, в якому особа обіймає посаду, або у зв`язку із скороченням кількості прокурорів, у зв`язку з обранням їх на виборні посади в органах державної влади чи органах місцевого самоврядування. Ветеранам війни, які мають необхідний стаж роботи для призначення пенсії за вислугу років, така пенсія призначається незалежно від того, чи працювали вони в органах прокуратури перед зверненням за призначенням пенсії. З матеріалів справи судом встановлено, що позивач вперше звернувся із заявою про призначення пенсії за вислугу років 18.07.2020 р., матеріали справи не містять доказів щодо іншої дати звернення позивача вперше із заявою про призначення пенсії. Таким чином, на час звернення позивача вперше із заявою про призначення пенсії діяли нові норми щодо призначення пенсії працівникам прокуратури, визначені ст.86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року №1697-VII, якими передбачено, що прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року - 24 роки 06 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років 06 місяців. За матеріалами справи, позивач працював в органах прокуратури з 30.04.1999 року по 02.10.2015 року, що складає 16 років 5 місяців 2 дні. Відповідно до військового квитка, з 19.12.1990 року по 18.11.1992 року позивач проходив строкову військову службу, що складає 1 рік 10 місяців та 29 днів. Як стверджує позивач, посилаючись на записи в трудовій книжці, з 01.09.1994 рік по 30.06.1999 рік він навчався на денній формі навчання в Українській державній юридичній академії (перейменовано в Національну юридичну академію), що складає 4 роки 10 місяців. Однак, враховуючи вищезазначені періоди, на час звернення позивача із заявою про призначення пенсії, вислуга років позивача в органах прокуратури складала менше 21 року, що є недостатнім для призначення йому пенсії за вислугу років за Законом України "Про прокуратуру" №1697-VII від 14.10.2014 року. Крім того, в оскаржуваний рішеннях Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області від 11.02.2021 р. №183750002164 та від 22.02.2021 р. №183750002164 про відмову у призначенні [PERSON] пенсії за вислугу років, зазначено, що також відсутня можливість визначити тривалість вислуги років, оскільки трудова книжка зіпсована. Вказано, що неможливо зарахувати період навчання відповідно до диплому [NUMBER] від 29.06.1994 року, так \~як в дипломі не зазначено дату зарахування до навчального закладу. В апеляційній скарзі позивач зазначає про те, що у трудовій книжці наявні посилання на наказ №119-с від 01.08.1994 року про зарахування студентом ВУЗУ, однак матеріали справи не містять даного наказу, з якого вбачається дата зарахування до навчального закладу. Довідки з навчального закладу про підтвердження періоду навчання позивачем надано відповідачу не було. Доводи апеляційної скарги про наявність правових підстав для зарахування до вислуги років позивача в органах прокуратури періоду роботи у Сумському технікумі харчової промисловості (відокремлений структурний підрозділ «Сумський фаховий коледж Національного університету харчових технологій») на посаді викладача за сумісництвом з 04.10.1999 року по 30.06.2000 року (наказ №58-0 від 04.10.1999 року), колегія суддів не приймає до уваги, оскільки з аналізу ч.6 ст.86 Закону №1697-VI вбачається, що час роботи, зокрема, у науково-навчальних закладах Офісу Генерального прокурора працівникам, яким до набрання чинності цим законом було присвоєно класні чини (працівникам військової прокуратури - відповідні військові звання), у тому числі час наукової та викладацької роботи в інших науково-навчальних закладах, якщо вони мали науковий ступінь чи вчене звання, зараховується до вислуги років, тобто, до загального стажу. При цьому, матеріалами справи не підтверджено, що позивач працював в науково-навчальному закладі та мав науковий ступінь чи вчене звання. Разом з тим, колегія суддів зауважує, що позивач безпосередньо перед зверненням за призначенням такої пенсії не працював в органах прокуратури чи в науково-навчальних закладах Офісу Генерального прокурора, та не був звільнений з прокурорських посад органів прокуратури за станом здоров`я, у зв`язку з ліквідацією чи реорганізацією органу прокуратури, або у зв`язку із скороченням кількості прокурорів, у зв`язку з обранням їх на виборні посади в органах державної влади чи органах місцевого самоврядування. Відтак, заява позивача про призначення пенсії за вислугу років не відповідає вимогам ч.8 статті 86 Закону №1697-VI. Щодо доводів апеляційної скарги позивача про те, що він був позбавлений можливості скористатися своїм правом на призначення пенсії за вислугу років внаслідок тривалого невиконання постанови Сумського окружного адміністративного суду від 18.08.2014 року у справі № 2а-1870/8103/12, якою його поновлено в органах прокуратури Сумської області на посаді старшого слідчого прокуратури Сумського району Сумської області, колегія суддів зазначає наступне. В проміжок часу між прийняттям судом рішення про поновлення позивача на займаній посаді в органах прокуратури (18.08.2014) та виконанням цього рішення і фактичним поновленням [PERSON] в органах прокуратури (24.02.2015), особливості пенсійного забезпечення прокурорів визначалися статтею 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ в редакції Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011 №3668-VI та яка передбачала, що прокурори і слідчі мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2013 року по 30 вересня 2014 року - 21 рік 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 11 років 6 місяців; з 1 жовтня 2014 року по 30 вересня 2015 року - 22 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 12 років. Як зазначалося судом вище, вислуга років позивача в органах прокуратури складає менше 21 року, що було недостатнім і для призначення йому пенсії за вислугу років за Законом України "Про прокуратуру" №1789-ХІІ 14.10.2014р. Стосовно посилання апелянта на те, що на момент вступу на службу до органів прокуратури була чинною ст.50-1 Закону України "Про прокуратуру" (в редакції Закону №2663-ІІІ від 12.07.2001р.), яка передбачала право на пенсію за вислугу років за умови наявності стажу роботи в органах прокуратури понад 20 років на посадах, що дають право на пенсію за вислугу років, тому відповідачем неправомірно застосовано у відношенні до позивача нову редакцію статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру", яка суттєво звужує права та гарантії на належний соціальний захист, то колегія суддів зазначає наступне. Так, статтею 22 Конституції України встановлено, що конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Велика Палата Верховного Суду у справі № 265/6322/16-а дійшла висновку, що у разі якщо в подальшому у чинному законодавстві відбуваються зміни щодо правового регулювання призначення пенсії за вислугу років, які підвищують, зокрема, необхідний стаж для призначення пенсії, зменшують розмір пенсії у відсотковому виразі до посадових окладів, то такі зміни звужують зміст та обсяг існуючих прав зазначеної категорії осіб (в яких таке право виникло раніше). Відповідно до вимог ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції від 05.11.1991 року, яка була чинною до 30.09.2011 року) прокурори та слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку. Колегія суддів зазначає, що позивач станом на 30.09.2011р. не мав необхідного стажу роботи для призначення пенсії відповідно до вимог статті 50-1 Закону №1789-ХІІ, а отже у останнього не виникло право на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі вказаної норми права. З огляду на встановлені обставини, неможливо стверджувати про звуження змісту та обсягу прав позивача, оскільки положення Конституції України вказують на неприпустимість звуження змісту та обсягу вже існуючого права. Аналогічна правова позиція щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладена у постановах Верховного Суду від 10.07.2018 у справі №211/5697/16-а, від 10.05.2018 у справі №358/1830/16-а, від 10.10.2019 у справі №265/3516/17, від 04.12.2019 у справі №747/559/17. Доводи апелянта про те, із копії трудової книжки та відповідно до довідки Сумської обласної прокуратури вбачається, що на момент звернення із заявою про призначення пенсії стаж роботи позивача складав 21 рік 3 місяці 22 дні, є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи. При цьому, в адміністративному позові позивач зазначає про те, що із копії трудової книжки та відповідно до довідки Сумської обласної прокуратури вбачається, що на момент звернення із заявою про призначення пенсії стаж роботи позивача складав 20 років 2 місяці 10 днів. Також, за матеріалами справи, з липня 2020 року по лютий 2021 року позивач неодноразово звертався до відповідача із заявами про призначення пенсії за вислугу років, оскільки вважає, що має стаж роботи в органах прокуратури (включаючи строк проходження строкової військової служби та половину строку навчання у вищому навчальному закладі) 20 років 2 місяці та 10 днів, що дає йому право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 р. № 1789-ХІІ з доповненнями згідно із Законом № 3662-ХІІ від 26.11.1993 р. у редакції Закону від 12.07.2001 р. № 2663-ІІІ, з 24.02.2015 р. Посилання апелянта на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 08.12.2020 року у справі №480/6552/20 та від 28.12.2020 року у справі №480/8361/20, як факт неоднакового застосування норм матеріального та процесуального права під час розгляду аналогічних справ, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки такі рішення не є рішеннями в розумінні вимог, які в силу приписів ч.6 ст.13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та ст.242 КАС України враховуються судом при застосуванні таких норм права. Враховуючи сукупність викладених обставин, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що оскільки стаж позивача за вислугу років недостатній для призначення пенсії на підставі статті 86 Закону № 1697-VII, а в період дії статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ позивач ще не набув права на призначення пенсії за вислугу років, відмова Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області у призначенні відповідної пенсії є обґрунтованою та правомірною. З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню. Стосовно посилань позивача в апеляційній скарзі на те, що при винесенні судом першої інстанції рішення у справі порушено норми процесуального права, а саме строки розгляду справи, адже позовна заява подана 11.06.2021 року, провадження у справі судом відкрито 09.07.2021 року, а рішення винесено лише 22.09.2021 року, то колегія суддів зазначає наступне. Відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 317 КАС України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. В цьому випадку справу вирішено вірно. Крім того, колегія суддів зазначає, що зазначена обставина не може бути підставою для прийняття рішення про задоволення позовних вимог. Разом з тим, щодо доводів апеляційної скарги про те, що справа розглядалась в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, що є грубим порушенням норм діючого процесуального права, адже стосується правовідносин, які склались задовго до дії теперішніх процесуальних та матеріальних норм, то колегія суддів зазначає наступне. Частиною 1 ст.12 КАС України визначено, що адміністративне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного). Відповідно до ст.ст. 12, 257 КАС України спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. При цьому, ч.1 ст.263 КАС України визначено, що суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо, зокрема, оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг. Таким чином, адміністративна справа за даним позовом є справою незначної складності та підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), тому доводи апелянта про порушення судом першої інстанції норм процесуального права є безпідставними. Колегія суддів вважає, що інші аргументи, наведені сторонами по справі, не вимагають детального обґрунтування, оскільки не є вирішальними. Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. Згідно із ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29). \~ Частиною 1 ст. 315 КАС України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін. Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Під час апеляційного провадження, колегія суду не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують. Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийнятим на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу \~без задоволення, а судове рішення без змін. Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Результат розгляду: denied