Рішення адміністративного суду від 2022-10-06 00:00:00+03

[PERSON] звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві, в якому просив: - визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві від 26 березня 2021 року «Про відмову щодо призначення пенсії за віком на пільгових умовах за списком №1 згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» [PERSON] [INFO] , ідентифікаційний код [NUMBER] ; - зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві, за адресою: місто Київ, вулиця Бульварно-Кудрявська, 16, код за ЄДРПОУ 42098368 повторно розглянути заяву [PERSON] [INFO] , ідентифікаційний код [NUMBER] від 11.03.2021, яка зареєстрована за номером 3371 із зарахуванням до пільгового стажу періодів роботи з 23.05.1985 по 16.08.1985, з 03.01.1986 по 21.04.1986, з 11.07.1986 по 17.11.1986, з 21.11.1986 по 18.11.1988, та з 16.01.1989 по 03.05.1990. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві від 26 березня 2021 року «Про відмову щодо призначення пенсії за віком на пільгових умовах за списком №1 згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» [PERSON] , є протиправними та такими, що порушують право позивача на справедливий, обчислений у відповідності до чинного законодавства розмір пенсії. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 травня 2022 року позовні вимоги задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві від 26.03.2021 «Про відмову щодо призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1 згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» [PERSON] . Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві повторно розглянути заяву [PERSON] від 11.03.2021, яка зареєстрована за номером 3371 із зарахуванням до пільгового стажу періодів роботи з 23.05.1985 по 16.08.1985, з 03.01.1986 по 21.04.1986, з 11.07.1986 по 17.11.1986, з 21.11.1986 по 18.11.1988, та з 16.01.1989 по 03.05.1990. В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що позивач є внутрішньопереміщеною особою, та з огляду на відсутність належним чином оформлених уточнюючих довідок, які б свідчили про підтвердження періодів роботи з 23.05.1985 по 16.08.1985, з 03.01.1986 по 21.04.1986, з 11.07.1986 по 17.11.1986, з 21.11.1986 по 18.11.1988, та з 16.01.1989 по 03.05.1990, тому підстави для задоволення позовних вимог - відсутні. У відзиві на апеляційну скаргу позивачем зазначено про те, що апеляційна скарга є безпідставною та такою, що не підлягає до задоволення, з огляду на висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції. Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження. Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, 11.03.2021 [PERSON] звернувся до Головного управління ПФУ у місті Києві щодо призначення пенсії за віком на пільгових умовах за списком № 1. Листом від 26.03.2021 № 2600-0303-8/52402 Головне управління Пенсійного фонду України у м. Києві повідомлено, що згідно наданих документів, зокрема: трудової книжки, диплому про навчання, військового квитка та пільгових довідок про підтвердження трудового стажу, загальний трудовий стаж становить 27 років 9 місяців 1 день, а пільговий стаж за Списком № 1 відсутній. При цьому, позивача проінформовано, що до пільгового стажу роботи згідно пільгових довідок, які видані ВАТ «Шахтоспецполімеркріплення» ім. С.М. Кірова з 23.05.1985 по 16.08.1985, з 03.01.1986 по 21.04.1986, з 11.07.1986 по 17.11.1986, з 15.05.1990 по 06.08.1993 та з 16.01.1989 по 03.05.1990 не зараховано, оскільки вищезазначені довідки не оформлені належним чином відповідно до пункту 20 Постанови Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637, а саме: у довідках відсутній характер виконуваної роботи, не зазначені постанови, які були чинні на період роботи на пільгових умовах, довідки не завірені гербовою печаткою підприємства. Крім того зазначено, що позивачем не надано копії первинних документів, які підтверджують повний робочий день під землею на підставі яких були видані пільгові довідки. Не погоджуючись з такою відмовою відповідача та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з цим позовом до суду. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивачем надано усі наявні документи, тому слід визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві від 26.03.2021 «Про відмову щодо призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1 згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» [PERSON] , а також зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві повторно розглянути заяву [PERSON] від 11.03.2021, яка зареєстрована за номером 3371 із зарахуванням до пільгового стажу періодів роботи з 23.05.1985 по 16.08.1985, з 03.01.1986 по 21.04.1986, з 11.07.1986 по 17.11.1986, з 21.11.1986 по 18.11.1988, та з 16.01.1989 по 03.05.1990. Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке. Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. У силу вимог ст. 1 Закону України від 05.11.1991 № 1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом. Відповідно до ст. 100 вказаного Закону особам, які працювали до введення в дію цього Закону на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, передбачених раніше діючим законодавством, пенсії за віком призначаються на таких умовах: а) особам, які мають на день введення в дію цього Закону повний стаж на зазначених роботах, що давав право на пенсію на пільгових умовах, пенсії в розмірах, передбачених цим Законом, призначаються відповідно до вимог за віком і стажем, встановлених раніше діючим законодавством; б) особам, які не мають повного стажу роботи із шкідливими і важкими умовами праці, вік, необхідний для призначення пенсії відповідно до ст. 12, знижується пропорційно наявному стажу в порядку, передбаченому ст.ст. 13-14 цього Закону, виходячи з вимог цього стажу, встановлених раніше діючим законодавством. Так, у відповідності до пункту «а» статті 13 Закону № 1788-XII на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах; жінки - після досягнення 45 років і при стажі роботи не менше 15 років, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах. Згідно з частиною другою статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-IV) право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за Списком №1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, а пенсії за вислугу років - на умовах, зазначених у частині четвертій цієї статті. Розміри пенсій для осіб, визначених цією статтею, обчислюються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону. За змістом частини третьої статті 114 вказаного Закону працівники, безпосередньо зайняті повний робочий день на підземних і відкритих гірничих роботах (включаючи особовий склад гірничорятувальних частин) з видобутку вугілля, сланцю, руди та інших корисних копалин, на будівництві шахт і рудників та в металургії, - за списком робіт і професій, що затверджується Кабінетом Міністрів України, мають право на пенсію незалежно від віку, якщо вони були зайняті на зазначених роботах не менше 25 років, а працівники провідних професій на таких роботах: робітники очисного вибою, прохідники, вибійники на відбійних молотках, машиністи гірничих виймальних машин, сталевари, горнові, агломератники, вальцювальники гарячого прокату, оброблювачі поверхневих дефектів металу (вогневим засобом вручну) на гарячих дільницях, машиністи кранів металургійного виробництва (відділень нагрівальних колодязів та стриперних відділень), - за умови, що вони були зайняті на таких роботах не менше 20 років. Такий самий порядок пенсійного забезпечення поширюється і на працівників, безпосередньо зайнятих повний робочий день на підземних роботах (включаючи особовий склад гірничорятувальних частин) на шахтах з видобутку вугілля, сланцю, руди та інших корисних копалин, що реструктуризуються або перебувають у стадії ліквідації, але не більше двох років. У відповідності до пункту 3 Порядку застосування Списків №1 і №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 18 листопада 2005 року №383 (далі - Порядок №383) при визначенні права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються Списки, що чинні на період роботи особи. До пільгового стажу зараховується весь період роботи на відповідних посадах або за професіями незалежно від дати їх внесення до Списків за умови підтвердження документами відповідних умов праці за час виконання роботи до 21 серпня 1992 року та за результатами проведення атестації робочих місць за умовами праці після 21 серпня 1992 року. За правилами пункту 4.2 Порядку № 383 результати атестації (як уперше проведеної, так і чергової) застосовуються при обчисленні стажу, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, упродовж 5 років після затвердження її результатів, за умови, якщо впродовж цього часу на даному підприємстві не змінились докорінні умови і характер праці (виробництво, робота, робоче місце), що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах. У разі докорінної зміни умови і характеру праці для підтвердження права на пенсію за віком на пільгових умовах має бути проведена позачергова атестація. Згідно з пунктом 4.3 Порядку № 383 у разі підтвердження права на пенсію за віком на пільгових умовах за результатами атестації, вперше проведеної до 21 серпня 1997 року (впродовж 5 років після введення в дію Порядку проведення атестації робочих місць) до стажу, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, зараховується весь період роботи на даному підприємстві у виробництвах, передбачених Списками, тобто період роботи зі шкідливими умовами праці, до дати видання наказу на підприємстві про результати проведення атестації та період роботи впродовж наступних 5 років з урахуванням пункту 4.2 цього Порядку. Аналіз наведених правових норм свідчить про те, що однією із умов зарахування до пільгового стажу певного періоду роботи на відповідній посаді або за професією є включення цієї посади або професії до Списків, що діяли в період такої роботи. Вимога щодо обов`язкового підтвердження документами умов праці до 21 серпня 1992 року та проведення атестації після цієї дати є похідними від основної умови про внесення цієї професії до діючих Списків. При цьому, пунктом 10 Порядку № 383 установлено, що для підтвердження стажу роботи зі шкідливими і важкими умовами праці необхідно подати трудову книжку з оформленими належним чином записами про займану посаду і період виконуваної роботи, виписку з наказу по підприємству про проведення атестації на відповідному робочому місці та в разі відсутності в трудовій книжці відомостей, що визначають право на пенсію на пільгових умовах, уточнюючу довідку, передбачену пунктом 20 Порядку № 637. Відповідно до ст. 48 КЗпП України, положення якої кореспондуються зі ст. 62 Закону № 1788-XII, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України. Пунктом 20 Порядку №637 передбачено, що у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка. У разі відсутності правонаступника підтвердження періодів роботи, що зараховуються до трудового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установленої для окремих категорій працівників, здійснюється у порядку, визначеному Пенсійним фондом України за погодженням з Мінпраці та Мінфіном. Тобто, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Проте якщо у трудовій книжці не зазначені відомості про умови праці та характер виконуваної роботи, то для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. З матеріалів справи вбачається, що згідно записів трудової книжки [PERSON] загальний трудовий стаж позивача складає 27 років 9 місяців 1 день, що підтверджується трудовою книжкою, дипломом про навчання та військовим квитком. Однак, відповідач вказує на відсутність у позивача пільгового стажу роботи по Списку № 1, у зв`язку з неподанням останнім уточнюючих довідок про пільговий стаж роботи та документів на підтвердження проведення атестації робочих місць за умовами праці, як наслідок відповідачем не враховано до пільгового стажу наступні періоди: - з 23.05.1985 по 16.08.1985 - працював повний робочий день гірничим майстром, що підтверджується відповідним записом у трудовій книжці; - з 03.01.1986 по 21.04.1986 - період роботи з повним робочим днем на посаді гірничо робочого 5 розряду на роботах під землею; - з 11.07.1986 по 17.11.1986 - період роботи на посаді гірничим майстра під землею з повним робочим днем; - з 16.01.1989 по 03.05.1990 - період роботи гірничим майстром на роботах під землею з повним робочим днем. У той же час, атестація робочих місць здійснюється на підприємствах, в організаціях та установах незалежно від форм власності і господарювання згідно з Порядком проведення атестації робочих місць за умовами праці, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01 серпня 1992 року № 442 (далі - Порядок № 442) та Методичними рекомендаціями для проведення атестації робочих місць за умовами праці, затвердженими постановою Міністерства праці України (далі - Мінпраці) від 01 вересня 1992 року № 41 (далі - Методичні рекомендації). Відповідно до зазначених нормативних актів основна мета атестації полягає в регулюванні відносин між власником або уповноваженим ним органом і працівниками у галузі реалізації права на здорові й безпечні умови праці, пільгове забезпечення, пільги та компенсації за роботу в несприятливих умовах. Згідно з пунктом 4 Порядку № 442 та підпункту 1.5 пункту 1 Методичних рекомендацій атестація проводиться не рідше одного разу на 5 років. Відповідальність за своєчасне та якісне проведення атестації покладається на керівника підприємства, організації. За змістом пунктів 8 та 9 Порядку № 442 проведення атестації робочих місць відомості про результати атестації робочих місць заносяться до карти умов праці, форма якої затверджується Мінпраці разом з Міністерством охорони здоров`я України. Перелік робочих місць, виробництв, професій і посад з пільговим пенсійним забезпеченням працівників, який складається за результатами проведеної атестації робочих місць, після погодження з профспілковим комітетом затверджується наказом по підприємству, організації і зберігається протягом 50 років. Витяги з наказу додаються до трудової книжки працівників, професії та посади яких внесено до переліку. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що своєчасно проведена атестація робочих місць за умовами праці є одним із заходів соціального захисту працівників, який має сприяти реалізації прав на здорові й безпечні умови праці, пільги та компенсації за роботу у несприятливих умовах, пільгове пенсійне забезпечення тощо. Разом з тим, особа, яка працює на посаді, віднесеній до Списку № 1, робоче місце по якій підлягає атестації, відповідно до Порядку № 442, не наділена жодними правами (повноваженнями, обов`язками), які б могли вплинути на своєчасність проведення атестації робочих місць. У даному випадку, колегія суддів звертає увагу на позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 19 лютого 2020 року у справі №520/15025/16-а згідно якої особи, які зайняті на роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком № 2, але з вини власника на таких підприємствах не було проведено атестацію робочого місця, мають право на зарахування стажу роботи на таких посадах до спеціального стажу, необхідного для призначення пенсії за віком на пільгових умовах Списком № 2, відповідно до п. «б» ст. 13 Закону №1788-XII. При цьому, на працівника, зайнятого на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, не можна покладати відповідальність за непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць за умовами праці. Непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць власником підприємств або уповноваженим ним органом не може позбавляти громадян їх конституційного права на соціальний захист, у тому числі щодо надання пенсій за віком на пільгових умовах. Контроль за додержанням підприємствами правил проведення атестації робочих місць за умовами праці покладається на відповідні повноважні державні контролюючі органи, зокрема Держпраці. Отже, Велика Палата Верховного Суду прийшла до висновку, що непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць власником підприємства не може бути підставою для відмови у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах. Відповідальність за непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць покладається на власника підприємства, а не працівника. У даному випадку, контролюючу функцію у відносинах щодо проведення атестації робочих місць на підприємстві виконує держава в особі відповідних контролюючих органів, а не працівник. Сукупність правових норм, дозволяє дійти висновку, що атестація робочого місця є важливим запобіжником порушень у забезпеченні належних умов праці на підприємствах, в організаціях та установах. Проте, розуміючи положення пункту «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» - «за результатами атестації робочих місць» як обмежувальний захід при призначенні пільгової пенсії, держава покладає відповідальність за непроведення атестації, та відповідно, надмірний тягар, на пенсіонера (позивача у цій справі). Як свідчать матеріали справи, у трудовій книжці [PERSON] містяться записи про прийняття (переведення) позивача на роботу із відміткою «з повним робочим днем під землею». Окрім того, факт роботи позивача за Списком № 1 підтверджується також довідками Шахтоуправління ім. С.М. Кірова та ВАТ «Шахтоспецполімеркріплення». Так, у довідці, виданій Шахтоуправлінням ім. С.М. Кірова від 21.08.2002 № 01/220 вказано, що [PERSON] дійсно працював в Управлінні «Шахтоспецполімеркріплення» п/о «Макіїввугілля» у періоди з 23.05.1985 по 16.08.1985, з 03.01.1986 по 21.04.1986, з 11.07.1986 по 17.11.1986 на посаді, що надає право для призначення пенсії на пільгових умовах відповідно до Списку № 1 розділ І «Гірничі роботи» 1010100б на підставі наказ № 239 від 07.12.1994 «Про результати атестації робочих місць по умовам праці». До того ж, довідкою Шахтоуправління ім. С.М. Кірова підтверджуються обставини роботи [PERSON] у період з 16.01.1989 по 03.05.1990 майстром видобувної ділянки № 6 під землею з повним робочим днем в шахті за Списком № 1 розділ І підрозділ І, з урахуванням атестації робочих місць в 1993 році (висновок 2-117 від 22.02.1993). Отже, на підприємствах, де працював позивач, було проведено атестацію робочих місць за умовами праці, за результатами яких підтверджено право на пільгове пенсійне забезпечення за посадами, які займав позивач, що підтверджується відповідними записами у трудовій книжці та копіями наказів про результати атестації робочих місць по умовам праці. При цьому, судом першої інстанції вірно відмічено, що оформлена належним чином трудова книжка [PERSON] із відповідними записами про займані позивачем посади і періоди виконуваної роботи є підтвердженням пільгового трудового стажу позивача на роботах зі шкідливими і важкими умовами праці. У свою чергу, у спірні періоди роботи позивача діяло Положення про порядок призначення і виплати державних пенсій, затверджене постановою Ради міністрів СРСР №590 від 03.08.1972 (далі Положення №590). Так, пунктом 109 Положення №590 було передбачено, що крім роботи в якості робітника або службовця до загального стажу роботи зараховується також пункт «з»: навчання в училищах і школах системи державних трудових резервів і системи професійно-технічної освіти (в ремісничих, залізничних училищах, гірничопромислових школах і училищах, школах фабрично-заводського навчання, училищах механізації сільського господарства, технічних училищах, професійно-технічних училищах і т.д.) і в інших училищах, школах і на курсах з підготовки кадрів, підвищення кваліфікації та з перекваліфікації. Вказаним Положенням передбачено, що період, вказаний у пункті «з» прирівнюється до роботи, яка слідувала за закінченням цього періоду. Отже, враховуючи наявні записи у трудовій книжці, що підтверджують зайнятість на посаді, яка відноситься до робіт з особливо шкідливими умовами праці за Списком № 1, у період з 11.07.1986 по 17.11.1986, який передує службі в армії та з 16.01.1989 по 03.05.1990, який підтверджує роботу під землею одразу після служби, дають всі підстави для врахування відповідного періоду служби до пільгового стажу. Разом з тим, пенсійним органом протиправно не враховано вказані періоди при прийнятті рішення про відмову у призначенні пенсії на пільгових умовах, а також не вчинено жодних дій з метою підтвердження заявленого до зарахування пільгового стажу. До того ж, у матеріалах справи наявний лист від 12.05.2021 № 01-31/377 Державного архіву Донецької області згідно якого відомості про місцезнаходження документів з особового складу ВАТ «Анкер» («Шахтоспецполімеркріплення») держархів не володіє. Повідомлено, що відповідно до Переліку ліквідованих підприємств, документи з особового складу яких знаходяться на зберіганні в трудових архівах, приватних архівах та у правонаступників (документи, які залишились в архівах на окупованій території України станом на 2014 рік) в Комунальній установі «Макіївський міський архів» зберігалися документи з кадрових питань АООТ «Фирма Анкер» за 1980-2003 роки. Відповідно, отримати додаткові відомості для підтвердження періоду роботи на підприємстві з непідконтрольної території неможливо. Так, згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 №1085-р, м. Макіївка відноситься до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження. Відповідно до п. 1 частини першої статті 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 №1207-VII (далі - Закон №1207-VII) тимчасово окупованою територією визначено сухопутну територію Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій. Приписами частин першої та другої статті 4 Закону №1207-VII передбачено, що на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території. На підставі частини першої статті 17 Закону №1207-VII передбачено, що у разі порушення положень цього Закону державні органи України застосовують механізми, передбачені Законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна. Згідно із статтею 18 Закону №1207-VII громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та прав на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території. Правовий статус органів та посадових осіб, які діють на території України та створені і проводять свою діяльність не у відповідності із законодавством України, визначено, зокрема, Законом № 1207-VII. При цьому, положеннями частин першої-третьої статті 9 Закону №1207-VII передбачено, що державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. У той же час, слід враховувати, що «Намібійські винятки» Міжнародного суду ООН підлягають застосуванню лише у разі якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у 1971 році Міжнародний суд Організації Об`єднаних Націй (далі - ООН) у документі «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначив, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) розвиває цей принцип у своїй практиці. Наприклад, у справах «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45), «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016). «Зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного, - вважають судді ЄСПЛ, - Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать». Втім, у виняткових випадках, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм права висловлена Верховним Судом у постанові від 08 квітня 2020 року у справі № 242/1568/17. Враховуючи викладене, факт знаходження підприємств/установ на тимчасово окупованій території України та неможливість проведення відповідачем перевірки наданих позивачем додаткових документів, на думку суду, не може позбавляти права позивача на перерахунок пенсії. Отже, рішення Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві від 26.03.2021 «Про відмову щодо призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1 згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» [PERSON] слід визнати протиправним та скасувати. Як наслідок, належним способом захисту порушеного права у даному випадку є необхідність зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву [PERSON] від 11.03.2021, яка зареєстрована за номером 3371 із зарахуванням до пільгового стажу періодів роботи з 23.05.1985 по 16.08.1985, з 03.01.1986 по 21.04.1986, з 11.07.1986 по 17.11.1986, з 21.11.1986 по 18.11.1988, та з 16.01.1989 по 03.05.1990. З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог. Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі. Доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні. За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи. Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування. За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Результат розгляду: denied