Рішення адміністративного суду від 2022-06-21 00:00:00+03

[PERSON] звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, в якому просила суд: - визнати протиправними дії Лівобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо невиплати позивачу пенсії за віком за період з 01.06.2015 по 08.09.2016; - зобов`язати Лівобережне об`єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві виплатити позивачу пенсію за віком за період з 01.06.2015 по 08.09.2016. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.09.2021 позов задоволено: визнано протиправними дії Лівобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо невиплати [PERSON] пенсії за віком за період з 1 червня 2015 року по 8 вересня 2016 року; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві (04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16, код ЄДРПОУ 42098368) виплатити [PERSON] пенсію за віком за період з 01 червня 2015 по 08 вересня 2016 року. Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, в якій просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.09.2021 та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. Відповідач вказує, що звертаючись до суду у 2018 році з адміністративним позовом щодо відновлення виплати пенсії за віком на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за період з 01.06.2015 по 08.09.2016 позивач подав його з пропущенням встановленого законом шестимісячного строку звернення до адміністративного суду, не подавши при цьому заяви про поновлення пропущеного строку. Відзив на апеляційну скаргу до Шостого апеляційного адміністративного суду не надходив. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного. Як вбачається з матеріалів справи, 23.10.2001 [PERSON] була переведена на роботу на посаді судді новоутвореного Оболонського районного суду міста Києва указом Президента України «Про переведення суддів місцевих судів міста Києва» №1004/2001. Постановою Верховної Ради України «Про обрання суддів» №1732-IV від 20.05.2004 [PERSON] було обрано на посаду судді апеляційного суду Київської області. Постановою Верховної Ради України №1513-VIII від 08.09.2016 «Про звільнення суддів» [PERSON] було звільнено з посади судді у зв`язку із неможливістю виконувати повноваження за станом здоров`я. Так, позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві, пенсійне посвідчення № [NUMBER] . 24.05.2018 позивач звернулась до Лівобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою, в якій просила виплатити їй пенсію за віком за період з 01.06.2015 по 08.09.2016, призначену з травня 2012 року відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Листом від 22.06.2018 за вих.№26146/02/Д-1836 відповідач підтвердив, що до 16.05.2012 [PERSON] була призначена пенсія за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», виплата якої проводилася в повному обсязі до 01.04.2015. З 01.04.2015 набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-VIII від 02.03.2015, яким, зокрема, встановлювався особливий порядок виплати пенсії працюючим пенсіонерам. Посилаючись на зазначений Закон України та на положення ст.47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», відповідач повідомив, що підстави для поновлення виплати пенсії відсутні. Вважаючи свої права порушеними, позивач звернулась до суду з даним позовом. Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що з урахуванням судової практики з вирішення справ зазначеної категорії, є достатні підстави для визнання протиправними дій відповідача щодо невиплати позивачу пенсії за віком за період з 01.06.2015 по 08.09.2016 та зобов`язання відповідача виплатити позивачу пенсію за віком за вказаний період. Щодо дотримання строків звернення із позовною заявою суд першої інстанції зазначив, що однією з гарантій реалізації конституційного права на соціальне забезпечення є судовий захист відповідного права. Отже, подаючи 24.05.2018 до відповідача заяву про виплату пенсії, а також звертаючись до суду із цією позовною заявою про визнання протиправними дій відповідача щодо відмови у виплаті пенсії, позивач проявила дійсну волю щодо реалізації гарантованого конституцією права на соціальний захист та в подальшому свою незгоду з рішенням відповідного суб`єкта владних повноважень, а також намір оскаржити таке рішення в порядку адміністративного судочинства. Суд першої інстанції вважає, що шестимісячний строк звернення до суду не підлягає застосуванню до спорів, які виникли у зв`язку з недоплаченою сумою пенсії. Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів приходить до наступного. Вирішуючи питання застосування норм права у подібних правовідносинах, Верховний Суд України у постанові від 24.05.2016 (справа №333/6710/15-а) дійшов наступних висновків: « 1 квітня 2015 року набрав чинності Закон №213-VIIІ, яким внесено зміни до статті 47 Закону №1058-IV та визначено, що тимчасово, у період з 1 квітня по 31 грудня 2015 року, у період роботи особи (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України від 22 жовтня 1993 року №3551-ХІІ "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту") на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами від 17 листопада 1992 року №2790-ХІІ "Про статус народного депутата України", №889-VII, від 14 жовтня 2014 року №1697-VII "Про прокуратуру", № 2453-VI, пенсії, призначені відповідно до Закону №1058-IV, не виплачуються. Пунктом п`ятим Прикінцевих положень Закону №213-VIIІ передбачено, що у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до вищезазначених законів. Оскільки Закон №213-VIIІ не скасовано, його положення не визнано неконституційними, а до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, прийнято не було, то, відповідно, з вказаної дати скасовано норми пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії (довічне грошове утримання) призначаються, зокрема, відповідно до Закону №2453-VI. Таким чином, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що з 1 червня 2015 року особи, яким пенсії (довічне грошове утримання) призначаються, зокрема, згідно з Законом №2453-VI, втратили право на пенсійне забезпечення відповідно до вказаного Закону, і з цієї дати їм повинна бути відновлена виплата пенсії за віком, призначена відповідно до Закону №1058-IV." Аналогічні правові висновки в подальшому зроблені Верховним Судом, зокрема у постановах від 26.07.2018 (справа №349/1415/16-а), від 02.10.2018 (справа №136/61/17), від 24.09.2019 (справа №456/3791/16-а), від 30.01.2020 у справі №155/1940/16-а, від 29.04.2020 (справа №490/9535/16-а). Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо наявності у [PERSON] права на поновлення виплати пенсії, починаючи з 01.06.2015 по 31.12.2015. Щодо наявності у позивача права на отримання пенсії за віком починаючи в подальшому (з 01.06.2016 по 08.09.2016) колегія суддів зазначає наступне. За приписами ст. 47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV (в редакції чинній на час призначення позивачу пенсії за віком) пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством. З 01.01.2016 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 №911-VIII (далі - Закон №911-VIII), яким внесено зміни до ч. 1 ст. 47 Закону №1058-IV, абзаци 2 і 3 якої викладені в такій редакції: «Тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року: особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України «Про державну службу», «;Про прокуратуру», «;Про судоустрій і статус суддів», призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються». Отже, з 01.01.2016, призначені пенсії не виплачуються у разі роботи осіб на посадах та на умовах, передбачених, зокрема, Законом України «Про судоустрій і статус суддів». Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується учасниками справи, після призначення пенсії за віком у 2012 році [PERSON] продовжувала працювати на посаді посаді судді апеляційного суду Київської області., у зв`язку з чим виплата пенсії на підставі вказаної норми підлягала зупиненню. Аналогічні правові висновки зробив Верховний Суд у постановах від 26.06.2018 у справі №607/592/17, від 18.10.2018 у справі №201/6474/17, від 14.11.2018 у справі №703/220/17, від 31.01.2020 у справі №607/3564/17. Крім того, Закон №911-VIII, на відміну від Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VIII зупинення виплати пенсії у певний період пов`язував не з правом особи на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання за спеціальним законом, а лише з фактом роботи на тих чи інших посадах. Посилання суду першої інстанції на рішення Конституційного Суду України від 08.06.2016 №4-рп/2016 (справа про щомісячне довічне грошове утримання суддів у відставці) є безпідставним, оскільки зазначеним рішенням були визнані неконституційними положення статті 141 «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VI, зокрема, щодо обмеження та припинення виплати щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці, тоді, як [PERSON] в 2012 році було призначено пенсію за віком відповідно до положень Закону №1058-ІV, які не були предметом розгляду Конституційного Суду України та відповідно є чинними. За приписами ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності у позивача права на поновлення виплати призначеної їй пенсії з 01.06.2015 по 31.12.2015. Водночас, враховуючи дату звернення [PERSON] до суду - 30.05.2018, відтак не дотримання шестимісячного строку звернення до адміністративного суду, встановленого приписами ст. 122 КАС України, колегія суддів вважає, що позовні вимоги підлягають залишенню без розгляду. Аналогічний правовий висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 06.04.2022 у справі №608/1335/17. Водночас, висновки суду першої інстанції щодо наявності у позивача права на поновлення виплати пенсії за період з 08.06.2016 по 31.12.2016, є безпідставними, оскільки враховуючи, що у вказаний період позивач продовжувала перебувати на посаді судді, припинивши виплату [PERSON] пенсії у зазначений період, відповідач діяв правомірно, оскільки таке зупинення відбулось на виконання Закону №911-VIII, а в подальшому - Закону №1774-VIII. Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 26.06.2018 у справі №607/592/17, від 18.10.2018 у справі №201/6474/17, від 14.11.2018 у справі №703/220/17, від 31.01.2020 у справі №607/3564/17. Також, безпідставним є посилання суду першої інстанції на положення ч. 2 ст. 46 Закону №1058-ІV, оскільки за змістом наведених норм, строк давності не застосовується лише до вимог щодо нарахованих пенсій. В спірних же правовідносинах докази нарахування пенсійним органом позивачу суми пенсії у спірний період відсутні. Такий висновок щодо застосування ст. 46 Закону №1058-IV у подібних правовідносинах міститься, зокрема у постановах Верховного Суду від 15.01.2019 у справі №758/2471/17, від 29.04.2020 у справі №490/9535/16-а та постанові Верховного Суду у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних Касаційного адміністративного суду від 31.03.2021 у справі №240/12017/19. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково. Приписи пунктів 1, 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Відповідно до ч. 1 ст. 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду з підстав, встановлених 240 цього Кодексу. Приписи п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України визначають, що суд своєю ухвалою залишає позовну заяву без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу. За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги в частині та скасування рішення суду першої інстанції із залишенням позовних вимог без розгляду.

Результат розгляду: partial