Рішення адміністративного суду від 2022-02-09 00:00:00+02

До Чернігівського окружного адміністративного суду звернулась [PERSON] з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, в якому просила суд: - визнати протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області № б/н від 08 вересня 2020 року про відмову в призначені пенсії за віком на пільгових умовах, як працівнику, яка має не менше половини стажу роботи за Списком №1 виробництв, робіт, професій, посад і показників на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливим і особливо важкими умовами праці, зайнятість в яких повний робочий день дає право на пенсію за віком на пільгових умовах; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області з 19 серпня 2020 року призначити та виплачувати пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №1 виробництв, робіт, професій, посад і показників на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливим і особливо важкими умовами праці, зайнятість в яких повний робочий день дає право на пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до пункту "а" частини 1 статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" з урахуванням рішення Конституційного суду України від 23.01.2020 №1-р/2020. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що вона звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області із заявою про призначення пенсії за віком за Списком № 1 з урахуванням висновків Конституційного Суду України, викладених у прийнятому 23.01.2020 рішенні №1-р/2020. Проте, рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області їй відмовлено у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1, оскільки позивач на дату звернення за призначенням пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 1, згідно статті 114 Закону України „Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", не досягла пенсійного віку. Позивач не погоджується з таким рішенням пенсійного органу та стверджує, що має право на пенсію згідно п. "а" ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення", враховуючи висновки рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 №1-р/2020. Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2020 року в задоволенні позовних вимог відмовлено. Не погоджуючись з вказаною постановою, позивачем у справі подано апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Так, в обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає, що рішення суду суперечить рішенню Конституційного Суду України від 23 січня 2020 року у справі № 1-5/2018 (746/15), яким визнано неконституційною статтю 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" зі змінами, внесеними Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-VIII. Відтак позивачка зазначає, що з урахуванням зазначеного рішення Конституційного Суду України застосуванню підлягає стаття 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" в попередній редакції, якою визначено право на пільгову пенсію за віком по Списку № 1, зокрема для жінок - після досягнення 45 років і при стажі роботи не менше 15 років, з яких не менше 7 років 6 місяців на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами. Позивачка вважає, що на дату її звернення до відповідача з заявою про призначення пільгової пенсії вона відповідала вимогами для призначення пенсії за віком на пільгових умовах, визначеним статтею 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення", а тому відмова відповідача у призначенні пенсії є протиправною, а рішення суду підлягає скасуванню з прийняття нового рішення про задоволення позовних вимог. Відповідач заперечує проти апеляційної скарги у повному обсязі з підстав зазначених у відзиві на апеляційну скаргу та зазначає, що позивачці відмовлено у призначенні пільгової пенсії з огляду на те, що позивачка не досягла віку, встановленого Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Відповідач зауважує, що починаючи з 01 січня 2018 року порядок призначення пенсії на пільгових умовах регулюється виключно Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", що пов`язано з набранням чинності Закону України від 2 жовтня 2017 року № 2148-VII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" (далі також Закон № 2148-VII. Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 15 лютого 2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою [PERSON] на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2020 року та призначено справу до розгляду у порядку письмового провадження. Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 травня 2021 року зупинено провадження у справі до набрання законної сили рішенням до набрання законної сили рішення Верховного Суду в зразковій справі №360/3611/20. Зобов`язано учасників судового процесу повідомити суду про усунення обставин, що стали підставою для зупинення провадження у справі. До Шостого апеляційного адміністративного суду надійшло клопотання від позивача про поновлення провадження у справі в зв`язку з набранням законної сили рішенням Верховного Суду у зразковій справі № 360/3611/20. Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 січня 2022 року поновлено апеляційне провадження у справі за адміністративним позовом [PERSON] до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). З огляду на викладене, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження. Переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 19 серпня 2020 року позивачка звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах як працівнику, зайнятому повний робочий день на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за Списком №1, як жінці після досягнення 45 років і при стажі роботи не менше 15 років, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах, відповідно до пункту "а" статті 13 Закону України " Про пенсійне забезпечення" з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 № 1-р/2020. Листом від 08 вересня 2020 року за №2500-0346-8/33450 Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області листом позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до пункту 1 частини 2 статті 114 Закону України " Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" у зв`язку з відсутністю необхідного пенсійного віку. Вважаючи вказану відмову протиправною, позивач звернувся до суду з відповідним адміністративним позовом. Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", як спеціальний закон, є пріоритетним у правовідносинах щодо призначення пенсії на пільгових умовах за Списком № 1 з моменту набрання законної сили Законом України № 2148-VІІІ від 03.10.2017 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" - з 11.10.2017. Надаючи правову оцінку правомірності прийнятого судом першої інстанції рішення з урахуванням доводів апеляційної скарги та встановлених обставин справи, колегія суддів зазначає про таке. Згідно із статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. 3 жовтня 2017 року Верховною Радою України було ухвалено Закон № 2148-VII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій", що доповнив Закон № 1058-ІV розділом XIV-1, який містить пункт 1 частини другої статті 114 такого змісту: «На пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 50 років і за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах». За приписами статті 12 Закону № 1788-XII право на пенсію за віком мають чоловіки -після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років, жінки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років. Проте згідно з пунктом «а» статті 13 Закону № 1788-XII в редакції, чинній до внесення змін Законом України № 213-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: а) працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах; жінки - після досягнення 45 років і при стажі роботи не менше 15 років, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах. Працівникам, які мають не менше половини стажу роботи з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням віку, передбаченого статтею 12 цього Закону, на 1 рік за кожний повний рік такої роботи чоловікам і на 1 рік 4 місяці - жінкам; Законом № 213-VІІІ, який набрав чинності з 1 квітня 2015 року, збільшено раніше передбачений пунктом «а» статті 13 Закону № 1788-ХІІ вік набуття права на пенсію на пільгових умовах, зокрема, жінкам з 45 років до 50 років. Відповідно до пункту 1 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 23 січня 2020 року № 1-р/2020 (далі також Рішення № 1-р/2020 ) визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б»-«г» статті 54 Закону № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом № 213-VIII (пункт 1 рішення). Згідно з пунктом 3 резолютивної частини зазначеного Рішення застосуванню підлягають стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону № 1788-XII в редакції до внесення змін Законом № 213-VIII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме: «На пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах; жінки - після досягнення 45 років і при стажі роботи не менше 15 років, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах. Працівникам, які мають не менше половини стажу роботи із особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням віку, передбаченого статтею 12 цього Закону, на 1 рік за кожний повний рік такої роботи чоловікам і на 1 рік 4 місяці - жінкам; Таким чином, Рішенням № 1-р/2020 КСУ визнав неконституційними окремі положення Закону № 1788-ХІІ, у зв`язку із чим вони втратили чинність з дня ухвалення Рішення (пункт 2 резолютивної частини Рішення). Одночасно КСУ встановив, що підлягають застосуванню відповідні норми в редакції до внесення змін Законом № 213-VIII. У зв`язку із цим на час виникнення спірних правовідносин Закон № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020 встановлював право на пенсію за віком на пільгових умовах за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць для жінок після досягнення 45 років (за наявності стажу роботи та інших умов, визначених в рішенні КСУ). Отже, на час виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між нормами Закону № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020 з одного боку, та Законом № 1058-ІV - з іншого в частині віку набуття права на пенсію на пільгових умовах. Перший із цих законів визначав такий вік для жінок у 45 років, тоді як другий - у 50 років. Так, за позицією Великої Палати Верховного Суду, сформованою в постанові від 3 листопада 2021 року в зразковій справі № 360/3611/20 за подібних правовідносин: « Оскільки норми названих законів регулюють одне і те ж коло відносин, Велика Палата Верховного Суду доходить висновку, що вони явно суперечать один одному. Таке регулювання порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (див. пункт 56 рішення Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України»). Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 лютого 2020 року по справі № 520/15025/16-а (провадження № 11-1207апп19, пункт 56) сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи. Отже, у цій справі застосуванню підлягають саме норми Закону № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020, а не Закону № 1058-ІV». За такого правового регулювання та встановлених обставин, з урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду у зразковій справі № 360/3611/20 відмови Пенсійного фонду в призначенні позивачу, яка на час звернення до відповідача досягла 45 років, за наявності необхідного стажу (про наявність стажу зазначено відповідачем у оскаржуваній відповіді), пенсії на пільгових умовах за віком з посиланням на недосягнення нею 50-річного пенсійного віку, визначеного пунктом 1 частини другої статті 114 Закону № 1058-ІV, є протиправними. Питання, яке також необхідно з`ясувати у цій справі є форма та зміст заяви, з якою позивачка звернулася до Пенсійного органу з метою призначення пенсії. Згідно зі статтею 44 Закону № 1058-IV заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально. Частиною п`ятою статті 45 цього Закону визначено, що документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії. За змістом пункту 4.1 Порядку № 22-1 орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 3). Так, зміст заяви позивачки очевидно дає змогу оцінити намір заявниці. Крім того, важливим є те, що до заяви позивачкою було долучено ряд документів (відповідачем не заперечується), які подаються при призначенні пенсії. Відмовивши позивачу в розгляді її заяви по суті з прийняттям відповідного рішення, відповідач допустив надмірний формалізм, наслідком чого стало порушення прав та інтересів позивачки, як пенсіонерки (верстви населення, яка навпаки потребує особливої уваги з боку держави в частині дотримання конституційних гарантій). Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості й забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003). Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання права на ефективність внутрішніх механізмів в аспекті забезпечення гарантій, визначених статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, вказував, що для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (див. рішення від 06.09.2005 у справі "Гурепка проти України" (Gurepka v.Ukraine), заява №61406/00, п.59); спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (див. рішення від 26.10.2000 у справі "Кудла проти Польщі" (Kudla v. Poland), заява №30210/96, п.158) (п.29 рішення Європейського суду з прав людини від 16.08.2013 р. у справі "Гарнага проти України" (Garnaga v.Ukraine), заява № 20390/07). Отже, колегія суддів доходить висновку щодо наявності підстав для захисту порушеного права позивачки шляхом зобов`язання відповідача розглянути заяву позивачки від 19 серпня 2020 року, з прийняттям за наслідками її розгляду рішення відповідно до вимог пенсійного законодавства з урахуванням висновків суду. Правова позиція щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладена у постановах Верховного Суду від 27 листопада 2019 року по справі №748/696/17, від 26 лютого 2020 року по справі № 541/543/17-а, від 16 грудня 2021 року по справі №500/1879/20 та відповідно до частини 5 статті 242 КАС України, підлягає врахуванню судом при розгляді цієї справи. Судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції не повністю встановив фактичні обставини справи та при ухваленні рішення допустив порушення норм матеріального права, а отже, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення позовних вимог частково. Частиною 1 ст. 242 КАС України встановлено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Відповідно до пункту другого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. За змістом частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Питання розподілу судових витрат врегульовано положеннями статті 139 КАС України. За загальним правилом, визначеним у частині першій статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору (частина третя статті 139 КАС України). Згідно з частиною шостою статті 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат. Як вбачається з матеріалів справи, що позивачем при зверненні до суду першої інстанції з позовною заявою сплачено судовий збір у розмірі 840,80 грн, за подачу апеляційної скарги- 1261,20 грн, разом 2102,00 грн. При зверненні до суду з даною позовною заявою позивачем заявлено одну вимогу немайнового характеру (визнати протиправним рішення про відмову в призначенні пенсії та зобов`язання призначити пенсію). Колегія суддів вважає, що на користь позивачки за рахунок бюджетних асигнувань відповідача необхідно стягнути сплачений нею судовий збір виходячи з кількості, а не розміру задоволених/не задоволених позовних вимог. Отже, всі судові витрати понесені позивачкою, а саме судовий збір у розмірі 2102,00 грн підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. Враховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції із прийняттям нового про задоволення позовних вимог частково.

Результат розгляду: partial