Рішення адміністративного суду від 2022-08-09 00:00:00+03

Позивач, [PERSON] , звернулася з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Херсонській області, в якому просила: - визнати бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області (далі відповідач, Пенсійний фонд) щодо не поновлення пенсії [PERSON] протиправною та дискримінаційною; - визнати протиправними та дискримінаційними та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про відмову у поновленні пенсії [PERSON] викладене в листі від 09.09.2021 вих. № 6571-6246/Б-03/8-2100/21; - зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області вчинити дії - поновити виплату пенсії [PERSON] з 07.10.2009, на вказаний нею банківський рахунок, з нарахуванням індексації та компенсації втрати частини доходів, відповідно до норм Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування"; - стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області кошти в сумі 100 000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди, заподіяної [PERSON] протиправними та дискримінаційними рішеннями, дією та бездіяльністю, в результаті яких відмовлено у поновлені пенсії. В обґрунтування позову зазначала, що [PERSON] як громадянка України, що постійно проживає за кордоном в державі Ізраїль, має право на отримання пенсії, яке закріплено рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009 року. Також позивач зазначала, що рішенням Херсонського окружного адміністративного суду у справі №540/3409/20 від 28.12.2020 року, яке набрало законної сили 07.04.2021 року, визнано протиправним та скасовано рішення Пенсійного фонду № 6833/03-16 від 10.08.2020 про відмову у поновлені пенсії за віком згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», зобов`язано повторно розглянути заяву позивачки про поновлення пенсії за віком та прийняти рішення відповідно до Закону № 1058-ІV, з урахуванням висновків суду. Представник позивача звернувся до Пенсійного фонду із відповідною заявою, надавши вказане рішення суду, але відповідач своїм рішенням викладеним в листі від 09.09.2021 року вих. № 6571-6246/Б-03/8-2100/21 відмовив у поновленні пенсії [PERSON] чим грубо порушив її права та законні інтереси на отримання пенсії. Позивач зазначала, що відмова у поновленні пенсії з підстав відсутності архівної пенсійної справи є незаконною, оскільки рішенням суду у справі №540/3409/20 вже встановлено та визначено, що відсутність пенсійної справи не є підставою для відмови у відновленні виплати пенсії, позивачка не має нести негативних наслідків через її відсутність, оскільки протилежне позбавляє її права на відновлення пенсії, такі рішення, дії та бездіяльність відповідача вважає дискримінаційними та такими, що суперечать чинному законодавству та численній судовій практиці. На думку позивача, відповідач порушує конституційне право на пенсійне забезпечення у старості, а тому такі дії відповідача мають бути визнані протиправними. Крім того, позивач зазначала, що вказані протиправні дії органу Пенсійного фонду призвели до порушення ст.1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки є втручанням в її майнові права. Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2022 року позов [PERSON] задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про відмову у поновленні виплати пенсії [PERSON] викладене в листі від 09.09.2021 вих. № 6571-6246/Б-03/8-2100/21. Визнано протиправною \~бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області у не поновленні виплати пенсії за віком [PERSON] .. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області \~поновити виплату [PERSON] \~пенсію за віком з 29.07.2020 року з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено. Стягнуто на користь [PERSON] \~сплачену суму судового збору в розмірі 454,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України фонду України в Херсонській області. Справу розгляну в порядку спрощеного позовного провадження. В апеляційній скарзі, [PERSON] , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та помилковість висновків суду в частині дати, з якої має бути поновлена виплата пенсії, просить рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2022 року в цій частині змінити, зобов`язавши відповідача поновити виплату з 07.10.2009 року, дати винесення рішення Конституційним Судом України №25-рп/2009. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що права позивача підлягають захисту з моменту звернення представника із заявою про поновлення виплати пенсії. Отже, з урахуванням того факту, що рішенням Конституційного Суду України №25-рп/2009 визнано неконституційними положення \~п.2 ч.1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» виникли підстави для поновлення права позивача на виплату пенсії. Крім того, апелянт зазначає, що судом першої інстанції було безпідставно проігноровано те, що вона зазнала відповідних душевних страждань внаслідок неправомірних дій відповідача, у зв`язку з чим її вимоги про відшкодування \~моральної шкоди є цілком обґрунтованими. Відповідач, ГУ ПФ України в Херсонській області, своїм процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу, не скористався. Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, згідно якого суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). Колегія суддів, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з таких підстав. Як встановлено судом першої інстанції, спірні відносини між сторонами виникли внаслідок відмови Пенсійного фонду у поновленні виплати пенсії [PERSON] , [INFO] , яка є громадянкою України та в 1996 році виїхала до держави Ізраїль на постійне місце проживання. Відповідно, через свого представника [PERSON] , [PERSON] оскаржує рішення, дії та бездіяльність Пенсійного фонду щодо відмови їй у поновленні та виплаті пенсії, застосовуючи висновки рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009 року, яким визнано неконституційними положення Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», що забороняли виплату пенсії при виїзді на місце постійного проживання за кордон. Також судом першої інстанції встановлено, що за наслідками звернення до суду за захистом порушеного права на поновлення виплати пенсії за віком, у справі № 540/3409/20, рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 28.12.2020 року адміністративний позов [PERSON] до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково, визнано протиправним та скасовано рішення № 6833/03-16 від 10.08.2020 року про відмову у поновлені пенсії за віком згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»\~ [PERSON] , зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області \~повторно розглянути заяву [PERSON] про поновлення пенсії за віком від 29.07.2020 року та прийняти рішення відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 р. № 1058-IV, з урахуванням висновків суду та в решті позовних вимог відмовлено. Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 07.04.2021 року по справі № 540/3409/20, апеляційну скаргу [PERSON] , - залишено без задоволення, рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2020 року - залишено без змін. Таким чином, рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 28.12.2020 року набрало законної сили 07.04.2021 року та підлягає відповідно виконанню сторонами по справі. 18.05.2021 року судом було видано виконавчий лист № 917 2021р. щодо стягнення з Пенсійного фонду понесених позивачем судових витрат у сумі 420,40 грн. та виконавчий лист № 1195 2021р. щодо зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області повторно розглянути заяву [PERSON] \~про поновлення пенсії за віком від 29.07.2020 та прийняти рішення відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 р. № 1058-IV, з урахуванням висновків суду. \~\~ Також судом встановлено, що представник позивача 19.08.2021 року через веб-портал електронних послуг Пенсійного фонду України звернувся до останнього із клопотанням про виконання рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 28.12.2020 року по справі №540/3409/20. В свою чергу, представник відповідача зазначав, що на виконання рішення суду у справі №540/3409/20 Головним управлінням 20.04.2020 року здійснено запит за №2100-0201-10/19287 до Пенсійного фонду Російської Федерації щодо витребування архівної пенсійної справи [PERSON] та 10.08.2021 року від Пенсійного фонду Російської Федерації надійшов лист від 14.07.2021 №10.4-9855, яким повідомлено, що пенсійна справа на ім`я [PERSON] , [INFO] ні в діючій, ні в архівній базі пенсійних справ не значиться. Вказані запит та відповідь були досліджені судом першої інстанції. Так, на виконання рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 28.12.2020 року у справі №540/3409/20, на підставі листа відповіді Пенсійного фонду Російської Федерації від 14.07.2021 року \~№10.4-9855, відділом перерахунків пенсій № 2 управління пенсійного забезпечення Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області розглянуто повторно заяву [PERSON] , [INFO] від 29.07.2020 року та додані до неї документи та прийнято рішення № 3275/03-16 від 06.05.2021 року про відмову в поновленні виплати пенсії, у зв`язку з відсутністю пенсійної справи [PERSON] . Дана підстава унеможливлює встановити вид пенсії, яку остання отримувала до припинення її виплати, та яку необхідно поновити. Листом від 09.09.2021 року вих. № 6571-6246/Б-03/8-2100/21 що адресований представнику позивача Меламеду В., Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області повідомило про прийняте рішення про відмову у поновленні пенсії [PERSON] .. Вважаючи протиправною відмову відповідача щодо поновлення виплати пенсії, позивач звернулася до суду з даним позовом. Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що Рішенням Конституційного Суду України №25-рп/2009 визнано неконституційними положення п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", а тому підстави для припинення права особи на отримання пенсії, відсутні. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що позивач, як громадянин України, незалежно від його проживання в Державі Ізраїль, вправі користуватися всіма своїми конституційними правами, в тому числі і на пенсійне забезпечення, а тому за відсутності законодавчих перешкод відповідач зобов`язаний відновити йому виплату пенсії. При цьому суд вважав, що належним захистом прав позивача є зобов`язати орган Пенсійного фонду поновити виплату пенсії з дати звернення до органу Пенсійного фонду з відповідною заявою. В задоволенні вимог про стягнення з відповідача 100 000 грн. моральної шкоди суд відмовив з огляду на їх необґрунтованість. Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Отже, колегія суддів переглядає висновки суду першої інстанції тільки в межах доводів апеляційної скарги та не вступає в обговорення та оцінку рішення суду першої інстанції, в тій частині, яка не оскаржена апелянтом. Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів лише частково погоджується з наведеними висновками суду, з таких мотивів. Згідно ст.24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Статтею 46 Конституції України закріплено право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Тобто, право на отримання пенсії в Україні є конституційним правом громадянина України. Згідно ч.3 ст.2 Протоколу №4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини визначено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Відповідно до п.2 ч.1 ст.49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 р. №1058-ІV (надалі - Закон №1058-ІV) виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Згідно ст.51 Закону №1058-ІV у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Рішенням Конституційного суду України від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 п.2 ч.1 ст.49, друге речення ст.51 Закону №1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону № 1058-ІVвтратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Як зазначено в Рішенні №25-рп/2009 оспорюваними нормами Закону №1058-ІVдержава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами. Отже, позивач, хоч і проживає постійно за кордоном, однак як громадянин України безумовно має такі самі конституційні права, як й інші громадяни цієї держави, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії за ознакою місця проживання або реєстрації. Стосовно доводів апеляційної скарги [PERSON] щодо помилкового визначення судом першої інстанції строку, з якого має бути відновлено порушене право позивача на поновлення виплати пенсії, колегія суддів зазначає таке. Як було зазначено вище, Рішенням Конституційного суду України від 07 жовтня 2009 року №25-рп/2009 п.2 ч.1 (друге речення) ст. 51 Закону України №1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Отже, з 07 жовтня 2009 року виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону № 1058-ІV. Із цього часу орган Пенсійного фонду має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон. Такий висновок узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.05.2020 року у справі №815/1226/18, в якій суд вважав за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 08.12.2015 року у справі № 21-5653а15, від 12.04.2016 року у справі № 462/9427/13-а, від 08.06.2016 року у справі № 505/2135/14-а та від 11.10.2016 року у справі № 404/4541/15-а, про те, що виниклі спори щодо поновленням виплати раніше призначених пенсій громадянам України, які проживають за її межами, на підставі Рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 мають вирішуватися з урахуванням норм процесуального права статей 99, 100 КАС України (у редакції, чинній до 15 грудня 2015 року). Велика Палата Верховного Суду також окрему увагу звернула на рішення ЄСПЛ від 07 листопада 2013 року у справі «Пічкур проти України» (заява № 10441/06), у якому було встановлено порушення Україною статті 14 у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У рішенні ЄСПЛ від 07 листопада 2013 року у справі «Пічкур проти України» (заява № 10441/06, пункти 41-43, 52) Суд акцентував увагу на тому, що: якщо в Договірній державі є чинне законодавство, яким передбачено право на соціальні виплати, обумовлені або не обумовлені попередньою сплатою внесків, це законодавство має вважатися таким, що породжує майновий інтерес, який підпадає під дію статті 1 Першого протоколу, для осіб, що відповідають вимогам такого законодавства; хоча Перший протокол не включає в себе право на отримання будь-яких видів виплат з соціального страхування, якщо держава вирішує створити механізм соціальних виплат, вона повинна зробити це у спосіб, що відповідає статті 14 […]; сторони провадження не оскаржували того, що якби заявник продовжив проживати на території України, він і надалі б отримував пенсію; із цього випливає, що інтереси заявника належать до сфери застосування статті 1 Першого протоколу та права на майно, яке вона гарантує; Судом встановлено, що Уряд не надав ніякого обґрунтування позбавлення заявника його пенсії лише через те, що він проживав за кордоном; ані рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року не вказує на те, що національні органи наводили відповідні причини для виправдання відмінності у ставленні, на яку заявник скаржився, ані Уряд під час провадження в Суді не навів жодних таких обґрунтувань. Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги та вважає, що обмеження права пенсіонера на отримання належної йому пенсії певними строками є неприпустимим. Відновлення виплати пенсії має проводитися з дати ухвалення Рішення Конституційним Судом України від 07 жовтня 2009 року у справі № 25-рп/2009 без обмеження її виплати жодними строками. Отже з 07 жовтня 2009 року виникли підстави для поновлення конституційного права позивача \~на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону № 1058-ІV. Саме з цього часу орган Пенсійного фонду має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон. З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає за необхідне змінити рішення суду першої інстанції, в частині дати з якої мають бути задоволені позовні вимоги [PERSON] та викласти четвертий абзац резолютивної частини рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2022 року в іншій редакції, встановивши, що виплата пенсії повинна бути відновлена з 07 жовтня 2009 року. Стосовно доводів апеляційної скарги [PERSON] щодо обґрунтованості вимог про стягнення моральної шкоди, колегія суддів зазначає таке. Згідно статті 1167 Цивільного Кодексу України (далі - ЦК України) моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до положень статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Вирішуючи вимоги про відшкодування моральної шкоди суд з`ясовує, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, чи існує причинний зв`язок, чи обґрунтовано грошовий вираз заявленої шкоди та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині. Ці обставини входять до предмету доказування у справі. Отже, для відшкодування шкоди обов`язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 30 січня 2018 року в справі № 804/2252/14, від 20.02.2018 у справі №818/1394/17. При цьому, у своїх постановах Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди. Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, експертні висновки тощо. Безспірно, порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають психологічне напруження, розчарування та незручності, негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, вагомості наслідків. Саме тому, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. Проте, матеріалами справи встановлено, що позивачем під час звернення до суду з даним позовом, не розкрито суті негативного впливу протиправної бездіяльності відповідача на її душевний та психічний стан. Колегія суддів вважає, що позивач не довела обґрунтованість моральної шкоди, оскільки її доводи, що протиправні дії відповідача викликали у неї негативні переживання та почуття несправедливості не свідчать про наявність підстав для позитивного вирішення питання щодо стягнення моральної шкоди. Отже, оскільки позивачкою не надано доказів, що прямо чи опосередковано підтверджують заподіяння їй сильних душевних страждань, шкоди здоров`ю, чи інших втрат немайнового характеру, з яких суд, при обрахуванні розміру компенсації, міг би встановити характер та обсяг моральних страждань, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині. При цьому, в апеляційній скарзі апелянтом нових доводів щодо обґрунтованості заявлених вимог не зазначено, а наведення норм права та численної судової практики з приводу відшкодування моральної шкоди, на думку суду ніяким чином не свідчить про обґрунтованість або доведеність належними доказами факту завдання моральної шкоди. У зв`язку з викладеним, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги у зазначеній частині. За змістом ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Оскільки, судом першої інстанції при ухваленні рішення було неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до частково неправильного вирішення справи, колегія суддів приходить до висновку, що резолютивна частина рішення суду першої інстанції має бути змінена, шляхом її викладення в іншій редакції, а саме: зміни в частині дати відновлення виплати пенсії [PERSON] . Враховуючи, що справа віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, постанова суду апеляційної інстанції відповідно до ч.5 ст.328 КАС України в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Результат розгляду: partial