Рішення адміністративного суду від 2022-07-13 00:00:00+03

У грудні 2021 року [PERSON] (позивач) звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовом до Миколаївської міської ради з вимогами визнати протиправним та скасувати п.1 рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 23.06.2021 року №555 «Про розгляд спільного клопотання тимчасово виконуючого обов`язки начальника центру комплектування та соціальної підтримки, начальника КЕВ м. Миколаєва щодо виключення з числа службових та видачі ордера військовослужбовцю, звільненому у запас» про відмову у задоволенні спільного клопотання про виключення з числа «службових» квартири [ADDRESS] , та видачі ордеру [PERSON] на склад сім`ї з 3 (трьох) осіб на зазначене вище житлове приміщення для постійного проживання; зобов`язати Миколаївську міську раду прийняти рішення за спільним клопотанням тимчасово виконуючого обов`язки начальника Миколаївського гарнізону, військового комісара Миколаївського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, начальника КЕВ м. Миколаєва від 03.06.2021 року №1/12/134 про виключення з числа «службових» квартири [ADDRESS] , та видати ордер [PERSON] на склад сім`ї з 3 (трьох) осіб на зазначене вище житлове приміщення для постійного проживання. В обґрунтування позову вказав, що проходив військову службу на посаді прокурора військової прокуратури та був звільнений в запас з військової служби у зв`язку із скороченням штатів або проведення організаційних заходів. Під час проходження військової служби перебував на військовому обліку, осіб, які мають право на позачергове отримання жилих приміщень. З 2019 року позивач проживав в квартирі [ADDRESS] , яка була виділена йому як службова. 31.05.2021 житловою комісією Миколаївського гарнізону, був розглянутий рапорт [PERSON] про зміну статусу «службового» та видачу постійного ордеру. Але, рішенням відповідача від 23.06.2021 відмовлено у задоволенні клопотання. Позивач вважає зазначене рішення протиправним, та невмотивованим. Відповідач проти задоволення позову заперечував мотивуючи тим, що відповідно до п.7 розділу 7 Інструкції організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів сімей жилими приміщеннями, затвердженою наказом Міністерства оборони України від 31.07.2018 №380, передбачено, що затверджений Список надання постійного житла у Збройних Силах України є підставою для оформлення протягом десяти робочих днів КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району та подання до виконавчих органів районної, міської, районної у місті ради документів для видачі ордеру на постійну житлову площу, який є єдиною підставою для вселення в надане житлове приміщення. Однак, КЄВ не дотримався вищевказаних вимог Інструкції, а саме не долучив витяг із Списку надання постійного житла у Збройних Силах України, який є підставою для видачі ордеру на постійну житлову площу та єдиною підставою для вселення в надане житлове приміщення. Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 31 березня 2022 року, у задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Не погоджуючись з прийнятим рішенням, [PERSON] на зазначене рішення подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі. В обґрунтування скарги апелянт зазначає, що під час проходження військової служби, позивач разом зі своєю сією був зарахований на квартирний облік осіб, які мають право на першочергове отримання жилих приміщень. 21.05.2021р. житловою комісією Миколаївського гарнізону був розглянутий рапорт позивача про зміну статусу «службового» з наданого йому житлового приміщення за адресою [ADDRESS] та 03.06.2021р. на адресу Міського голови міста Миколаєва було направлено відповідне спільне Клопотання т.в.о. начальника Миколаївського гарнізону, військового комісара Миколаївського обласного ТЦК та СП та начальника КЕВ м. Миколаєва про зняття статусу службового житлового приміщення та видачу постійного ордера. Однак, відповідачем було відмовлено у задоволенні вказаного вище спільного клопотання. Апелянт наголошує, що така відмова є необґрунтованою та обмежує його права на забезпечення житлом, гарантовані ЗУ «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців і членів їх сімей». На думку позивача, є безпідставним посилання відповідача, з яким погодився суд першої інстанції на відсутність витягу із списку надання постійного житла у Збройних Силах України, який передбачено п. 7 розділу VII Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 31.07.2018р. №380, адже: він мав законні права на отримання житла та на даний час їх має; самі документи готувались та надавались до відповідача спеціально уповноваженим органом; при прийнятті рішення необхідно застосовувати п. 11 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2006р. №1081, який має вищу юридичну силу порівняно з інструкцією №380. В судове засідання, яке відбулось 15.06.2022р. представник відповідача не прибув. Представник позивача приймав участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, колегією суддів на місце було проголошено ухвалу про продовження розгляду справи в письмовому провадженні за наявними у справі матеріалами. Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вбачає наявними підстави для часткового задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду та закриття провадження у справі, виходячи з наступного. Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, [PERSON] в період з 07.07.2015 по 14.03.2021 проходив військову службу за контрактом на посаді прокурора у Військовій прокуратурі Миколаївського гарнізону Південного регіону України. 27.09.20219 наказом Військового прокурора Миколаївського гарнізону №8 «Про надання службового житлового приміщення», [PERSON] надано службове житло площею 27,0 кв.м. за адресою [ADDRESS] . 09.02.2021 наказом №36 Міністра оборони України, [PERSON] звільнено із військової служби у запас за п.п.2 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» - у зв`язку із скороченням штатів або проведення організаційних заходів. 10.03.2021 наказом керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону №162к від 10.03.2021, [PERSON] звільнено з посади прокурора Військової прокуратури Миколаївського гарнізону Південного регіону України, у зв`язку із звільненням з військової служби та виключено зі списків особового складу військової прокуратури Південного регіону України з 14.03.2021. 31.05.2021 житловою комісіє Миколаївського гарнізону, розглянутий рапорт [PERSON] про зміну статусу «службового» житла за адресою [ADDRESS] та погоджено зміну статусу зазначеної квартири. 03.06.2021тимчасово виконуючим обов`язки начальника Миколаївського гарнізону направлено на адресу Миколаївського міського голови клопотання про зняття статусу службового житлового приміщення та видачу постійного ордера військовослужбовцю запасу Миколаївського гарнізону, [PERSON] на кв. [ADDRESS] , склад сім`ї 3 особи. До клопотання додана облікова житлова справа [PERSON] 23.06.2021 за наслідками розгляду клопотання Виконавчим комітетом Миколаївської міської ради ухвалено Рішення №555 «Про розгляд спільного клопотання тимчасово виконуючого обов`язки начальника Миколаївського гарнізону, військового комісара Миколаївського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, начальника КЕВ м. Миколаєва щодо виключення жилого приміщення з числа службових та видачі ордера військовослужбовцю, звільненому у запас». Відповідно до зазначеного Рішення, вирішено відмовити тимчасово виконуючому обов`язки начальника Миколаївського гарнізону, військовому комісару Миколаївського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, начальнику КЕВ м. Миколаєва у задоволенні спільного клопотання щодо виключення квартири [ADDRESS] з числа службових та видачі ордера [PERSON] на склад сім`ї з 3 осіб, у зв`язку з відсутністю витягу із Списку надання постійного житла у Збройних Силах України, який передбачений п.7 розділу VII Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 31.07.2018 №380. Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з даним позовом. Відмовляючи у задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що виконавчий комітет Миколаївської міської ради правомірно відмовив у задоволенні клопотання, щодо виключення квартири з числа службових та видачі ордера [PERSON] , оскільки документу передбаченого п.7 розділу VIІ. Інструкції, до клопотання не надано. Надаючи оцінку обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного. У розумінні статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви № 29458/04 та № 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики цього Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» [див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. Фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках цей Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників,

Результат розгляду: partial