Рішення адміністративного суду від 2022-08-09 00:00:00+03

06 листопада 2014 року [PERSON] звернувся в суд з адміністративним позовом до Генеральної прокуратури України, в якому просив: визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора України Яреми В.Г. № 1460к від 23 жовтня 2014 року про звільнення його з посади прокурора Львівської області; поновити його на посаді прокурора Львівської області; стягнути на його користь суму середньомісячного заробітку за відповідною посадою за час вимушеного прогулу. Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2014 року залучено\~ \~\~\~\~до розгляду справи як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Генерального прокурора України Ярему Віталія Григоровича. Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2014 року клопотання позивача про відмову від частини позовних вимог в адміністративній справі задоволено. Прийнято відмову позивача від позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Закрито провадження у справі за позовом\~ \~\~\~\~ [PERSON] до Генеральної прокуратури України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, Генеральний прокурор України про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в частині позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Протокольною ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 10 січня 2020 року залучено до участі у справі в якості співвідповідача прокуратуру Львівської області. Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 10 січня 2020 року допущено заміну відповідача у справі Генеральної прокуратури України його правонаступником Офісом Генерального прокурора. Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2020 року закрито провадження у справі за позовом [PERSON] до Офісу Генерального прокурора, прокуратури Львівської області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів: Генерального прокурора України, про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі в частині позовних вимог про зобов`язання Генеральної прокуратури України проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей щодо застосування до [PERSON] заборони, передбаченою частиною третьою\~ \~\~\~\~статті 1 Закону України «Про очищення влади». Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2020 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04 серпня 2020 року позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора України\~ \~\~\~\~№1 460-к від 23.10.2014 про звільнення [PERSON] з посади прокурора Львівської області. Поновлено [PERSON] на посаді прокурора Львівської області з 24.10.2014. Додатковим рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2020 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного від 04 серпня 2020 року, заяву представника позивача про ухвалення додаткового судового рішення задоволено повністю. Стягнуто з прокуратури Львівської області на користь позивача середній заробіток (грошове забезпечення) за час вимушеного прогулу з 24.10.2014 по 24.02.2020 в розмірі 2144925,21 грн з проведенням необхідних відрахувань відповідно до вимог чинного законодавства. Рішення суду в частині стягнення середнього заробітку (грошового забезпечення) за один місяць у розмірі 17158,82 грн з проведенням необхідних відрахувань відповідно до вимог чинного законодавства допущено до негайного виконання. Постановою Верховного Суду від 26 лютого 2021 року касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора задоволено частково. Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2020 року і постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04 серпня 2020 року змінено в частині мотивів, виклавши їх у редакції цієї постанови. В іншій частині рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2020 року і постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04 серпня 2020 року залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 26 лютого 2021 року касаційну скаргу Львівської обласної прокуратури задоволено частково. Додаткове рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2020 року і постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04 серпня 2020 року, якою залишено без змін додаткове рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2020 року, скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 01 липня 2021 року в ухваленні додаткового рішення у справі за позовом [PERSON] до Офісу Генерального прокурора, Львівської обласної прокуратури, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів: Генеральний прокурор України, про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі - відмовлено. Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15 грудня 2021 року апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, а ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 01 липня 2021 року у справі № 813/7563/14 залишено без змін. Ухвалою Верховного Суду від 21 лютого 2022 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за скаргою [PERSON] на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 01 липня 2021 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15 грудня 2021 року у справі № 813/7563/14 за позовом [PERSON] до Офісу Генерального прокурора, Львівської обласної прокуратури про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі. 28 лютого 2022 року до Львівського окружного адміністративного суду від Львівської обласної прокуратури надійшла заява про поворот виконання додаткового рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2020 року у справі № 813/7563/14, в якій просила стягнути з [PERSON] на Львівської обласної прокуратури виплачений середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 2144925 грн 21 коп. На обгрунтування заяви зазначено, що середній заробіток за час вимушеного прогулу \~не є різновидом оплати праці та елементом структури заробітної плат. Вказано, що за заявою представника позивача, в порушення вимог ч. 1 ст. 252 КАС Україи, 15 квітня 2020 року Львівським окружним адміністративним судом ухвалено додаткове рішення. Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 19 травня 2022 у задоволенні заяви Львівської обласної прокуратури про поворот виконання додаткового рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2020 року в адміністративній справі за позовом [PERSON] до Офісу Генерального прокурора, Львівської обласної прокуратури, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів: Генеральний прокурор України, про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі відмовлено. Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що середній заробіток за час вимушеного прогулу входить до структури заробітної плати, оскільки є заробітною платою. В матеріалах справи відсутні, а заявником не надані до суду докази на підтвердження того, що скасоване додаткове рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2020 року щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (заробітної плати) обгрунтоване повідомленими позивачем завідомо неправдивими відомостями або поданими ним підробленими документами. Таким чином, суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви Львівської обласної прокуратури про поворот виконання судового рішення. Не погодившись з прийнятою ухвалою, Львівська обласна прокуратура подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржувану ухвалу та прийняти нову постанову, якою задовольнити заяву про поворот виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду по справі № 380/34357/20. Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржувана ухвала є незаконною та необґрунтованою, прийнятою з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання щодо повороту виконання судового рішення. Зокрема, зазначає, що безпідставним є покликання суду першої інстанції в оскаржуваній ухвалі на відсутність в матеріалах справи підтвердження того, що скасоване додаткове рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2020 року щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (заробітної плати) обгрунтоване повідомленими позивачем завідомо неправдивими відомостями. Вказує, що такі повідомлення наведено в заявах від 28 лютого 2020 року, 04 грудня 2019 року та поясненнях від 17 березня 2020 року. Зазначає, що 17 березня 2020 року \~позивачем подано завідомо неправдиві пояснення про необхідність винесення додаткового рішення про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки під час розгляду справи про поновлення на роботі 24 лютого 2020 року не було прийнято рішення по його уточненій позовній заяві від 04 грудня 2019 року. В судовому засіданні представник відповідачів апеляційну скаргу підтримав, в своїх поясненнях покликався на доводи в ній викладені. Представник позивача щодо апеляційної скарги заперечив, просив залишити в силі ухвалу суду першої інстанції. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Генеральний прокурор України явку повноважного представника в судове засідання не забезпечив, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що відповідно до ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) не перешкоджає розгляду справи. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав. Як встановлено судом першої інстанції, додатковим рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2020 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного від 04 серпня 2020 року, заяву представника позивача про ухвалення додаткового судового рішення задоволено повністю. Стягнуто з прокуратури Львівської області на користь позивача середній заробіток (грошове забезпечення) за час вимушеного прогулу з 24.10.2014 по 24.02.2020 в розмірі 2144925,21 грн з проведенням необхідних відрахувань відповідно до вимог чинного законодавства. Рішення суду в частині стягнення середнього заробітку (грошового забезпечення) за один місяць у розмірі 17158,82 грн з проведенням необхідних відрахувань відповідно до вимог чинного законодавства допущено до негайного виконання. На виконання додаткового рішення Львівського окружного адміністративного суду від від 15 квітня 2020 року у справі № 813/7563/14 04 вересня 2020 року Львівським окружним адміністративним судом видано виконавчий лист. На виконання запиту Головного управління державної казначейської служби України у Львівській області щодо виконання виконавчого листа Львівського окружного адміністративного суду від 04 вересня 2020 року у справі № 813/7563/14 про стягнення з Прокуратури Львівської області на користь [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 24 жовтня 2014 року до 24 лютого 2020 року в розмірі 2144925,21 грн Прокуратурою Львівської області надано інформацію для безспірного списання вищевказаних коштів. Головним управління державної казначейської служби у Львівській області 10 вересня 2020 року забезпечено перерахування коштів меморіальними ордерами № 1 середнього заробітку у сумі 1726664,78 грн, № 2 в сумі 32173,88 грн військового збору та № 3 в сумі 386086,55 грн прибуткового податку із середнього заробітку за час вимушеного прогулу,про що повідомлено органи прокуратури 14 вересня 2020 року (т.6., а.с.71-74). В подальшому, Постановою Верховного Суду від 26 лютого 2021 року касаційну скаргу Львівської обласної прокуратури задоволено частково. Додаткове рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2020 року і постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04 серпня 2020 року, якою залишено без змін додаткове рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2020 року, скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 01 липня 2021 року в ухваленні додаткового рішення у справі за позовом [PERSON] до Офісу Генерального прокурора, Львівської обласної прокуратури, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів: Генеральний прокурор України, про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі - відмовлено. Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15 грудня 2021 року апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, а ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 01 липня 2021 року у справі № 813/7563/14 залишено без змін. Ухвалою Верховного Суду від 21 лютого 2022 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за скаргою [PERSON] на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 01 липня 2021 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15 грудня 2021 року у справі № 813/7563/14 за позовом [PERSON] до Офісу Генерального прокурора, Львівської обласної прокуратури про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі. Приймаючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність підстав для здійснення повороту виконання судового рішення. Колегія суддів погоджується з обґрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав. Відповідно до\~ \~\~\~\~ч. 1, 2, 5, 7 ст. 380 КАС України,\~ \~\~\~\~суд апеляційної чи касаційної інстанції, приймаючи постанову, вирішує питання про поворот виконання, якщо, скасувавши рішення (визнавши його нечинним), він: 1) закриває провадження у справі; 2) залишає позов без розгляду; 3) відмовляє в позові повністю; 4) задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі. Якщо рішення після його виконання скасовано і справу повернуто на новий розгляд, суд, ухвалюючи рішення, вирішує питання про поворот виконання, якщо при новому розгляді справи він: 1) закриває провадження у справі; 2) залишає позов без розгляду; 3) відмовляє в позові повністю; 4) задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі. До заяви про поворот виконання рішення шляхом повернення стягнутих грошових сум, майна або його вартості додається документ, який підтверджує те, що суму, стягнуту за раніше прийнятим рішенням, списано установою банку або майно вилучено державним виконавцем. Якщо питання про поворот виконання судового рішення не було вирішене згідно із частинами першою - третьою цієї статті, заява відповідача про поворот виконання розглядається адміністративним судом, який розглядав справу як суд першої інстанції. Зі змісту процесуального закону слідує, що поворот виконання рішення це процесуальна форма захисту прав боржника. Він можливий лише після набрання судовим рішенням законної сили. Його суть у поверненні стягувачем боржнику всього одержаного за скасованим рішенням. Колегія суддів наголошує, що поворот виконання рішення - це процесуальна гарантія захисту майнових прав учасників справи, яка полягає у поверненні сторін в попереднє становище через скасування правової підстави для виконання рішення та повернення стягувачем відповідачу (боржнику) всього одержаного за скасованим (зміненим) рішенням. Як зазначив Конституційний Суд України у рішенні від 02 листопада 2011 року у справі № 13-рп/2011, поворот виконання рішення це цивільна процесуальна гарантія захисту майнових прав особи, яка полягає у поверненні сторін виконавчого провадження в попереднє становище через скасування правової підстави для виконання рішення та повернення стягувачем відповідачу (боржнику) всього одержаного за скасованим (зміненим) рішенням. Інститут повороту виконання рішення спрямований на поновлення прав особи, порушених виконанням скасованого (зміненого) рішення, та є способом захисту цих прав у разі отримання стягувачем за виконаним та у подальшому скасованим (зміненим) судовим рішенням неналежного, безпідставно стягненого майна (або виконаних дій), оскільки правова підстава для набуття майна (виконання дій) відпала. Отже, інститут повороту виконання рішення спрямований на поновлення прав особи, порушених виконанням скасованого (зміненого) рішення, та є способом захисту цих прав у разі отримання стягувачем за виконаним та у подальшому скасованим (зміненим) судовим рішенням неналежного, безпідставно стягненого майна (або виконаних дій), оскільки правова підстава для набуття майна (виконання дій) відпала. Статтею 381 КАС України\~ \~\~\~\~встановлено особливості повороту виконання в окремих категоріях адміністративних справ. Поворот виконання рішення про відшкодування шкоди, заподіяної суб`єктом владних повноважень, каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи, рішення про присудження виплати пенсій чи інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів, а також рішення про присудження виплати заробітної плати чи іншого грошового утримання у відносинах публічної служби допускається, якщо скасоване рішення було обґрунтовано повідомленими позивачем завідомо неправдивими відомостями або поданими ним підробленими документами. Аналіз наведеної норми передбачає обмеження на поворот виконання судового рішення в окремих категоріях справ: про відшкодування шкоди, заподіяної суб`єктом владних повноважень, каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи; про присудження виплати пенсій чи інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів; рішення про присудження виплати заробітної плати чи іншого грошового утримання у відносинах публічної служби. У вказаних випадках поворот виконання допускається, якщо скасоване рішення було обґрунтоване на повідомлених позивачем завідомо неправдивих відомостях або поданих ним підроблених документах. Із матеріалів справи слідує, що предметом розгляду в даній справі є визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19, середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин.Такий висновок підтверджується також змістом частини другої\~ \~\~\~\~статті 235 КЗпП України,\~ \~\~\~\~якою визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи. Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що середній заробіток за час вимушеного прогулу входить до структури заробітної плати. Поворот виконання рішення у вказаній справі стосується виключно стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 2144925,21 грн, а тому має здійснюватися з урахуванням особливостей встановлених положеннями\~ \~\~\~\~ст. 381 КАС України. Процесуальним законодавством визначено необхідність встановлення обов`язкових умов, за яких можливо допустити поворот виконання судового рішення про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а саме: повідомлення позивачем завідомо неправдивих відомостей або подання ним підроблених документів. При цьому, задоволення заяви про поворот виконання судового рішення у справі про присудження виплати заробітної плати чи іншого грошового утримання у відносинах публічної служби допускається, якщо рішення суду, яке скасовано, було обґрунтовано на повідомлених позивачем завідомо неправдивих відомостях або поданих ним підроблених документах. Отже, можливість повороту виконання судового рішення у справі присудження виплати заробітної плати чи іншого грошового утримання у відносинах публічної служби передбачена виключно в разі недобросовісних дій позивача (стягувача), згідно з якими скасоване рішення було обґрунтовано повідомленими позивачем завідомо неправдивими відомостями або поданими ним підробленими документами. Таким чином, навність самої лише обставини скасування судового рішення щодо визнання протиправним та скасування наказу про звільнення з публічної служби, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, є недостатньою умовою для повороту виконання судового рішення. Додаткове рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2020 року було обґрунтоване, зокрема, тим, позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, викладена у редакції позовної заяви від 10 грудня 2019 року, була заявлена до іншого відповідача. Крім того, прокуратура Львівської області не мала жодних заперечень щодо розгляду позовної вимоги про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Щодо повторного прийняття судом до провадження заяви позивача від 10 грудня 2019 року без врахування вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то суд першої інстанції зазначив, що вказана вимога залишилась у провадженні суду у відповідності до ухвали від 10 січня 2020 року. Верховний Суд у постанові від від 26 лютого 2021 року вважав висновки судів попередніх інстанцій передчасними. Верховний Суд зазначив, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що відповідно до частини першої\~ \~\~\~\~статті 47 КАС України\~ \~\~\~\~(у редакції, чинній на момент звернення позивача з уточнюючою позовною заявою від 10 грудня 2019 року) позивач має право змінити предмет або підстави позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог шляхом подання письмової заяви до закінчення підготовчого засідання або не пізніше ніж за п`ять днів до першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Твердження суду про неприйняття рішення стосовно про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є помилковим,\~ \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~оскільки за заявою з цією вимогою було прийнято інше процесуальне рішення 24 лютого 2020 року, тобто прийнято вказану заяву до розгляду без вказаної вимоги. Зважаючи на встановлені судами обставини, Верховний Суд констатував, що висновки судів першої та апеляційної інстанції є передчасними, та такими, що зроблені без повного з`ясування обставин, що мають значення для вирішення справи, а відтак судові рішення не є такими, що відповідають вимогам законності та обґрунтованості, що встановлені\~ \~\~\~\~статтею 242 КАС України. Враховуючи вищевказане, колегія суддів зазначає, що додаткове рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2020 року, не було обґрунтоване на повідомлених позивачем завідомо неправдивих відомостях або поданих ним підроблених документах. В свою чергу, рішення судів першої та апеляційної інстанції скасоване судом касаційної інстанції не з підстав повідомлення позивачем завідомо неправдивих відомостей або подання ним підроблених документів, а з причин неповного встановленння судами обставин справи. Таким чином, додаткове рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2020 року, яке скасоване, не було обґрунтоване на повідомлених позивачем завідомо неправдивих відомостях або поданих ним підроблених документах. Заява відповідача про поворот виконання рішення та матеріали справи також не містять будь-яких доказів чи відомостей, які подавались позивачем і в подальшому були визнані завідомо неправдивими чи підробленими. Стосовно доводів скаржника про те, що позивачем повідомлено завідомо неправдиві відомості у заявах від 28 лютого 2020 року, 04 грудня 2019 року та поясненнях від 17 березня 2020 року, колегія суддів зазначає наступне. Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що у заяві Львівської обласної прокуратури про поворот виконання додаткового ріщення не наведено фактів повідомлення позивачем завідомо неправдивих відомостей або подання підроблених документів, оскільки спір щодо права на стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу стосувався процесуальних моментів у справі. Колегія суддів зазначає, що заяви [PERSON] від 04 грудня 2019 року, від 28 лютого 2020 року та пояснення від 17 березня 2020 року не містять завідомо неправдивих відомостей, такі заяви і пояснення подані в результаті реалізації позивачем своїх процесуальних прав. Верховним Судом у постанові від 26 лютого 2021 року \~не встановлено факту зловживання позивчем своїми процесуальними правами. Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується із \~висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для здійснення повороту виконання рішення суду про присудження середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29). Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи. За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Результат розгляду: denied