Рішення адміністративного суду від 2022-11-07 00:00:00+02

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Сумської обласної ради, в якому просить: - визнати незаконним та скасувати розпорядження Сумської обласної ради від 02.06.2021 року No 74-к «Про звільнення [PERSON] »; - поновити [PERSON] на роботі консультанта відділу інформаційно-аналітичної роботи виконавчого апарату Сумської обласної ради; - стягнути з Сумської обласної ради на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 08.06.2021року до дня поновлення на роботі; - стягнути з Сумської обласної ради на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 30000 грн. Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 29.09.2021 \~у задоволенні адміністративного позову [PERSON] до Сумської обласної ради про визнання незаконним та скасування розпорядження, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди відмовлено. Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, [PERSON] подала апеляційну скаргу , вважає його незаконним та необгрунтованим, ухваленим при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи. Вказує , що судом постановлено рішення з порушенням норм трудового законодавства, без врахування рекомендацій Верховного Суду . В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що\~за своїм змістом зміни, що відбулися в виконавчому апараті обласної ради є перетворенням одних структурних підрозділів в інший, а не зміною в організації виробництва та праці, а чисельність і штат працівників виконавчого апарату обласної ради збільшився. Вказує на нерівнозначність запропонованої посади , на наявність інших посад для її переведення, ненадання для ознайомлення посадових інструкціій головного спеціаліста відділу діловодства та контролю і консультанта відділу інформаційно-аналітичної роботи виконавчого апарату обласної ради. Просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2021 року по справі No 480/5953/21 і ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги [PERSON] в повному обсязі. Сумська обласна рада подала до суду відзив на апеляційну скаргу , вважає , що суд з дотриманням норм матеріального та процесуального права, практики Верховного Суду України в подібних правовідносинах, з урахуванням обставин справи, правомірно зазначив, що позов не підлягає задоволенню, \~\~просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення Сумського окружного адміністративного суду від 29.09.2021 без змін. Відповідно до п.1 ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю. Враховуючи матеріали справи, відсутність клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю, а також заявлені сторонами по справі клопотання про розгляд справи за їх відсутності у порядку письмового провадження, колегія суддів вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №64/2022 від 24.02.2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №2102-IX від 24.02.2022, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року. З огляду на вищевикладене, з урахуванням запровадженого на території України воєнного стану та активними бойовими діями на території Харківської області та безпосередньо у м. Харків, апеляційна скарга [PERSON] була розглянута 07.11.2022 року. Згідно з ч.1 ст.308 КАС України \~суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.\~ Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що рішенням Сумської обласної ради восьмого скликання від 26.02.2021 «Про структуру та чисельність виконавчого апарату обласної ради» було затверджено нову структуру та чисельність виконавчого апарату обласної ради. 05.04.2021 [PERSON] письмово повідомлена про скорочення посади консультанта відділу інформаційно-аналітичної роботи виконавчого апарату та попереджена про звільнення із займаної посади з 05.06.2021 та запропоновано вакантну рівнозначну посаду головного спеціаліста відділу діловодства та контролю виконавчого апарату обласної ради. [PERSON] відмовилася від запропонованої посади та письмово зазначила про бажання зайняти посаду консультанта відділу інформаційної роботи, зв`язків з громадськістю та міжнародної співпраці. Враховуючи, що позивачка відмовилася від запропонованої їй посади, профспілковий комітет профспілкової організації виконавчого апарату та керівництва Сумської обласної ради 18.05.2021 надав згоду на звільнення [PERSON] за п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України у зв`язку із скороченням штату працівників. Розпорядженням голови Сумської обласної ради від 02.06.2021 року No74-к [PERSON] звільнена з 07.06.2021 з посади консультанта відділу інформаційно-аналітичної роботи виконавчого апарату обласної ради у зв`язку зі скороченням посади згідно з пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України. Вважаючи звільнення незаконним, [PERSON] звернулася до суду з даним позовом. Відмовляючи у задоволенні позову , суд першої інстанції виходив з того , що розпорядження голови Сумської обласної ради від 02.06.2021 No74-к про звільнення [PERSON] з посади консультанта відділу інформаційно-аналітичної роботи виконавчого апарату обласної ради у зв`язку зі скороченням посади згідно з п.1 ст.40 Кодексу законів про працю України є правомірним, у зв`язку з чим у суду відсутні законні підстави для поновлення позивачки на посаді. Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову , виходячи з наступного. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Механізм захисту трудових прав працівників, що включає в себе, зокрема право на працю, та способи захисту прав працівників визначає КЗпП України. Так, однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений змістом статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Пунктом першим ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України (далі по тексту КЗпП України) передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Відповідно до ч.1 ст.43 КЗпП України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства. За приписами частин 1 3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 43 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях обласної ради вирішуються питання щодо затвердження за пропозицією голови ради структури виконавчого апарату ради, його чисельності. Матеріали справи свідчать , що 26.02.2021 Сумська обласна рада восьмого скликання прийняла рішення «Про структуру та чисельність виконавчого апарату обласної ради», яким затверджено нову структуру та чисельність виконавчого апарату обласної ради. Зазначеним рішенням обласної ради затверджено чисельність виконавчого апарату у кількості 62 особи та нову структуру виконавчого апарату обласної ради, відповідно до якої передбачалось скорочення всіх відділів виконавчого апарату та вводились нові відділи та нові штатні одиниці, у зв`язку з чим були розроблені та затверджені нові положення про відділи та посадові інструкції працівників. При цьому, до штату виконавчого апарату були включені працівники раніше відокремленого підрозділу - управління майном облради, за рахунок чого збільшилась штатна кількість та чисельність працівників виконавчого апарату. Прийняття такого рішення не свідчить про відсутність чи незаконність змін в організації роботи виконавчого апарату ради. Колегія суддів зазначає , що при виникненні спору між працівником і роботодавцем суд не вирішує питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників, а перевіряє наявність підстав для звільнення (чи відбувалося скорочення штату або чисельності працівників) та дотримання відповідної процедури. За змістом частини третьої статті 64 Господарського кодексу України (далі - ГК України) підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Частиною другою статті 65 ГК України передбачено, що власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства. При цьому саме втручання в господарську та іншу діяльність підприємства не допускається, крім випадків, передбачених законодавством України. Згідно з позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 16 січня 2018 року у справі № 519/160/16-ц (провадження № 61-312св17), від 06 лютого 2018 року у справі № 696/985/15-ц (провадження № 61-1214св18), від 12 червня 2019 року у справі № 297/868/18 (провадження № 61-393св19), від 28 квітня 2021 року у справі № 373/2133/17 (провадження № 61-8393св20), суд не може вдаватися до обговорення та оцінки питання про доцільність і правомірність скорочення штату та чисельності працівників. Право визначати чисельність і штат працівників належить винятково власнику або уповноваженому ним органу, суд зобов`язаний тільки з`ясувати наявність підстав для звільнення. В постановах від 28 березня 2019 року у справі № 755/3495/16-ц (провадження № 61-1350св17) та від 22 січня 2020 року у справі № 451/706/18 (провадження № 61-17296св19) Верховний Суд, окрім зазначеного вище, зазначив, що не є належним способом захисту оскарження працівником рішення про визначення структури підприємства чи установи, про зміну в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, оскільки прийняття такого рішення є виключною компетенцією власника такого підприємства чи установи або уповноваженого ними органу та є складовою права на управління діяльністю підприємством чи установою. Правом працівника залишається оспорювати власне саме правомірність його звільнення. Наведена правова позиція застосована Верховним Судом також у постановах від 10 та 18 березня 2020 року у справах № 822/364/17, № 640/7652/19 відповідно. Так, Рішенням обласної ради восьмого скликання від 26.02.2021 року «Про структуру та чисельність виконавчого апарату обласної ради» затверджено чисельність виконавчого апарату у кількості 62 особи та нову структуру виконавчого апарату обласної ради, відповідно до якої передбачалась скорочення всіх відділів виконавчого апарату, у тому числі відділу інформаційно-аналітичної роботи, де працювала позивач, у зв`язку з чим посада консультанта, яку займала позивач, підлягала скороченню. Підставою для реорганізації виконавчого апарату обласної ради стало рішення єдиного компетентного органу - Сумської обласної ради, яке викликало значні зміни в організації виробництва і праці, оскільки була затверджена нова структура виконавчого апарату з новими відділами, що викликало необхідність скорочення існуючих відділів і штатних одиниць і введення нових з іншими функціональними повноваженнями, затвердження нових положень про відділи та нових посадових інструкцій. Посилання апелянта про ідентичність посадових обов`язків займаної нею посади та нової посади у новоствореному відділі є помилковими, що підтверджується відповідними посадовими інструкціями, залученими до матеріалів справи. Також помилкові доводи апелянта, що не відбулось скорочення штатів, оскільки на підставі рішення обласної ради від 26.02.2021 року були скорочені всі структурні підрозділи виконавчого апарату і штатні одиниці, які входили до їх складу, та утворені нові і підрозділи і штатні одиниці, оскільки затверджена Сумською обласною радою структура її виконавчого апарату у повному обсязі не відповідала раніше існуючій структурі. Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» роботодавець повинен завчасно, не пізніше як за три місяці до намічуваних звільнень надати первинним профспілковим організаціям інформацію щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також провести консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень. На виконання зазначеної норми листом від 02.03.2021 No01-23/107 було повідомлено голову профспілкового комітету профспілкової організації виконавчого апарату обласної ради про прийняте рішення, можливе звільнення працівників виконавчого апарату та запропоновано провести відповідні консультації. З метою визначення обсягу повноважень кожного новоутвореного відділу виконавчого апарату розпорядженням голови обласної ради від 15.03.2021 No17 були затверджені положення про відділи виконавчого апарату та посадові інструкції працівників. З урахуванням затверджених положень про відділи та посадових інструкцій головою обласної ради були підготовлені пропозиції профспілковому комітету щодо працевлаштування та звільнення працівників. Такі консультації з профспілками були проведені 31.03.2021 відповідно до листа голови обласної ради від 29.03.2021 No01-23/168, що підтверджується протоколом засідання профспілкового комітету No5. Як вбачається з матеріалів справи, відділ інформаційно-аналітичної роботи, де працювала [PERSON] , було скорочено та утворено новий відділ інформаційної роботи, зв`язків з громадськістю та міжнародної співпраці, з новими повноваженнями та новими принципами організації інформаційної роботи виконавчого апарату обласної ради. Відповідно до пунктів 2, 9, 10 ч. 6 ст. 55 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» голова обласної ради забезпечує, доведення рішень ради до виконавців, організує контроль за їх виконанням, а також призначає і звільняє керівників та інших працівників структурних підрозділів виконавчого апарату ради, здійснює керівництво виконавчим апаратом ради. Реалізуючі вказані повноваження та на виконання вимог статті 49-2 Кодексу законів про працю України, головою обласної ради 05.04.2021 було письмово повідомлено позивачку про скорочення посади консультанта відділу інформаційно-аналітичної роботи виконавчого апарату, звільнення із займаної посади з 05.06.2021 та запропоновано вакантну посаду головного спеціаліста відділу діловодства та контролю виконавчого апарату обласної ради. При цьому, відповідачем було враховано, що позивачка за освітою «журналіст», кваліфікація - «спеціаліст в галузі партійного та радянського будівництва, викладач наукового комунізму», враховано роботу на минулій посаді: підготовка статей державною мовою про діяльність обласної ради, перевірка складених працівниками виконавчого апарату проектів документів на грамотність, а також те, що вона має великий досвід журналістської роботи, їй була запропонована вакантна рівнозначна посада головного спеціаліста відділу діловодства та контролю. Однак, від пропозиції щодо переведення на посаду головного спеціаліста відділу діловодства та контролю виконавчого апарату обласної ради [PERSON] відмовилася та письмово зазначила про бажання зайняти посаду консультанта відділу інформаційної роботи, зв`язків з громадськістю та міжнародної співпраці. Проте, бажана для позивачки посада не могла бути їй запропонована, оскільки посадовою інструкцією консультанта новоствореного відділу була встановлена кваліфікаційна вимога знання англійської мови на рівні «В2». [PERSON] не відповідала вказаній вимозі, про що сама не заперечувала, зокрема, і в судовому засіданні, у зв`язку з чим дана посада не була їй запропонована. Іншої освіти, яка б відповідала вимогам до посад, передбаченим положеннями про відділи виконавчого апарату та посадовими інструкціями працівників, позивачка не має. Так, на момент звільнення позивачки, існували інші вакантні посади, які передбачали наявність спеціальної освіти: юридичної (консультанти відділу правового забезпечення та відділу з питань персоналу, нагород та запобігання корупції), фінансово-економічного або адміністративно-управлінського спрямування (консультанти відділу інвестиційної політики, аналізу обласних програм та бюджету); обов`язкового знання англійської мови на рівні не нижче «В2» (консультант відділу інформаційної роботи, зв`язків із громадськістю та міжнародної співпраці); інженерно-технічного спрямування (відділ господарського забезпечення); фінансово-економічного спрямування (відділ бухгалтерського забезпечення); фінансово-економічного, будівельного чи юридичного спрямування (відділ з питань комунальної власності). Тому, вказані посади не могли бути запропоновані [PERSON] . Доводи апелянта з посиланням на нерівнозначність запропонованої їй посади є безпідставними, оскільки відповідно до ч.3 ст. 49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Тобто, роботодавець пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації за відповідною професією чи спеціальністю. Вказана вимога закону відповідачем була виконана, оскільки позивачці була запропонована посада з урахуванням її професії та спеціальності. Крім того, Закон України «Про службу в органах місцевого самоврядування» не містить визначення термінів «рівнозначна посада», «нижча посада», але застосовується при визначенні категорії посад. Аналіз норм вказаного Закону, окрема, статей 14, 15, які визначають кваліфікацію посад та ранги посадових осіб місцевого самоврядування, з урахуванням пунктів 2 і 4 Перехідних та прикінцевих положень Закону, посади помічників голів, радників (консультантів), спеціалістів, головних бухгалтерів управлінь і відділів виконавчого апарату обласних рад є рівнозначними, оскільки належать до п`ятої категорії посад. Стосовно заяв позивачки щодо незаконності встановлення кваліфікаційної вимоги про обов`язкове знання англійської мови на рівні «В2», суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 20 Закону України «Про державну службу» вимогами до осіб, які претендують на вступ на державну службу, є вимоги до їхньої професійної компетентності, які складаються із загальних та спеціальних вимог. Особа, яка претендує на зайняття посади державної служби, повинна відповідати таким загальним вимогам: 1) для посад категорії "А" - загальний стаж роботи не менше семи років; досвід роботи на посадах державної служби категорій "А" чи "Б" або на посадах не нижче керівників структурних підрозділів в органах місцевого самоврядування, або досвід роботи на керівних посадах у відповідній сфері не менш як три роки; вільне володіння державною мовою, володіння іноземною мовою, яка є однією з офіційних мов Ради Європи; 2) для посад категорії "Б" у державному органі, юрисдикція якого поширюється на всю територію України, та його апараті - досвід роботи на посадах державної служби категорій "Б" чи "В" або досвід служби в органах місцевого самоврядування, або досвід роботи на керівних посадах підприємств, установ та організацій незалежно від форми власності не менше двох років, вільне володіння державною мовою; 3) для посад категорії "Б" у державному органі, юрисдикція якого поширюється на територію однієї або кількох областей, міста Києва або Севастополя, та його апараті - досвід роботи на посадах державної служби категорій "Б" чи "В" або досвід служби в органах місцевого самоврядування, або досвід роботи на керівних посадах підприємств, установ та організацій незалежно від форми власності не менше двох років, вільне володіння державною мовою; 4) для посад категорії "Б" в іншому державному органі, крім тих, що зазначені у пунктах 2 і 3 цієї частини, - досвід роботи на посадах державної служби категорій "Б" чи "В" або досвід служби в органах місцевого самоврядування, або досвід роботи на керівних посадах підприємств, установ та організацій незалежно від форми власності не менше одного року, вільне володіння державною мовою; 5) для посад категорії "В" - наявність вищої освіти ступеня не нижче молодшого бакалавра або бакалавра за рішенням суб`єкта призначення, вільне володіння державною мовою. Згідно з пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» дія Закону України «Про державну службу» поширюється на органи і посадових осіб місцевого самоврядування в частині, що не суперечить Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», цьому Закону та іншим законам України, що регулюють діяльність місцевого самоврядування. Проте, у цьому пункті мова йде про редакцію Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року No 3723-ХІІ, який втратив чинність 01.05.2016 року у зв`язку з набранням чинності Законом України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року No 889-УІІІ. Діючий Закон України «Про державну службу» передбачає, що його дія не поширюється на депутатів місцевих рад, посадових осіб місцевого самоврядування (пункт 11 частини 3 статті 3 Закону). Отже Закон України «Про державну службу» не може бути застосований до спірних правовідносин. У свою чергу, Закон України «Про службу в органах місцевого самоврядування» не визначає загальних та спеціальних вимог до посадових осіб місцевого самоврядування. Тому включення кваліфікаційної вимоги про обов`язкове знання англійської мови на рівні «В2» до посадових обов`язків не суперечить Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування». Стосовно доводів апелянта щодо можливості переведення її на одну з двох наявних на момент попередження вакансій консультанта відділу з питань персоналу, нагород та запобігання корупції виконавчого апарату обласної ради, суд зазначає, що одна з них передбачала наявність юридичної освіти, якої позивач не має, а інша, яка не передбачала наявності юридичної освіти, була запропонована консультанту відділу правового забезпечення та кадрової роботи [PERSON] , яка з 2009 року виконувала аналогічні посадові обов`язки, а тому мала відповідний досвід. Відповідно до висновків постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 13.02.2020 року по справі № 818/893/16 під час вивільнення орган може лише в межах однорідних професій і посад перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, за його згодою на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Суд звертає увагу, що позивачці була запропонована посада з урахуванням її освіти та досвіду роботи, іншої освіти чи досвіду роботи, які б відповідали вимогам до вакантних посад, передбачених положеннями про відділи виконавчого апарату та посадовими інструкціями працівників, позивачка не має у зв`язку з чим не могла претендувати на зайняття будь-якої вакантної посади крім тієї, що було їй запропоновано. Відповідно до позиції, \~викладеній у рішенні Верховного Суду від 9 серпня 2017 р. у справі № 6-1264цс17 якщо на момент скорочення працівника немає вакантних посад, які відповідають його освіті та кваліфікації, то роботодавець не зобов`язаний пропонувати йому іншу роботу та звільняє. Враховуючи вищенаведене колегія суддів приходить до висновку, що відповідач не порушив вимоги чинного законодавства України під час звільнення позивачки з посади та вчинив усіх необхідних дій стосовно попередження про майбутнє звільнення та вжив заходів по працевлаштуванню працівника, яка підпадала під скорочення. Стосовно доводів апелянта, що при попередженні про майбутнє вивільнення та на момент її звільнення відповідачем не були надані посадові інструкції головного спеціаліста відділу діловодства та контролю і консультанта відділу інформаційно-аналітичної роботи виконавчого апарату обласної ради колегія суддів зазначає , що розпорядженням голови обласної ради від 15.03.2021 року No 17 були затверджені положення про відділи виконавчого апарату, відповідно до якого, у цей же день були затверджені посадові інструкції працівників, що підтверджується копіями таких інструкцій, залученими до справи позивачем. Зазначені посадові інструкції, відповідно до вимог законодавства України зберігалися у відділі правового забезпечення та кадрової роботи виконавчого апарату обласної ради, але позивач не звертався щодо отримання їх копій або ознайомлення з ними. З огляду на викладене вище, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції щодо правомірності розпорядження голови Сумської обласної ради від 02.06.2021 No74-к про звільнення [PERSON] з посади консультанта відділу інформаційно-аналітичної роботи виконавчого апарату обласної ради у зв`язку зі скороченням посади згідно з п.1 ст.40 Кодексу законів про працю України, у зв`язку з чим у суду відсутні законні підстави для поновлення позивачки на посаді. Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року (надалі - Конвенція), була ратифікована Законом України N 475/97-ВР від 17.07.97, та відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства. Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Так, ЄСПЛ у п. 36 по справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97 від 1 липня 2003 року зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. \~\~ Рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року). Судова колегія зазначає, що згідно з практикою ЄСПЛ, зокрема, в рішенні по справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, п. 29). Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог. При цьому, апеляційна скарга не містить посилання на обставини, передбачені ст. 317 КАС України, за яких рішення суду підлягає скасуванню, оскільки доводи викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду першої інстанції про наявність підстав для відмови в задоволенні адміністративного позову. Натомість оскаржуване рішення суду ухвалено у відповідності до вимог чинного законодавства України, враховуючи всі фактичні обставини справи, в межах наданих суду повноважень, та вірно застосовано судом як норми процесуального так і матеріального права, в повному обсязі з`ясовано обставини, що мають значення для правильного вирішення адміністративного спору, доведено та всебічно обґрунтовано їх в своєму рішенні, надано належну оцінку всім доказам, ґрунтуючись на повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Результат розгляду: denied