Рішення адміністративного суду від 2023-06-15 00:00:00+03

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Головного управління Національної поліції України в Запорізькій області, в якому просила: - визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Запорізькій від 08 квітня 2022 року № 213о/с про звільнення капітана поліції [PERSON] інспектора відділу цілодобової технічної та інформаційної підтримки управління інформаційно - аналітичної підтримки ГУНП в Запорізькій області зі служби в поліції на підставі пункту 7 частини 1 статті 77 Закону України "Про Національну поліції України"; - визнати незаконною відмову Головного управління Національної поліції В Запорізькій області оформлену листом 15 липня 2022 року за вих. № С-36/05/3- 22, у поновленні на посаді інспектора відділу цілодобової технічної та інформаційної підтримки управління інформаційно - аналітичної підтримки ГУНП в Запорізькій області [PERSON] ; - поновити [PERSON] на посаді інспектора відділу цілодобової технічної та Інформаційної підтримки управління інформаційно - аналітичної підтримки ГУНП в Запорізькій області; - стягнути з Головного управління Національної поліції в Запорізькій області на користь [PERSON] грошове забезпечення за час вимушеного прогулу, з дати звільнення до дати фактичного поновлення на посаді. Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 06.12.2022 року в задоволенні адміністративного позову [PERSON] було відмовлено. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, [PERSON] , звернулась з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати вищезазначене рішення, як незаконне та прийняти нову постанову про задоволення адміністративного позову. Апеляційна скарга обґрунтована тим, що спірний наказ про звільнення є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки рапорти про звільнення, саме позивач не подавала. Головним управлінням Національної поліції України було подано відзив на апеляційну скаргу, в якому посилаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції, останнє просило апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження. Перевіривши матеріали справи, оцінивши доводи апеляційної скарги та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів останньої, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Як було встановлено судом першої інстанції, позивач проходила службу в Головному управлінні Національної поліції в Запорізькій області на посаді інспектора відділу цілодобової технічної та інформаційної підтримки управління інформаційно-аналітичної підтримки. 08.04.2022 від позивача до ГУНП в Запорізькій області надійшли: рапорт від 08.04.2022 про звільнення за власним бажанням у зв`язку з необхідністю евакуації дітей за кордон у період воєнного стану в Україні, оскільки вона як поліцейський не має іншої можливості виїзду, крім звільнення зі служби. На своєму звільненні наполягала з 08.04.2022. Військово-лікарську комісію проходити відмовилась; рапорт від 08.04.2022, в якому [PERSON] зазначила, що на день звільнення зі служби в поліції на лікарняному або у відпустці не перебуває. Наполягала на своєму звільненні з 08.04.2022 з метою евакуації дітей за кордон у період воєнного стану в Україні, як поліцейського який не має іншої можливості виїзду. Наказом ГУНП від 08.04.2022 № 213 о/с про звільнення з поліції за пунктом 7 частини статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» [PERSON] звільнено за власним бажанням з посади інспектора відділу цілодобової технічної підтримки управління інформаційно- аналітичної підтримки ГУНП, з 08 квітня 2022 року. Не погодившись з правомірністю прийняття наведеного наказу, позивач звернулась до суду з метою захисту своїх порушених прав та інтересів. Вирішуючи спір між сторонами та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що згода позивача на звільнення за власним бажанням була, що свідчить про правомірність прийняття спірного наказу. Суд апеляційної інстанції не погоджєується з вказаними висновками суду першої нстнацїі з огляду на наступне. Статтею 1 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що Національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Відповідно до положення ч. 1 ст. 48 Закону №580-VIII призначення та звільнення з посад поліцейських здійснюється наказами посадових осіб, зазначених у статті 47 цього Закону. Частиною 1 статті 47 Закону №580-VIII визначено, що призначення на посади поліцейських здійснить посадові особи органів (закладів, установ) поліції відповідно до номенклатури посад, яку затверджує Міністерство внутрішніх справ України. Частиною 1 статті 77 Закону №580-VIII передбачено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється: 1) у зв`язку із закінченням строку контракту; 2) через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції; 3) за віком - у разі досягнення встановленого для нього цим Законом граничного віку перебування на службі в поліції; 4) у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів; 5) через службову невідповідність; 6) у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України: 7) за власним бажанням; 8) у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій); 9) у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі; 10) у разі набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, або кримінального правопорушення; 11) у зв`язку з набуттям громадянства або підданства іншої держави. Відповідно до частин 2, 3 статті 77 Закону №580-VIII днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби. Пунктом 4 Розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580- VIII встановлено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Отже, нормативно-правові акти, які були прийняті до утворення поліції і не суперечать законодавству про останню, мають застосовуватися, як спеціальні норми права, до правовідносин, що виникають з приводу проходження служби поліцейськими до прийняття відповідних нормативно- правових актів. Відтак, оскільки Національна поліція входить до структури Міністерства внутрішніх справ, то в питаннях своєї діяльності та проходження служби працівники поліції, керуються в тому числі і нормативно-правовими актами Міністерства внутрішніх справ. Отже, є можливим застосування до спірних правовідносин Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року №114 (далі - Положення № 114). Відповідно до підпункту "ж" пункту 64 Положення № 114, особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків. Згідно з пунктом 68 Положення № 114, особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт. Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що служба в поліції є добровільною і може бути припинена за власним бажанням поліцейського за пунктом 7 частини першої статті 77 Закону №580-VIII. Порядок звільнення з цієї підстави визначений підпунктом «ж» пункту 64 та пунктом 68 Положення №114, яке з огляду на приписи пункту 4 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №580-VIII у частині, що не суперечить Закону №580-VIII, є чинним спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює порядок проходження служби в поліції. З аналізу пункту 68 Положення №114 випливає, що про припинення служби в поліції за власним бажанням працівник поліції повинен попередити прямого начальника не пізніше як за три місяці до дня звільнення, подавши відповідний рапорт. У відносинах звільнення за власним бажанням діє правило за яким, звільнення у порядку пункту 68 Положення №114 є одностороннім волевиявленням працівника-поліцейського, який подав рапорт про звільнення за власним бажанням, він у будь-який момент до закінчення тримісячного строку з моменту подання рапорту може його відкликати і звільнення у такому випадку не проводиться, а також працівник не підлягає звільненню у випадку, коли цей строк закінчився, і він не залишив місце роботи і не вимагає припинення трудових відносин. Відтак, розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказів про звільнення поліцейських на підставі пункту 7 частини першої статті 77 Закону №580-VIII з урахуванням приписів підпункту «ж» пункту 64 та пункту 68 Положення №114 суди повинні з`ясувати: чи дійсно існував рапорт поліцейського про його звільнення зі служби в поліції за власним бажанням; чи існували поважні причини, що перешкоджають виконанню службових обов`язків поліцейським; чи було волевиявлення поліцейського на звільнення за цією підставою саме в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв поліцейський про відкликання рапорту про звільнення зі служби в поліції до моменту реалізації керівником органу поліції про звільнення поліцейського шляхом винесення відповідного наказу. Вказані правові висновки також відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 06.06.2023 року по справі № 380/7509/22, що враховується судом апеляційної інстанції, відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України. Як вбачається зі змісту спірного наказу, підставою для його прийняння було подання [PERSON] рапорту про звільнення за власним бажанням. Відповідно до поданої відповідачем копії рапорту від 08.04.2022 року, в якому заявником зазначено позивача, остання просила звільнити її з Націоанльної поліції за власним бажанням у зв`язку з необхідністю евакуації дітей за кордон у період воєнного стану в Україні. Зазначено бажану дату звільнення 08.04.2022 року. Між тим, як видно з пояснень позивача, відображених в адміністративному позові та апеляційній скарзі, остання власноручно або за дорученням рапорт про звільнення не подавала. Також, з матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи в суді першої інстанції був допитаний в якості свідка [PERSON] , який пояснив, що з метою забезпечення безпеки свої родини, евакуації дітей у безпечне місце перебування за кордоном, чоловіком позивачки, з суто чоловічого та батьківського розуміння забезпечення безпеки родини в умовах, які склались, було прийнято рішення про звільнення позивачки з лав Національної поліції України. Стверджував, що таке рішення з нею не узгоджував. Рапорти від імені дружини про звільнення він писав особисто. Крім того, відповідно до копії закордонного паспорту позивача, остання перетнула кордон України 08.04.2022 року. Колегія суддів апеляційної інстанції наголошує, що в силу приписів Закону України «Про національну поліцію» та Положення № 114, рапорти про звільнення поліцейських за власним бажанням подаються особисто, оскільки такі стосуються безпосередніх трудових прав останніх. В свою чергу, доказів особистого подання позивачем рапорту про звільнення та, як наслідок, наявності її волевиявлення на припинення трудових відносин, відповідачем до суду подано не було. Таким чином, проаналізувавши встановлені обставини справи у сукупності, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що наказ Головного управління Національної поліції в Запорізькій від 08 квітня 2022 року № 213о/с підлягає скасуванню з поновленням позивача на посаді, з якої останню було звільнено, а саме на посаді інспектора відділу цілодобової технічної та інформаційної підтримки управління інформаційно-аналітичної підтримки ГУНП з 08.04.2022 року (ст. 235 КЗпП України). Що стосується позовних вимог позивача про визнання незаконної відмови Головного управління Національної поліції в Запорізькій області оформлену листом 15 липня 2022 року за вих. № С-36/05/3- 22, у поновленні на посаді інспектора відділу цілодобової технічної та інформаційної підтримки управління інформаційно - аналітичної підтримки ГУНП в Запорізькій області [PERSON] , то остання задоволенню не пділягає, оскільки належним способом захисту прав позивача є, саме поновлення останньої на посаді, з якої її було звільнено. Відносно розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню за час вимушеного прогулу, то колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Згідно з ч.ч.1, 2 ст.94 Закону №580, поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України. Критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції України визначені Порядком та умовами виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, затвердженим наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 р. №260 (далі за текстом - Порядок №260). Зазначені правові норми є нормами спеціального законодавства і підлягають застосуванню при визначенні порядку та умов грошового забезпечення працівників поліції. Пунктом 9 розділу І Порядку №260 визначено, що при виплаті поліцейським грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплат. Розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню на користь позивача має проводитись шляхом множення розміру середньоденного заробітку на кількість календарних днів (за період вимушеного прогулу). Відповідно до пункту 6 розділу ІІІ Порядку №260 поліцейським, звільненим зі служби в поліції, а потім поновленим на службі у зв`язку з визнанням звільнення незаконним, за час вимушеного прогулу з дня звільнення виплачуються всі види грошового забезпечення (в тому числі премія), які були їм визначені на день звільнення. Підставою для нарахування та виплати грошового забезпечення є наказ керівника органу поліції про поновлення особи на службі або скасування наказу про його звільнення. Таким чином, розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню на користь позивача має проводитися шляхом множення розміру середньоденного заробітку на кількість календарних днів (за період вимушеного прогулу). Вказані правові висновки також відповідають правові позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 31.03.2020 року по справі №1440/1938/18, що враховується судом апеляційної інстанції, відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України. Як вбачається з довідки про доходи позивача від 03.10.2022 року № 1280/12/01-2022, середньоденне грошове забезпечення отанньої становило 439.28 грн. Відтак, сума грошового забезпечення позивача за час вимушеного прогулу, яка підлягає стягненню за рахунок відповідача складає 190647.52 грн. (439.28*434 календариних днів). Таким чином, проаналізувавши встановлені обставини справи у сукупності, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про часткове задоволення адміністративного позову. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Результат розгляду: partial