Рішення адміністративного суду від 2022-11-24 00:00:00+02

І. Короткий зміст позовних вимог 1. У жовтні 2020 року [PERSON] (далі - [PERSON] , позивач) звернувся до суду з позовом до Запорізької обласної прокуратури, у якому просив: - визнати протиправною бездіяльність Запорізької обласної прокуратури щодо невиплати позивачеві вихідної допомоги при звільненні; - зобов`язати Запорізьку обласну прокуратуру виплатити позивачеві вихідну допомогу в сумі 37183,02 грн; - зобов`язати Запорізьку обласну прокуратуру виплатити позивачеві середній заробіток за весь час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні по день ухвалення судового рішення. 2. Позовні вимоги [PERSON] мотивував тим, що наказом прокуратури Запорізької області від 27 серпня 2020 року №1638к його звільнено з посади прокурора відділу нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях, інших заходів примусового характеру у місцях несвободи, а також пробації прокуратури Запорізької області та з органів прокуратури Запорізької області на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України від 14 жовтня 2014 року №1697-VII «Про прокуратуру» (далі - Закон №1697-VII) з 28 серпня 2020 року. Проте при звільненні відповідач протиправно не провів із позивачем повний розрахунок, йому не виплачено вихідну допомогу, на отримання якої він має право відповідно до статті 44 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), у зв`язку з чим він звернувся до суду із цим позовом. ІІ. Короткий зміст оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їхнього ухвалення 3. Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 04 листопада 2021 року в задоволенні позову відмовлено. 4. Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 19 січня 2022 року апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, а рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 04 листопада 2021 року - без змін. 5. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що на час розгляду цієї справи по суті наказ про звільнення [PERSON] з посади, який міг би бути підставою для виплати йому вихідної допомоги при звільненні, - скасовано у судовому порядку; позивач уважається таким, що поновлений на посаді, а це свідчить про те, що на час судового розгляду відсутні підстави для виплати [PERSON] вихідної допомоги відповідно до статті 44 КЗпП України і для задоволення його позовних вимог. ІІІ. Короткий зміст вимог касаційної скарги 6. [PERSON] подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 04 листопада 2021 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 19 січня 2022 року і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. 7. Як на підставу оскарження судових рішень [PERSON] послався, зокрема, на пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), відповідно до якого підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку. 8. Згідно із доводами, викладеними скаржником у касаційній скарзі, в оскаржуваних судових рішеннях суди попередніх інстанцій застосували норми права без урахування висновків щодо застосування статті 51 Закону №1697-VII та статті 44 КЗпП України, викладених Верховним Судом у справах, які є подібними до справи, яка розглядається. IV. Позиція інших учасників справи 9. Запорізькою обласною прокуратурою подано відзив на касаційну скаргу із проханням залишити її без задоволення, а оскаржувані рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 04 листопада 2021 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 19 січня 2022 року - без змін, оскільки вони, на думку відповідача, прийняті з додержанням норм матеріального і процесуального права. V. Рух справи у суді касаційної інстанції 10. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Кашпур О.В., суддів Мацедонської В.Е., Уханенка С.А. ухвалою від 21 квітня 2022 року відкрив касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою. 11. Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного адміністративного суду Кашпур О.В. від 22 листопада 2022 року справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження на 24 листопада 2022 року. VI. Стислий виклад обставин справи, установлених судами першої та апеляційної інстанцій 12. Наказом прокуратури Запорізької області від 27 серпня 2020 року №1638к [PERSON] звільнено з посади прокурора відділу нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях, інших заходів примусового характеру у місцях несвободи, а також пробації прокуратури Запорізької області та з органів прокуратури Запорізької області на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII з 28 серпня 2020 року. 13. На звернення [PERSON] щодо виплати йому вихідної допомоги при звільненні листом від 09 вересня 2020 року прокуратура Запорізької області повідомила про те, що Закон №1697-VII не передбачає виплати вихідної допомоги у разі звільнення з підстави, визначеної пунктом 9 частини першої статті 51 цього Закону. Умовою виплати працівникові вихідної допомоги за статтею 44 КЗпП України є звільнення працівника виключно із визначених цією статтею підстав. 14. Уважаючи протиправною бездіяльність відповідача, що полягає у невиплаті вихідної допомоги при звільненні, [PERSON] 19 жовтня 2020 року звернувся до суду із цим позовом. 15. Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 22 лютого 2021 року в справі №280/7188/20 задоволено позов [PERSON] до Запорізької обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора про визнання протиправними та скасування наказу, рішення комісії, зобов`язання вчинити дії. Визнано протиправним і скасовано рішення №9 дванадцятої кадрової комісії від 15 липня 2020 року про неуспішне проходження атестації прокурором відділу нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях, інших заходів примусового характеру у місцях несвободи, а також пробації прокуратури Запорізької області [PERSON] . Визнано протиправним і скасовано наказ прокурора Запорізької області від 27 серпня 2020 року №1638к про звільнення [PERSON] з посади прокурора відділу нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях, інших заходів примусового характеру у місцях несвободи, а також пробації прокуратури Запорізької області. Поновлено [PERSON] у Запорізькій обласній прокуратурі на посаді, рівнозначній посаді прокурора відділу нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях, інших заходів примусового характеру у місцях несвободи, а також пробації прокуратури Запорізької області, з 28 серпня 2020 року. Стягнуто із Запорізької обласної прокуратури на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 28 серпня 2020 року по 22 лютого 2021 року в сумі 211311 грн. 16. Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 15 липня 2021 року апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення. Апеляційні скарги Запорізької обласної прокуратури та Офісу Генерального прокурора задоволено частково. Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 22 лютого 2021 року в справі №280/7188/20 змінено. Абзац четвертий резолютивної частини рішення викладено в наступній редакції: «Поновити [PERSON] в прокуратурі Запорізької області на посаді прокурора відділу нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях, інших заходів примусового характеру у місцях несвободи, а також пробації прокуратури Запорізької області з 28 серпня 2020 року». В іншій частині рішення суду залишено без змін. VІІ. Джерела права й акти їхнього застосування 17. Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 18. Згідно зі статтею 4 Закону №1697-VII, який визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України, організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. 19. Статтею 51 Закону №1697-VII внормовано загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді, відповідно до пункту 9 частини першої якої прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури. 20. Законом України від 19 вересня 2019 року №113-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (далі - Закон №113-ІХ), який набрав чинності 25 вересня 2019 року, статтю 51 Закону №1697-VII доповнено частиною п`ятою такого змісту: «На звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження». 21. Трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини регулює КЗпП України (тут і далі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), що закріплено у його статті 1. 22. Статтею 40 КЗпП України визначено порядок розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, згідно з пунктом 1 частини першої якої трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. 23. Законом №113-ІХ доповнено статтю 40 КЗпП України частиною четвертою такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус». 24. Статтею 44 КЗпП України обумовлено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. 25. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. 26. Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. 27. Середній заробіток працівника відповідно до статті 27 Закону України від 24 березня 1995 року №108/95-ВР «Про оплату праці» визначається за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100. VІІІ. Позиція Верховного Суду 28. Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. 29. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 КАС України). 30. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 4-7 частини третьої статті 353, абзацом другим частини першої статті 354 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 341 КАС України). 31. Касаційне провадження у цій справі відкрите на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України. 32. Надаючи оцінку обґрунтованості касаційної скарги та оскаржуваним судовим рішенням, Верховний Суд, з урахуванням приписів статті 341 КАС України, виходить із таких міркувань. 33. Спірні правовідносини у цій справі склалися у зв`язку із тим, що, на думку [PERSON] , відповідачем допущено протиправну бездіяльність, яка полягає у невиплаті йому вихідної допомоги, передбаченої статтею 44 КЗпП України, при його звільненні з 28 серпня 2020 року з посади прокурора відділу нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях, інших заходів примусового характеру у місцях несвободи, а також пробації прокуратури Запорізької області та з органів прокуратури Запорізької області на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII - у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури. 34. Вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівникові у випадках, передбачених законом, роботодавцем у колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору із незалежних від працівника обставин. 35. Приписами Закону №1697-VII не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури. 36. Нормою, що регулює порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення, є стаття 44 КЗпП України. 37. Внесені Законом №113-ІХ зміни до КЗпП України не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачають, що ці особливості встановлюються спеціальним законом. 38. Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом у постановах від 23 грудня 2020 року в справі №560/3971/19, від 21 січня 2021 року в справі №260/1890/19, від 27 січня 2021 року в справі №380/1662/20, від 11 лютого 2021 року в справах №420/4115/20 та №240/4840/20, від 18 лютого 2021 року в справі №640/23379/19, від 25 лютого 2021 року в справі №640/8451/20, від 26 лютого 2021 року в справі №1.380.2019.006923, від 17 березня 2021 року в справі №420/4581/20, від 30 березня 2021 року в справі №640/25354/19, від 31 березня 2021 року в справі №320/2449/20, від 15 квітня 2021 року в справі №440/3166/20, від 27 травня 2021 року в справі №380/4855/20, від 24 червня 2021 року в справі №200/5390/20-а, від 22 липня 2021 року в справі №300/2000/20, від 12 серпня 2021 року в справі №420/4554/20, від 29 вересня 2021 року в справі №640/4081/20, від 01 жовтня 2021 року в справі №260/1890/19, від 21 жовтня 2021 року в справі №380/5278/20, від 30 листопада 2021 року в справі №640/1552/20 та інших, частиною п`ятою статті 51 Закону №1697-VII та частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків, коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Разом із тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів, а отже, не заборонено застосування приписів статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання. 39. Отже, позивач при звільненні набув право на виплату вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до статті 44 КЗпП України. 40. Підставою для відмови судами попередніх інстанцій у задоволенні позовних вимог у частинах визнання протиправною бездіяльності Запорізької обласної прокуратури щодо невиплати [PERSON] вихідної допомоги при звільненні та зобов`язання Запорізьку обласну прокуратуру виплатити позивачеві вихідну допомогу слугувало скасування на час розгляду судами цієї справи по суті у судовому порядку наказу, яким позивача було звільнено з посади та з органів прокуратури. 41. Із цього приводу Верховний Суд зазначає, що факт звільнення позивача з органів прокуратури є визначальним і достатнім для вирішення питання щодо виплати йому вихідної допомоги. 42. За загальним правилом у день звільнення роботодавець повинен повністю розрахуватися із працівником, зокрема, виплатити заробітну плату, компенсацію за невикористану відпустку, а в окремих випадках - вихідну допомогу. 43. Тобто право на вихідну допомогу, у визначених законодавством випадках, виникає у працівника в день його звільнення. 44. Завданням адміністративного судочинства у силу приписів частини першої статті 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. 45. Питання щодо наявності/відсутності порушеного права позивача на отримання вихідної допомоги при звільненні вирішується адміністративним судом, зокрема, шляхом перевірки рішень, дій чи бездіяльності відповідача. 46. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку (частина друга статті 2 КАС України). 47. Отже, під час розгляду справ щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди повинні перевірити їх на відповідність вимогам, установленим частиною другою статті 2 КАС України. Водночас правомірність оскаржуваних рішень, дій чи бездіяльності адміністративні суди перевіряють на момент їхнього прийняття/вчинення/невчинення суб`єктами владних повноважень. Тобто суд перевіряє правомірність оскаржуваних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень станом на момент виникнення спірних правовідносин. 48. Разом із тим, необхідно звернути увагу на ту обставину, що постановою від 10 листопада 2022 року Верховний Суд скасував рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 22 лютого 2021 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 15 липня 2021 року в справі №280/7188/20 і ухвалив нове рішення, яким відмовив у задоволенні позову [PERSON] до Запорізької обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора про визнання протиправними та скасування наказу, рішення комісії, зобов`язання вчинити дії. Тобто [PERSON] є таким, що звільнений з посади прокурора відділу нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях, інших заходів примусового характеру у місцях несвободи, а також пробації прокуратури Запорізької області та з органів прокуратури Запорізької області на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII з 28 серпня 2020 року наказом прокуратури Запорізької області від 27 серпня 2020 року №1638к, а тому, відповідно, він набув право на виплату вихідної допомоги. 49. Отже, оскільки [PERSON] при звільненні набув право на виплату вихідної допомоги, а помилково відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанцій не досліджували питання щодо правильності обрахунку заявленої позивачем до стягнення суми вихідної допомоги і, відповідно, не вирішували по суті позовні вимоги у частині зобов`язання Запорізьку обласну прокуратуру виплатити позивачеві середній заробіток за весь час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України, а суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, Верховний Суд, ураховуючи приписи статей 341, 353 КАС України, дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги [PERSON] , скасування оскаржуваних рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 04 листопада 2021 року та постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 19 січня 2022 року і направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Результат розгляду: partial