Рішення адміністративного суду від 2022-06-23 00:00:00+03

[PERSON] (далі позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив: - визнати протиправною бездіяльність Державної установи "Дніпровська виправна колонія (№ 89)" (далі відповідач) щодо не нарахування та не виплати позивачу середньомісячного грошового забезпечення за період проходження військової служби, а саме: з 01.05.2019 року по 31.08.2021 року; - стягнути відповідача на користь позивача грошове забезпечення за період проходження військової служби, а саме: з 01.05.2019 року по 31.08.2021 року у розмірі 196 709,24 грн.; - зобов`язати відповідача провести нарахування і виплату [PERSON] компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків виплати середньомісячного грошового забезпечення відповідно до вимог законодавства України; - стягнути з відповідача на користь позивача відшкодування за завдану моральну шкоду у розмірі 100 000 гривень; - зобов`язати відповідача подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення, у разі ухвалення судового рішення за результатами розгляду позовної заяви не на користь суб`єкта владних повноважень; - стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань ДУ "Дніпровська виправна колонія (№ 89)" понесені судові витрати. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2021 року адміністративний позов задоволено частково. Так, суд: - визнав протиправною бездіяльність Державної установи "Дніпровська виправна колонія (№ 89)" щодо не нарахування та не виплати [PERSON] середньомісячного грошового забезпечення за період проходження військової служби, а саме: з 01.05.2019 року по 31.08.2021 року; - зобов`язав Державну установу "Дніпровська виправна колонія (№89)" нарахувати та виплатити [PERSON] середній заробіток (грошове забезпечення) з 01.05.2019 року по 31.08.2021 року, відповідно до частини 3 статті 119 Кодексу законів про працю України. В задоволенні решти позовних вимог суд відмовив. Також суд стягнув за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2 000,00 гривень. Із рішенням суду першої інстанції не погодилися сторони та подали апеляційні скарги. Позивач оскаржив рішення суду в частині відмови у задоволенні його позовних вимог. Посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права, неналежну оцінку доказів, неповне з`ясування обставин справи, позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції в оскарженій частині та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Не погоджується позивач з обраним судом способом захисту порушеного права шляхом зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити йому середній заробіток (грошове забезпечення) з 01.05.2019 року по 31.08.2021 року, оскільки саме стягнення з відповідача конкретної суми є ефективним способом захисту порушеного права. Правові механізми виконання рішення суду майнового характеру є відмінними від механізмів виконання рішення суду немайнового характеру. Порушення відповідачем прав позивача, завдає йому страждань, розчарувань та незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, тобто завдає позивачу моральну шкоду. Відповідач не надав доказів того, що його бездіяльність була правомірною, не надав доказів, що позивачу не була спричинена моральна шкода такою бездіяльністю, проте суд цьому оцінку в оскарженому рішенні не надав. Також не навів суд мотивованої оцінки аргументів позивача стосовно необхідності встановлення судового контролю за виконанням судового рішення, здійснивши помилкове тлумачення норми ч.1 ст. 382 КАС України. В скарзі позивач також просить суд апеляційної інстанції вирішити питання розподілу судових витрат та стягнути на його користь з відповідача понесені витрати на правову допомогу, надану за результатами апеляційного оскарження рішення суду першої інстанції у фіксованому розмірі гонорару адвоката в сумі 2000 грн. та 900 грн за подачу відзиву на апеляційну скаргу відповідача. В свою чергу відповідач також подав апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог позивача. Вважає висновки суду, покладені в основу обґрунтування підстав для часткового задоволення вимог, помилковими. Звертає увагу, що питання проходження служби особами рядового і начальницького складу та виплата грошового забезпечення регулюються окремим законодавством і на них не поширюються норми трудового законодавства, дана позиція також підтримується Міністерством соціальної політики у роз`ясненнях. Порядок виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу ДКВС України №925/5 визначає механізм виплати грошового забезпечення та не передбачає збереження та виплату грошового забезпечення на період проходження строкової військової служби. Просить рішення суду першої інстанції в оскарженій частині скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог у повному обсязі. Позивач направив письмовий відзив на апеляційну скаргу відповідача, просить скаргу відповідача залишити без задоволення, як необґрунтовану. Також позивачем подано до суду клопотання про приєднання до справи нових доказів, а саме довідки від 24.05.2022р №62 про грошове забезпечення за 2019 рік.. Клопотання в цій частині судом задоволено, приєднано до справи надану позивачем довідку від 24.05.2022р №62 про грошове забезпечення за 2019 рік. Слід зазначити, що позивачем самостійно проведено розрахунок суми грошового забезпечення за період проходження військової служби, яке підлягає стягненню з відповідача за період з 01.05.2019р по 23.06.2022 у розмірі 266 962,52 коп.. У зв`язку з цим заявлено клопотання до суду апеляційної інстанції про вихід за межі первісних позовних вимог позивача під час апеляційного розгляду справи та прийняття судом рішення про стягнення з відповідача на користь позивача грошового забезпечення за період проходження військової служби з 01.05.2019р по 23.06.2022 у розмірі 266 962,52 коп. (двісті шістдесят шість тисяч дев`ятсот шістдесят дві гривні п`ятдесят дві копійки). З цього приводу колегія суддів зазначає, що відповідно до ч.5 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції. Таким чином, клопотання позивача про вихід за межі позовних вимог та прийняття судом апеляційної інстанції рішення стосовно вимог, які не були заявлені в суді першої інстанції, задоволенню не підлягає, оскільки заявлене всупереч ст.308 КАС України, що визначає межі перегляду справи судом апеляційної інстанції. Апеляційний розгляд справи здійснено за правилами ст.311 КАС України в порядку письмового провадження. Перевіривши доводи апеляційних скарг, матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з наступних підстав. З матеріалів справи встановлено, що наказом начальника установи Дніпропетровської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України у Дніпропетровській області (№89) № 39/ОС від 30 вересня 2015 року "Про особовий склад" [PERSON] призначено із випробувальним терміном 6 місяців, на посаду молодшого інспектора відділу нагляду і безпеки, закріпивши за ним наставника лейтенанта внутрішньої служби [PERSON] (Д-009580), чергового помічника начальника установи, терміном 1 рік, з 01 жовтня 2015 року. Наказом начальника Державної установи "Дніпровська виправна колонія (№ 89)" від 24 квітня 2019 року № 74/ОС-19

Результат розгляду: denied