Рішення адміністративного суду від 2022-09-07 00:00:00+03

У вересні 2021 року [PERSON] звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до [INFO] , в якому позивач просив суд: - визнати протиправною бездіяльність [INFO] щодо невиплати [PERSON] середньомісячного грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні; - нарахувати [INFO] [PERSON] розмiр середньомісячного грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні. - стягнути з [INFO] на користь [PERSON] середньомісячне грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.07.2017 року по 28.08.2021 року. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 10 січня 2022 року адміністративний позов [PERSON] задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність [INFO] щодо невиплати [PERSON] середньомісячного грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні. Зобов`язано [INFO] нарахувати та виплатити [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а саме з 29.06.2017 по 28.08.2021 відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 з урахуванням висновків суду у даній справі. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, [INFO] звернувся до П`ятого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій посилається на те, що висновки суду першої інстанції зроблені з порушенням норм матеріального права, судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають обставинам справи, тому просить скасувати оскаржуване рішення в частині задоволення позовних вимог та ухвалити постанову про відмову у задоволенні позовних вимог у цій частині. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що виплата грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016-2017 роки була здійснена позивачу на підставі рішення суду по справі №420/2462/21, тому зазначену вище суму не можливо вважати такою, що належала позивачу у день його звільнення з військової служби, а стаття 117 КзпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження певної виплати. Апелянт вважає, що судом не було застосовано принцип справедливості та співмірності, та не було зменшено розмір спірного середнього заробітку. Апелянт також вказує на безпідставність позовних вимог [PERSON] за період з 29.06.2017 по 30.06.2017 включно, оскільки у ці дати позивач перебував на військовій службі та йому виплачувалось грошове забезпечення. Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, Позивач [PERSON] , [INFO] , проходив військову службу в [INFO] , що не заперечується сторонами. 30 квітня 2015 року [PERSON] отримав безтермінове посвідчення учасника бойових дій серії [NUMBER] , видане Управлінням персоналу штабу військової частини [NUMBER] (а.с. 23). Наказом Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 27 квітня 2017 року №112, підполковника [PERSON] , військового комісара [INFO] оперативного командування « [INFO] » звільнено з військової служби у запас, відповідно до пункту «а» частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з урахуванням підпункту «і» пункту 1 частини восьмої цієї ж статті (а.с 25). Згідно Витягу з Наказу ТВО військового комісара [INFO] від 03 липня 2017 року №46 (по стройовій частині), підполковник [PERSON] з 30 червня 2017 року виключений зі списків особового складу військового комісаріату та усіх видів забезпечення (а.с. 24). Відповідно до наказу від 03 липня 2017 року №46 (по стройовій частині), позивачу призначено виплатити: за прослужений період по день виключення з списків особового складу місячне грошове забезпечення з урахуванням премії, грошову винагороду у розмірі 60 % місячного грошового забезпечення, надбавку за виконання особливо важливих завдань; відповідно до статті 38.1 наказу Міністра Оборони України від 11 червня 2008 року №260 одноразову грошову допомогу в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби (26 років) в сумі 95 277 (дев`яносто п`ять тисяч двісті сімдесят сім) гривень. Рішенням Одеського апеляційного адміністративного суду від 12.04.2021 року по справі № 420/2462/21, задоволено повністю позов [PERSON] до [INFO] про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, визнано протиправною бездіяльність [INFO] щодо ненарахування та невиплати [PERSON] грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016-2017 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 30.07.2017 року, зобов`язано [INFO] нарахувати та виплатити [PERSON] грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016-2017 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення військової служби - 30.07.2017 року.. Як стверджує позивач та що не спростовано відповідачем, а також встановлено судом, на виконання рішення суду справі № 420/2462/21 [PERSON] було нараховано до виплати суму компенсації у розмірі 6737,79 грн. та виплачено шляхом зарахування на банківський рахунок 28.08.2021 року \~\~(а.с.16). Вважаючи бездіяльність [INFO] щодо невиплати [PERSON] середньомісячного грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні протиправною, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою.. Вирішуючи спірне питання, суд першої інстанції виходив з того, що саме при звільненні позивача та виключенні його зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення \~\~29.06.2017 року відповідач повинен був здійснити остаточний розрахунок з позивачем, в тому числі, здійснити виплату грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки, тому до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення частини другої статті 117 КЗпП України, оскільки на момент звільнення позивачу не було виплачено всіх належних йому сум і розмір таких сум був спірним. Вирішуючи дану справу в апеляційній інстанції, колегія суддів виходить з наступного. Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. За змістом статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей. Конституційний Суд України у пункті 3 мотивувальної частини Рішення від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, посилаючись на своє ж Рішення від 06 липня 1999 року № 8-рп/99, зауважив, що «служба в міліції, державній пожежній охороні передбачає ряд специфічних вимог, які дістали своє відображення у законодавстві. Норми, що регулюють суспільні відносини у цих сферах, враховують екстремальні умови праці, пов`язані з постійним ризиком для життя і здоров`я, жорсткі вимоги до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватись наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення. Частина п`ята статті 17 Конституції України покладає на державу обов`язки щодо соціального захисту не тільки таких громадян, а й членів їхніх сімей. Конституційний Суд України вважає, що ці положення поширюються і на службу в Збройних Силах України, Військово-Морських Силах України, в органах Служби безпеки України, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо». Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-ХІІ). За приписами статті 1 Закону № 2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців - це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом. Згідно з частиною другою статті 1-2 Закону № 2011-ХІІ у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації. Абзацом першим частини першої статті 9 Закону № 2011-ХІІ обумовлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Частина друга цієї ж статті передбачає, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. За загальним правилом, норми спеціального законодавства є пріоритетними перед нормами загальними. Тобто, норми КЗпП України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини. Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником. Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів приходить до висновку про можливість застосування норм ст.ст. 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби. Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладена в постановах Верховного Суду від 31 травня 2018 року по справі № 823/1023/16, від 30 січня 2019 року по справі № 807/3664/14, від 26 червня 2019 року по справі № 826/15235/16. Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17, що була підтримана у постанові від 13.05.2020 у справі № 810/451/17, висловлено правову позицію, відповідно до якої статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України. При цьому, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Положення частини першої та частини другої статті 117 КЗпП України стосуються відмінних (різних) правових ситуацій, які передбачають різні правові наслідки для роботодавця у разі затримки виплати заробітної плати при звільненні працівника, при цьому істотне значення має наявність спору щодо суми належних працівникові при звільненні сум. Дійсно, частина перша статті 117 КЗпП України передбачає виплату компенсації за затримку виплати працівникові належних йому сум при звільненні у розмірі середньомісячного заробітку за весь період затримки до дати фактичного розрахунку, але за умови, коли спору щодо суми заборгованості немає. Інша правова ситуація виникає, коли є спір щодо суми заборгованості із заробітної плати, яку роботодавець повинен виплати працівникові при звільненні. У цьому випадку працівник, за змістом частини другої статті 117 КЗпП України, має право на відшкодування, якщо спір буде вирішено на його користь. Розмір заборгованості та відшкодування встановлює орган, який вирішує спір, у цьому випадку - суд. Отже, у разі якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в такому випадку, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Таким чином законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця. Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення, чим спростовуються доводи апелянта у цій частині. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 04 червня 2021 року (справа № 280/1198/20). Так, судом першої інстанції вірно встановлено що в день звільнення позивача з військової служби та виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення позивачу не було виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016-2017 роки. Матеріалами адміністративної справи підтверджується, що позивача звільнено з військової служби, виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення 30.06.2017 року, а грошові кошти на виконання рішення суду по справі № 420/2462/21 перераховано позивачу 28.08.2021 року. Тобто, лише 28.08.2021 року на виконання рішення суду здійснено виплату на користь позивача у позовному обсязі грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016-2017 роки. Колегія суддів критично оцінює доводи апелянта, що судом не було застосовано принцип справедливості та співмірності, та не було зменшено розмір спірного середнього заробітку, оскільки за висновками суду, нарахування та виплата середнього заробітку за час затримки розрахунку, яку зобов`язано зробити відповідача з урахуванням висновків суду, зважаючи на правову позицію Верховного Суду у постанові від 04 вересня 2020 року у справі №260/348/19, здійснюється з урахуванням принципу співмірності. Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. Водночас, колегія суддів частково погоджується із доводами апеляційної скарги в частині періоду, за який судом зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Як вбачається з матеріалів справи, згідно Витягу з Наказу ТВО військового комісара [INFO] від 03 липня 2017 року №46 (по стройовій частині), підполковник [PERSON] з 30 червня 2017 року виключений зі списків особового складу військового комісаріату та усіх видів забезпечення (а.с. 24). Отже, позивача звільнено з посади 30.06.2017 року, а повний розрахунок із ним проведений 28.08.2021 року, що свідчить про наявність правових підстав для виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.06.2017 року по 28.08.2021 року, шляхом множення середньоденного розміру грошового забезпечення на кількість днів затримки виплати, з урахуванням принципу співмірності згідно \~правової позиції Верховного Суду у постанові від 04 вересня 2020 року у справі №260/348/19. При цьому, той факт, що військовослужбовцям, які виключаються зі списків особового складу військової частини, грошове забезпечення виплачується до дня виключення включно не спростовує того, що згідно вимог ст. ст. 166, 117 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення, а отже відлік строку починається саме з 30.06.2017 року. Згідно положень ст. 317 КАС України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини. За таких обставин, оскільки судом першої інстанції правильно вирішено справу по суті, проте помилково зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні 29.06.2017 року, колегія суддів вважає за необхідне змінити оскаржуване судове рішення, виклавши абзац третій резолютивної частини рішення суду у відповідній редакції, а в іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 січня 2022 року підлягає залишенню без змін. На підставі викладеного,

Результат розгляду: partial