Рішення адміністративного суду від 2023-01-17 00:00:00+02

У серпні 2022 року [PERSON] звернувся в суд з адміністративним позовом до поліцейського СРПП Вижницького РВП Берника І.Д., ГУНП в Чернівецькій області, про скасування постанови в справі про адміністративне правопорушення. У позові вказував, що постановою серії БАБ №637860 від 25.07.2022 року, отриманою ним 06.08.2022 року, його визнано винним у скоєнні правопорушення, передбаченого ч.4 ст.126 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 20400,00 грн. Зазначену постанову вважає незаконною і такою, що підлягає скасуванню, оскільки під час її винесення відповідачем не були дотримані вимоги ст.ст.245, 252, 276, 278 КУпАП. Для нього стало несподіванкою отримання оскаржуваної постанови, оскільки ніхто йому не повідомляв про початок процедури розгляду справи, його лише поставили перед фактом. Зазначена постанова була винесена без нього. В ній містяться неправдиві відомості про належність йому транспортного засобу, він не власник. Стверджував, що відповідач не зможе довести, що він був на місці зупинки транспортного засобу та керував ним, тобто відсутня подія вчинення ним адміністративного правопорушення. Ні він, ні відповідач [PERSON] не були учасниками розгляду адміністративної справи. Зазначав, що не позбавлений на дванадцять місяців права керування транспортними засобами на підставі постанови суду від 17.05.2022 року, оскільки постанова була оскаржена до Чернівецького апеляційного суду і судовий розгляд апеляції був призначений на 01.07.2022 року. Йому не було відомо про результат такого розгляду, тому 26.07.2022 року звернувся до Вижницького районного суду з письмовою заявою про видачу судових рішень. В другому примірнику оригіналу постанови відповідачем виконано підпис під копірку, що не допустимо. Був позбавлений свого конституційного права на надання правової допомоги. Просив скасувати постанову серії БАБ №637860 від 25.07.2022 року про накладення на нього адміністративного стягнення, винесену відповідачем [PERSON] . Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 05 жовтня 2022 року в задоволенні позовних вимог відмовлено. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати\~оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом\~першої інстанції, при прийнятті рішення, норм матеріального та процесуального права, також неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі. Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БАБ №637860 від 25.07.2022 року, винесеної поліцейським Берником І.Д., позивача [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.4 ст.126 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 20 400,00 грн за те, що: 25.07.2022 року, о 15.20 год. в с.Лукавці Вижницького району Чернівецької області по вул.Героїв Майдану водій керував транспортним засобом марки «ВАЗ-2109», реєстраційний номер [NUMBER] , без права керування транспортними засобами, а саме: був позбавлений права керування Вижницьким районним судом від 17.05.2022 року на 12 місяців, чим порушив вимогу п.2.1 «а» ПДР України. Копію оскаржуваної постанови позивач [PERSON] отримав 06.08.2022 року. Позивач заперечує, що 25.07.2022 року, о 15.20 год. в с.Лукавці по вул.Героїв Майдану керував транспортним засобом марки «ВАЗ-2109», реєстраційний номер [NUMBER] . Також позивач зазначає, що поліцейським не зібрано доказів його винуватості та не дотримано порядку розгляду справи про адміністративне правопорушення, у зв`язку з чим звернувся з даним позовом до суду. Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача є не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, у зв`язку з тим, що позивач визнав факт адміністративного правопорушення, та це було зафіксовано на нагрудну камеру патрульного поліцейського. Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне. Згідно із ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У відповідності до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. Порядок дорожнього руху на території України відповідно до Закону України від 30.06.1993 року № 3353-XII "Про дорожній рух" встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (зі змінами та доповненнями). Відповідно до п.1.1. Правил дорожнього руху визначено, що ці Правила відповідно до Закону України "Про дорожній рух" встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил. Частиною 5 статті 14 Закону України "Про дорожній рух" визначено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух. Згідно із ч.1 ст.9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. У даному випадку, позивач порушив вимоги п.2.1 «а» ПДР України, де зазначено, що водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Відповідальність за вказане порушення передбачена ч.4 ст.126 КУпАП відповідно до якої керування транспортним засобом особою, позбавленою права керування транспортними засобами, - тягне за собою накладення штрафу в розмірі однієї тисячі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Представником відповідача ГУНП в Чернівецькій області Верешко І.В. до відзиву на позов надано електронний доказ DVD+R диск із записами з нагрудної камери поліцейського, які відтворено судом і з яких чітко встановлено, що: - на місці ДТП водій [PERSON] на запитання лікаря підтверджує, що саме він є водієм транспортного засобу марки «ВАЗ 2109», реєстраційний номер [NUMBER] , який є учасником ДТП, а на неодноразові запитання поліцейського підтверджує, що керував транспортним засобом та не мав при собі посвідчення водія відповідної категорії (відео з боді камери №1); - під час розгляду справи про адміністративне правопорушення та винесення оскаржуваної постанови поліцейським роз`яснено вимоги ст.268 КУпАП та ст.63 Конституції України (відео з боді камери №2). На даному відео зафіксовано, що позивач відмовився від підписання та отримання будь-яких документів, в тому числі і оскаржуваної постанови. Згідно зі ст.40 Закону України Про Національну поліцію, поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото - і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото - і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою: 1) попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб; 2) забезпечення дотримання правил дорожнього руху. Питання щодо використання нагрудних відеокамер прямо регулюється Інструкцією про порядок зберігання, видачі, приймання, використання нагрудних відеокамер (відеореєстраторів) працівниками патрульної поліції та доступ до відеозаписів з них, затвердженої Наказом Департаменту патрульної поліції Національної поліції України № 100 від 03.02.2016 року. Так, відповідно до п.3.1 наведеної Інструкції, використання нагрудних відеокамер (відеореєстраторів) працівниками патрульної поліції здійснюється на підставі статті 40 Закону України Про Національну поліцію. Пунктом 3.3 Інструкції передбачено, що нагрудна відеокамера (відеореєстратор) повинна активовуватись працівником патрульної поліції та знаходитись в режимі відеозйомки при будь-якому контакті з особами, зокрема, але не виключно - при оформленні дорожньо-транспортної пригоди, - при перевірці документів, - при арешті або затриманні особи, - при поверхневому огляді, - при загрозі використання фізичної сили, спеціальних засобів або вогнепальної зброї, - при наданні допомоги особам, - у випадках, коли усвідомлення особою факту відео фіксації її поведінки може сприяти вирішенню конфліктної ситуації. Пунктом 3.5 Інструкції встановлено, що після активації нагрудної відеокамери (відеореєстратора) все спілкування повинне бути записане безперервно. З урахуванням наведених норм законодавства, колегія суддів вважає, що використання нагрудної камери є законодавчо встановленим обов`язком поліцейського, закріпленим ст.40 Закону України Про Національну поліцію, яка не передбачає виключень щодо можливості спілкування з поліцейськими без застосування нагрудної відеокамери. Тобто відповідачами доведено належними та допустимими доказами порушення позивачем [PERSON] під час керування транспортним засобом вимог п.2.1 «а» ПДР України та вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.4 ст.126 КУпАП. Той факт, що [PERSON] станом на 25.07.2022 року був позбавлений права керування транспортними засобами строком на 1 рік, підтверджується копією постанови Вижницького районного суду від 17.05.2022 року по справі №713/723/22 та копією постанови Чернівецького апеляційного суду від 01.07.2022 року, якою зазначену постанову суду першої інстанції залишено без змін. Також судом установлено, що поліцейським Берником І.Д. під час розгляду справи та винесення оскаржуваної постанови виконано вимоги ст.268 КУпАП та враховано усі обставини, що мають значення для прийняття рішення по справі, передбачені ст.280 КУпАП. Доводи позивача є необґрунтованими, зводяться до перекручування фактів та фактично направлені на уникнення адміністративної відповідальності за вчинене. З урахуванням зазначених обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що постанова серії БАБ №637860 від 25.07.2022 року, винесена поліцейським Берником І.Д. у спосіб, передбачений нормами КУпАП та ЗУ «Про Національну поліцію», з урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, а тому підстав для визнання її протиправною та скасування немає. Відповідно ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Отже, ст.2 КАС України та ч.4 ст.242 КАС України вказують, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Згідно п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Доводи викладені в апеляційній скарзі висновків суду першої інстанції не спростовують. За змістом частини першої статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального \~права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги \~висновків суду не спростовують, \~то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України "Про судовий збір", за подання до суду апеляційної і касаційної скарг на судові рішення, заяви про перегляд судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами, заяви про скасування рішення третейського суду, заяви про видачу виконавчого документа на примусове виконання рішення третейського суду та заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України, справляється судовий збір. Згідно ч.1 ст.4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Сьомим апеляційним адміністративним судом зареєстровано квитанцію №75 від 06.12.2022, подане на виконання вимог ухвали Сьомого апеляційного адміністративного суду від 17 листопада 2022 року, передане судді-доповідачу 13.12.2022, відповідно до якого скаржником сплачено 681,00 грн. судового збору за подання апеляційної інстанції. Враховуючи допущену в ухвалі Сьомого апеляційного адміністративного суду від 17 листопада 2022 року описку, яку судом апеляційної інстанції виправлено ухвалою від 17 січня 2023 року, судовий збір сплачено в меншому розмірі як це передбачено законом, а тому у зв`язку із чим недоплачений судовий збір в розмірі 63,30 грн необхідно стягнути з [PERSON] .

Результат розгляду: granted