Рішення адміністративного суду від 2022-01-12 00:00:00+02

У вересні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з адміністративним позовом до головного спеціаліста - інспектора з паркування відділу паркування департаменту енергетики транспорту та зв`язку ВМР Войцих А.І. про скасування постанови серії ІВ №00031152 від 03.08.2021, у справі про адміністративне правопорушення, передбаченого ч.3 ст.122 КУпАП. 24 листопада 2021 року Вінницький міський суд Вінницької області прийняв рішення про відмову у задоволенні адміністративного позову. Не погоджуючись з судовим рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору. Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 03.08.2021 головним спеціалістом - інспектором з паркування відділу паркування департаменту енергетики транспорту та зв`язку ВМР Войцих А.І., винесено постанову у справі про адміністративне правопорушення серії ІВ № 00031152, якою [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення положень ч.3 ст.122 КУпАП та застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 680 гривень. Як вбачається зі змісту постанови інспектором з паркування встановлено, що 16.06.2021 року о 10:45 год. в місті Вінниці по вул.Соборна, 71 транспортним засобом марки «Volkswagen Passat» р/н [NUMBER] , який належить [PERSON] здійснено адміністративне правопорушення, зупинка на пішохідних переходах, а саме зупинка ближче 10 м від пішохідних переходів з обох боків, крім випадків надання переваги в русі (п.15.9(г)), відповідальність за яке, передбачена ч.3 ст.122 КУпАП, що зафіксоване інспектором з паркування в режимі фотозйомки за допомогою технічного засобу Logic Instrument К80. Не погоджуючись із вказаною постановою позивач оскаржив її до суду. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач при прийнятті оскаржуваної постанови діяв в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне. Статтею 14 Закону України "Про дорожній рух" визначено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух. За правилами п.1.3. Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 р. №1306 (далі ПДР України) учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил. Пунктом 1.1. ПДР України визначено, що ці Правила відповідно до Закону України "Про дорожній рух" встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил. Відповідно до п.1.9. ПДР України особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством. Згідно із пп."г" ч.2 ст.265-4 КУпАП розміщення транспортного засобу є таким, що суттєво перешкоджає дорожньому руху або створює загрозу безпеці руху, якщо транспортний засіб розташовано у заборонених Правилами дорожнього руху місцях зупинки або стоянки, а саме: на пішохідних переходах і ближче 10 метрів до них з обох боків, крім випадків зупинки для надання переваги в русі. Пункт 15.9 "г" ПДР України передбачає, що зупинка забороняється на пішохідних переходах і ближче 10 метрів до них з обох боків, крім випадків зупинки для надання переваги в русі. Отже, водії транспортних засобів при здійсненні зупинки при наявності дорожньої розмітки "пішохідний перехід", зобов`язані виконувати вимоги підпункту "г" пункту 15.9 ПДР. Недотримання вказаних вимог тягне за собою адміністративну відповідальність відповідно до ч.3 ст.122 КУпАП. Згідно із ч.3 ст.122 КУпАП перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на п`ятдесят кілометрів на годину, ненадання переваги в русі транспортним засобам аварійно-рятувальних служб, швидкої медичної допомоги, пожежної охорони, поліції, що рухаються з увімкненими спеціальними світловими або звуковими сигнальними пристроями, ненадання переваги маршрутним транспортним засобам, у тому числі порушення правил руху і зупинки на смузі для маршрутних транспортних засобів, а так само порушення правил зупинки, стоянки, що створюють перешкоди дорожньому руху або загрозу безпеці руху, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. За приписами примітки до статті 122 КУпАП, суб`єктом правопорушення в цій статті у разі порушення правил зупинки, стоянки транспортних засобів, якщо зазначене правопорушення зафіксовано в режимі фотозйомки (відеозапису), є відповідальна особа, зазначена у частині першій статті 14-2 цього Кодексу, або особа, яка ввезла транспортний засіб на територію України. Частиною 1 ст.9 КУпАП передбачено, що адміністративним правопорушенням визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Згідно зі ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. За приписами ст.245 КУпАП одними із завдань провадження адміністративної справи закон визначає такі, як своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом. Так, відповідачем до матеріалів справи долучено фотоматеріали фіксування правопорушення, з яких вбачається, що транспортний засіб марки «Volkswagen Passat», державний номерний знак [NUMBER] було зафіксовано в момент вчинення правопорушення у м.Вінниці, вул.Соборна, 71. Даний транспортний засіб знаходився за 71 см від пішохідного переходу, що не відповідає вимогам п.15.9 г ПДР. Разом з тим, апелянт вказує, що здійснив паркування в зоні дії дорожнього знаку 5.39 "Зона стоянки", який прямо дозволяв стоянку транспортного засобу. Суд апеляційної інстанції приймає до уваги вказані твердження позивача про те, що автомобіль був припаркований в зоні дії дорожнього знаку 5.38 «місце стоянки», що підтверджується відповідними наявними в матеріалах справи фотознімками . Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду у постановах від 06.03.2018 року у справі № 234/8701/17 та від 22.11.2018 року у справі № 265/3453/17 зазначив, що при вирішенні колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи. Однак у справі, що розглядалась, органи державної влади віддали перевагу найменш сприятливому тлумаченню національного законодавства, що призвело до накладення на відповідну особу стягнення. Разом з тим, національні органи повинні застосовувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Одним із основних принципів, на необхідності дотримання якого наголошує Європейський суд з прав людини, є принцип верховенства права, до фундаментальних аспектів якого відноситься принцип юридичної визначеності Рішенням Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі Щокін проти України визначено концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності порушує вимогу якості закону. В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Європейський суд у справі Clawson Ltd. v. Papierwerke AG, (1975) AC 591 at 638 вказав, що сприйняття верховенства права як конституційного принципу вимагає того, аби будь-який громадянин, перед тим, як вдатися до певних дій, мав змогу знати заздалегідь, які правові наслідки настануть. На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок ("Лелас проти Хорватії", заява №55555/08, пункт 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії" , заява №36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах ("Онер`їлдіз проти Туреччини", пункт 128, та "Беєлер проти Італії", пункт 119). Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків ("Лелас проти Хорватії", пункт 74). Щодо позовної вимоги про притягнення до адміністративної відповідальності головного спеціаліста - інспектора з паркування відділу паркування департаменту енергетики транспорту та зв`язку ВМР [PERSON] , колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні вказаної вимоги, оскільки в рамках розгляду даної справи не доцільно розглядати питання щодо притягнення до відповідальності посадової особи від час виконання нею свої службових обов`язків. Суд вирішує питання щодо розподілу судових витрат відповідно ст.ст.139-143 КАС України. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у розмірі 681 грн (а.с. 113) та за подачу позовної заяви у розмірі 500 грн (а.с. 15), який підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту енергетики транспорту та зв`язку Вінницької міської ради. Відповідно до п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Приписи п.п.1, 4 ч.1 ст.317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні рішення неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також неправильно застосовано норми процесуального права, що стали підставою для неправильного вирішення справи. У зв`язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а рішення суду - скасувати.

Результат розгляду: partial