Рішення адміністративного суду від 2022-09-28 00:00:00+03

У вересні 2018 року позивач, [PERSON] , звернувся до суду першої інстанції з позовом, у якому просив: - визнати дії Департаменту міського благоустрою та збереження і природного середовища виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) щодо видачі доручення від 16.08.2017 №427/08-17 на користь Комунального підприємства "Київблагоустрій" виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про здійснення цим комунальним підприємством демонтажу в якості тимчасової споруди - тераси площею 45.5 кв.м., яка є невід`ємною частиною належного позивачеві об`єкту нерухомості - нежитлового приміщення загальною площею 189,75 кв.м., за адресою: [ADDRESS] ' - протиправними; - скасувати доручення Департаменту міського благоустрою та збереження природного середовища виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 16.08.2017 №427/08-17, виданого на користь Комунального підприємства "Київблагоустрій" виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про здійснення цим комунальним підприємством демонтажу в якості тимчасової споруди - тераси площею 45.5 кв.м. за адресою: за адресою: [ADDRESS] ; - стягнути з Департаменту міського благоустрою та збереження природного середовища виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) за рахунок бюджетних асигнувань на користь фізичної особи [PERSON] матеріальної шкоди, яка завдана протиправними діями з видання доручення від 16.08.2017 №427/08-17 на користь Комунального підприємства "Київблагоустрій" виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про здійснення цим комунальним підприємством демонтажу в якості тимчасової споруди належної позивачеві тераси площею 45.5 кв.м за адресою: [ADDRESS] ' на суму 664 850 грн. Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 грудня 2021 року позов залишено без розгляду. Не погоджуючись з такою ухвалою суду, позивачем подано апеляційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, поновити позивачеві пропущений строк звернення до адміністративного суду та передати справу для продовження її розгляду по суті до суду першої інстанції. Апелянт визнає пропуск ним строку звернення до суду та вказує, що причинами, які зумовили звернення позивача до суду із позовом з пропуском шестимісячного строку звернення було те, що позивач за захистом своїх інтересів звертався 06.09.2017 року до Головного управління Національної поліції у м. Києві із заявою про вчинення кримінального правопорушення та 07.09.2017 року до Шевченківського управління поліції ГУ НП у м. Києві з заявою про вчинення кримінального правопорушення, але захистити свої інтереси у зазначений спосіб не зміг та відповіді на зазначені звернення не отримав. Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 серпня 2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою [PERSON] на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 грудня 2021 року у справі за адміністративним позовом [PERSON] до Департаменту міського благоустрою та збереження природного середовища виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві про визнання дій протиправними, скасування доручення, стягнення шкоди та призначено до розгляду в порядку письмового провадження. 13 вересня 2022 року до Шостого апеляційного адміністративного суду надійшов відзив Департаменту міського благоустрою виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), в якому відповідач підтримує правову позицію суду першої інстанції та просить залишити оскаржувану ухвалу без змін. Відповідно до статті 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження. Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 10 вересня 2018 року до Окружного адміністративного суду міста Києва надійшов позов [PERSON] до Департаменту міського благоустрою та збереження природного середовища виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві про визнання дій протиправними, скасування доручення, стягнення шкоди. Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 жовтня 2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. В подальшому, ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 грудня 2021 року позов залишено без розгляду. Залишаючи позовну заяву без розгляду, суд першої інстанції зазначив, що позивач дізнався про порушення своїх прав 12.09.2017 (з отриманої відповіді КП «Благоустрій» № 049-1322 де повідомлялось, що 06.09.2017 було проведено демонтаж нерухомого майна позивача силами КП «Благоустрій» на виконання доручення відповідача № 064-8340 від 10.08.2017), а звернувся до суду із позовом про стягнення з відповідача збитків, які були завдані зазначеними протиправними діями та незаконним актом індивідуальної дії відповідача 06.09.2018. Суд першої інстанції вказав, що вимоги про відшкодування шкоди заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, повинно бути заявлено в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір, що в свою чергу обмежується строками звернення до адміністративного суду, визначеними статтею 122 КАС України. Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу. У свою чергу, згідно ч. ч. 3, 4 ст. 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду. Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду. Отже, підставою для залишення позовної заяви без розгляду відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України є незаявлення позивачем про поновлення пропущеного строку після відкриття провадження у справі, або якщо підстави, вказані у заяві, є неповажними, або висновки про поважність пропуску строку були передчасними та відсутні інші підстави для поновлення процесуального строку. Відповідно до ч. 1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Приписи абз. 1 ч. 2 ст. 122 КАС України визначають, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Отже, процесуальний закон, включає в себе спеціальну норму щодо строків звернення особи до адміністративного суду. Такі строки складають шість місяців, які розпочинають свій відлік з моменту, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Як вбачається з матеріалів справи, предметом спору фактично є доручення Департаменту міського благоустрою та збереження природного середовища виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 16.08.2017 №427/08-17, виданого на користь Комунального підприємства "Київблагоустрій" виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про здійснення цим комунальним підприємством демонтажу та стягнення матеріальної шкоди, яка завдана протиправними діями з видання доручення. У постанові Верховного Суду від 21.02.2020 у справі №340/1019/19 підкреслено, що при вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття дізнався та повинен був дізнатись. Так, під поняттям дізнався необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів. Суд вважає, що особа може дізнатися, що її права порушені, зокрема, при отриманні від органу, що здійснює виплату одноразової грошової допомоги відповіді (листа-відповіді, листа-роз`яснення) на надісланий запит щодо розміру допомоги, нормативно-правових документів, на підставі яких був здійснений саме такий розрахунок допомоги. Поняття повинен був дізнатися необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені. З матеріалів справи вбачається, що листом від 12.09.2017 №049-1322 на запит позивача, КП «КИЇВБЛАГОУСТРІЙ» повідомлено, що демонтаж тимчасової споруди за адресою: вул. Пушкінська, 32 Шевченківському районі м. Києва здійснено КП «КИЇВБЛАГОУСТРІЙ» 06.09.2017 здійснено на виконання доручення Департаменту міського благоустрою та збереження природного середовища від 10.08.2017 №064-8340, а також те, що демонтоване майно знаходиться на майданчику зберігання безхазяйного майна КП «КИЇВБЛАГОУСТРІЙ» за адресою: вул. Озерна, 3 (а.с. 42). При цьому, позивач підтверджує як обізнаність з оскаржуваним дорученням ще у вересні 2017 року, так і безпосередньо факт пропуску шестимісячного строку звернення до адміністративного суду з позовом. Так, в апеляційній скарзі апелянт визнає пропуск ним строку звернення до суду та вказує, що причинами, які зумовили звернення позивача до суду із позовом з пропуском шестимісячного строку звернення було те, що позивач за захистом своїх інтересів звертався 06.09.2017 року до Головного управління Національної поліції у м. Києві із заявою про вчинення кримінального правопорушення та 07.09.2017 року до Шевченківського управління поліції ГУ НП у м. Києві з заявою про вчинення кримінального правопорушення, але захистити свої інтереси у зазначений спосіб не зміг та відповіді на зазначені звернення не отримав. Колегія суддів враховує, що причини пропуску строку є поважними, якщо обставини, які зумовили такі причини, є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує судове рішення, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17.03.2021 у справі №160/6430/20. В контексті спірних правовідносин, колегія суддів зазначає, що позивач, будучи обізнаним з демонтажем на підставі спірного доручення ще у вересні 2017 року, не був позбавлений можливості паралельно зі зверненням до органів поліції, звернутись до адміністративного суду із відповідним позовом у встановлений законодавством строк, однак реалізував таке право на звернення до суду лише через рік. У рішенні від 21.02.1975 року у справі «Голдер проти Великої Британії» Європейський суд з прав людини закріпив правило, що пункт 1 статті 6 Конвенції стосується невід`ємного права особи на доступ до суду. Прямим порушенням права на доступ до суду є необхідність отримання спеціальних дозволів на звернення до суду. Таким чином, як зазначив Конституційний Суд України у рішенні від 13.12.2011 року №17-рп/2011 у практиці Європейського суду з прав людини право на звернення до суду також пов`язується лише з волевиявленням особи. За змістом частини п`ятої статті 6 КАС України особа може відмовитися від реалізації права на звернення до суду, однак не від самого права як такого. Поряд з іншим, колегія суддів зауважує, що встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними. Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс на інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»). Крім того, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наполягає на тому, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду у справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28.10.1998 року, заява № 28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. У рішенні «Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії» Європейський суд встановив, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними (рішення від 25.01.2000 року, пункт 33). За таких обставин, подання у вересні 2018 року позовної заяви, тобто, через рік після того, як позивач дізнався про спірне рішення, за відсутності належного обґрунтування причин зволікання із оскарженням дій відповідача щодо видачі доручення від 16.08.2017 №427/08-17 про здійснення демонтажу, матиме наслідком порушення принципу правової визначеності, що є неприпустимим з огляду на принципову позицію Європейського Суду з прав людини у цьому питанні. Як було підкреслено вище, поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами. Разом з тим, позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про існування об`єктивних та поважних причин, які зумовили несвоєчасне звернення до суду. Відтак, висновки суду першої інстанції про відсутність правових підстав для поновлення позивачу строку звернення до суду із вказаним позовом підтверджуються матеріалами справи, у той час як доводи апеляційної скарги відповідну позицію суду не спростовують. Стосовно доводів апелянта про те, що з моменту звернення позивачем у вересні 2018 року до адміністративного суду з даним позовом та до моменту винесення оскаржуваної ухвали минуло більш ніж три роки, внаслідок чого позивач пропустив строки звернення з даним позовом до суду цивільної або господарської юрисдикції, апеляційний суд зазначає, що відповідні обставини тривалого розгляду справи в адміністративному суді можуть бути поважною причиною для поновлення строку звернення до суду іншої юрисдикції. Відтак, з огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для залишення позовної заяви без розгляду. Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права, а відтак не є підставою для скасування ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 грудня 2021 року. Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України та судову практику, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для залишення без розгляду позовної заяви [PERSON] до Департаменту міського благоустрою та збереження природного середовища виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві про визнання дій протиправними, скасування доручення, стягнення шкоди. Згідно з положеннями статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Відповідно до вимог статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Суд апеляційної інстанції зазначає, що ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, обставини справи встановлено повно та досліджено всебічно. Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Результат розгляду: denied