Рішення адміністративного суду від 2022-07-14 00:00:00+03

16.11.2021 [PERSON] звернувся в суд з позовом до Камінь-Каширської міської ради, просив визнати рішення Камінь-Каширської міської ради від 24.092.2021 №8/13-21 про відмову у наданні дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок на території Камінь-Каширської міської ради протиправним в частині відмови (пункт 1.13) [PERSON] в наданні дозволу на розроблення технічної документації; зобов`язати прийняти рішення про надання дозволу [PERSON] на розроблення технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок на території Камінь-Каширської міської ради. Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2022 року в задоволенні позову відмовлено. Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що включення земельної ділянки до переліку земельних ділянок, право на які буде виставлено на земельні торги не передбачено серед підстав для відмови, визначених у частині сьомій статті 118 ЗК України, проте така підстава для відмови передбачена у статті 136 ЗК України. Суд першої інстанції вказав, що віднесення земельної ділянки до переліку земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної чи комунальної власності, права оренди на які виставляється на земельні торги, є підставою для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення такої земельної ділянки. Суд першої інстанції зазначив, що на момент розгляду заяви позивача про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок та прийняття відповідачем рішення з цього питання, земельна ділянка, якої стосувалася заява, увійшла до сформованої земельної ділянки за кадастровим номером 0721484800:03:000:0388 розміром 38,5391 га, яка відповідно до рішення Камінь-Каширської міської ради від 21.05.2021 №8/9-32 включена до переліку земельних ділянок сільськогосподарського призначення комунальної власності для продажу прав оренди на земельних торгах. Суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач у повній відповідності із нормами Земельного кодексу України прийняв оскаржене у цій справі рішення від 24.09.2021 №8/13-42 та правомірно відмовив позивачу у наданні дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог та скасування спірного рішення. Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, [PERSON] подав апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Волинського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2022 року та ухвалити нове, яким позов задовольнити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції не взято до уваги, що Наказом Держгеокадастру у Волинській області від 01.12.2020 №3-7768/15-20-СГ \~\~\~\~\~\~ [PERSON] надано дозвіл на складання проекту землеустрою державної власності, розташованої за межами населених пунктів Клітицької сільської ради Камінь-Каширського району. Скаржник зазначає, що отримано позитивний висновок про відповідність діючому законодавству України проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки \~\~\~\~\~ [PERSON] площею 2,000 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за межами населених пунктів Клітицької сільської ради Камінь-Каширського району, однак з огляду на зміну діючого законодавства в частині порядку розроблення проекту землеустрою позивач змушений 28.08.2021 направити на адресу відповідача клопотання щодо надання дозволу на складання технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок. Скаржник зазначає, що відсутність належним чином оформленого обґрунтованого законодавчо рішення відповідача про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки чи відмову у його наданні у форму наказу, рішення свідчить про те, що уповноважений орган не прийняв жодного рішення з числа тих, які повинен був ухвалити за законом. Враховуючи положення статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів. Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України не відповідає. З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що Наказом Держгеокадастру у Волинській області №3-7768/15-20-СГ від 01.12.2020 [PERSON] надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, розташованої за межами населених пунктів Клітицької сільської ради Камінь-Каширського району. 12.01.2021 за №281/82-21 [PERSON] отримав позитивний висновок про відповідність діючому законодавству України проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства. 28.08.2021 [PERSON] звернувся у Камінь-Каширську міську раду Волинської області з клопотанням про надання дозволу на складання технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок з огляду на внесення змін до діючого законодавства України. У випадку відмови, просив, надати змістовну та вмотивовану нормами чинного законодавства України відповідь, роз`яснення порядку оскарження прийнятого рішення, а також іншу інформацію, надання якої перебачено чинним законодавством України. Відповідно до Витягу з рішення від 24.09.2021 №8/13-42 Камінь-Каширської міської ради VIII скликання [PERSON] відмовлено у наданні дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок на території Камінь-Каширської міської ради через невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів. Вважаючи вказану відмову необґрунтованою, [PERSON] звернувся з позовом до суду. Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного. Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн. Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень. Відповідно до положень статті 12 Земельного кодексу України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі ЗК України) до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин належить, зокрема, розпорядження землями комунальної власності, територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу. Згідно з пунктом «в» частини 3 статті 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Відповідно до пункту «б» частини 1 статті 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в розмірі не більше 2,0 гектара для ведення особистого селянського господарства. Згідно з статтею 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. Відповідно до пункту 34 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 №280/97-ВР, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі - Закон № 280/97-ВР) виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин. Відповідно до частин 1 і 2 статті 59 Закону № 280/97-ВР рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. Тобто, способом волевиявлення ради, яка здійснює право власності від імені відповідної територіальної громади, з регулювання земельних відносин, є прийняття рішення сесією. Отже, приписами чинного законодавства встановлено, що розгляд клопотання заінтересованої особи у вирішенні зазначеного питання повинно прийматися у формі рішення, що є виключною компетенцією органів місцевого самоврядування чи органів виконавчої влади. Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами регулюється положеннями статті 118 ЗК України та передбачає визначену земельно-правову процедуру, яка включає такі послідовні стадії: 1) подання громадянином клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування щодо отримання земельної ділянки у власність; 2) отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (або мотивованої відмови у його наданні); 3) після розроблення проекту землеустрою такий проект погоджується, зокрема з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин у відповідності до приписів статті 186-1 ЗК України; 4) здійснення державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі; \~\~\~5) подання громадянином погодженого проекту землеустрою до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність, про що, в свою чергу, такий орган у двотижневий строк, зобов`язаний прийняти відповідне рішення. У відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що відповідно до Наказу Головного управління Держгеокадастру у Волинській області від 03.12.2020 №13-ОТГ «Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність», передано Камінь-Каширській територіальній громаді у комунальну власність земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 4754,3724 га, а рішенням сесії Камінь-Каширської міської ради №3/95 від 29.12.2020 прийняті земельні ділянки відповідно до додатку №1, в якому за №143 зазначена земельна ділянка з кадастровим номером 0721484800:03:000:0388 на яку 14.12.2020 отримано витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Земельна ділянка орієнтовною площею 2,0 га, на яку подане клопотання позивачем, увійшла до сформованої земельної ділянки за кадастровим номером 0721484800:03:000:0388 розміром 38,5391 га та включена у перелік земельних ділянок, які підлягають продажу права оренди на земельних торгах у формі аукціону окремими лотами. Проте, в оскаржуваному рішенні від 24.092.2021 №8/13-21, орган місцевого самоврядування, як на підставу відмови у прийнятті позитивного рішення, покликається на статтю 118 ЗК України. Водночас, суд апеляційної інстанції зауважує, що частинами 1 та 2 статті 79-1 ЗК України передбачено, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; шляхом інвентаризації земель у випадках, передбачених законом; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв); за затвердженими комплексними планами просторового розвитку території територіальних громад, генеральними планами населених пунктів, детальними планами території. Відповідно до частини 5 статті 79-1 ЗК України формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Згідно із частинами 6, 7 статті 79-1 ЗК України формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок. Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування. Таким чином, проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок та технічна документація із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок є різними за своєю суттю документами із землеустрою, та не є тотожними за процедурою виконання цієї документації. Надання дозволу на розробку проекту землеустрою має на меті лише формування земельної ділянки як окремого об`єкта. Коли ж йдеться про формування земельної ділянки з частини вже сформованого земельного масиву, що має кадастровий номер, за таких обставин \~виготовляється технічна документація із землеустрою щодо поділу земельної ділянки. Так, згідно із частиною 1 статті 25 Закону України «Про землеустрій» від 22.05.2003 №858-IV, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон №858-IV) документація із землеустрою розробляється в електронній та паперовій формах у вигляді схеми, проекту, робочого проекту або технічної документації. До видів документації із землеустрою належить технічна документація із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок. За загальним правилом, визначеним положеннями статті 50 Закону № 858-IV, проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок розробляються у разі формування нових земельних ділянок із земель державної, комунальної власності (крім випадків формування земельних ділянок за іншою документацією із землеустрою) та у разі зміни цільового призначення земельних ділянок у випадках, визначених законом. Згідно із статтею 56 Закону № 858-IV технічна документація із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок розробляється за рішенням власників земельних ділянок за згодою заставодержателів, користувачів земельних ділянок. Технічна документація із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок включає: а) пояснювальну записку; б) технічне завдання на складання документації, затверджене замовником документації; в) кадастрові плани земельних ділянок, які об`єднуються в одну земельну ділянку, або частини земельної ділянки, яка виділяється в окрему земельну ділянку; г) матеріали польових геодезичних робіт; ґ) відомості про встановлені межові знаки на межі поділу; д) перелік обтяжень прав на земельну ділянку, обмежень на її використання та наявні земельні сервітути. Отже, поділ та об`єднання земельних ділянок за своєю суттю фактично є формуванням нової чи нових земельних ділянок, що передбачає певну процедуру щодо надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок, його погодження та затвердження в порядку, встановленому ЗК України, який визначає вичерпний перелік підстав для відмови у наданні такого дозволу (частина 7 статті 118), зокрема: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. В спірному випадку, відмова у наданні позивачу дозволу на виготовлення проекту землеустрою стосовно поділу та об`єднання земельних ділянок аргументована тим, як це вбачається зі спірного рішення, що така не відповідає вимогам ст.118 ЗК України: невідповідність місця розташування земельної ділянки та прийнятих відповідно до неї \~нормативно-правових актів. Проте, у відзиві на позовну заяву відповідач обґрунтовує прийняте рішення тим, що земельна ділянка, на яку позивача бажає отримати дозвіл, є сформованою та включена у перелік земельних ділянок, які підлягають продажу права оренди на земельних торгах у формі аукціону окремими лотами. Так, відповідно до положень частини 5 статті 136 ЗК України земельні ділянки, включені до переліку земельних ділянок державної чи комунальної власності, або права на них, виставлені на земельні торги, не можуть відчужуватися, передаватися в заставу, надаватися в користування до завершення торгів. Суд апеляційної інстанції зауважує, що приписи статті 136 ЗК України закріплюють самостійну підставу для відмови у наданні дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок, яка не тотожна закріпленим у статті 118 ЗК України підставам відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та не вказує як на підставу відмови на невідповідності місця розташування земельної ділянки, яку бажає отримати позивач, вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, як це зазначено в оскаржуваному рішенні. Вказане узгоджується з позицією Верховного Суду, висловленою у постановах від 03.04.2018 у справі № 815/3059/17, від 23.01.2020 у справі № 620/1058/19, від 28.10.2020 у справі № 819/1976/17, від 22.10.2020 у справі № 815/7279/16, від 13.04.2021 у справі №818/1470/18, від 29 липня 2021 року у справі № 120/1317/19-а. Згідно з статтею 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. За встановлених обставин, надаючи правову оцінку аргументам сторін, враховуючи, що в межах спірних правовідносин дослідженню підлягають обставини щодо правомірності дій відповідача, зокрема, дотримання відповідачем вимог законодавства при розгляді та вирішенні клопотання позивача про надання дозволу на складання технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок сільськогосподарського призначення, розташованих за межами населених пунктів Клітицької сільської ради Камінь-Каширського району, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що зазначені відповідачем в оскаржуваному рішенні підстави відмови у наданні дозволу на складання технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок з покликання на статтю 118 ЗК України не відповідають фактичним обставинам справи, так як законодавцем визначено самостійну підставу для відмови у наданні відповідного дозволу, передбачену частиною 5 статті 136 ЗК України. Таким чином, оскаржуване позивачем рішення від 24.092.2021 №8/13-21 (п.1.13) не відповідає встановленому статтею 2 КАС України критерію обґрунтованості, а тому наявні правові підстави для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування наказу. Разом з тим, наявна в суб`єкта повноважень свобода дій при прийнятті рішення в межах його повноважень не є абсолютною, а обмежена певними законодавчо встановленими рамками якими, зокрема, визначаються підстави та необхідні умови прийняття певного рішення, зміст цього рішення, його альтернативні варіанти, а також перелік дій, які повинна вчинити особа для отримання певної вигоди внаслідок прийняття суб`єктом владних повноважень відповідного рішення. Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права. В рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (рішення у справі «Hasan and Chaush v. Bulgaria» № 30985/96). Згідно з положеннями статтею 2 КАС України справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин здійснюється з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. За приписами чинного законодавства, вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права. Враховуючи, що надання відповідного дозволу на складання технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок є одним із етапів погодження і оформлення документів, який відповідно до вимог чинного законодавства є необхідним для прийняття компетентним органом рішення про набуття громадянами земель у власність, тоді як суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймаючи замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, належним способом захисту прав позивача у спірній ситуації, на переконання суду апеляційної інстанції, є зобов`язання відповідача повторно розглянути подане позивачем клопотання від 28.08.2021. У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. З огляду на викладене, враховуючи положення статті 317 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що судом першої інстанції при винесенні рішення неповно з`ясовано обставин, що мають значення для справи, а тому рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити частково.

Результат розгляду: partial