Рішення адміністративного суду від 2023-05-30 00:00:00+03

У жовтні 2022 року [PERSON] звернулась до суду з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області, в якому просила: визнати протиправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області від 23.09.2022 року №2 про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянки російської федерації [PERSON] . В обґрунтування позову посилається на те, що будучи громадянкою російської федерації, з 2004 року проживає в с.Іванківці Кам`янець-Подільського району Хмельницької області разом з дочкою, соціалізувались в українському суспільстві. Кожного року оформляла посвідку на тимчасове проживання, порушень перебування на території України не було, термін останньої посвідки мав завершитись 09.08.2022. У червні 2022 року позивачка звернулась до УДМС України в Хмельницькій області за адресою (м.Хмельницький, вул.М.Мазура,4), проте у неї не взяли жодних документів та повідомили, що не приймають документів поки військовий стан, в липні та серпні в телефонних розмовах з міграційною службою отримала таку саму інформацію. В подальшому, 22.09.2022 дільничний інспектор поліції повідомив про необхідність [PERSON] з`явитись до Дунаєвецького відділу УДМС. 23.09.2022 Дунаєвецьким відділом УДМС було винесено постанову про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності серії ПН МХМ №000919 за ч.1 ст.203 КУпАП у виді штрафу та винесено рішення №2 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства. Незважаючи на добровільну сплату штрафу, вважає постанову про притягнення її до адміністративної відповідальності та рішення про примусове повернення незаконними. Зокрема, зазначає, що у зв`язку із введенням та території України карантину не застосовується адміністративна відповідальність за порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства. Позивачка є особою похилого віку, приймає активну участь у громадському житті села, ніколи не притягувалась до кримінальної відповідальності, є прихожанкою церкви християнської місії «Давид», вона та інші учасники церкви засуджують збройну агресію росії, де також відбуваються утиски прихожан даної церкви, тому через своє віросповідання та політичні погляди не може повернутись до країни походження. Щороку настоятель церкви надавав клопотання про оформленні їй як іноземній громадянці посвідки на тимчасове проживання. Такі документи були зібрані і у 2022 році. Тобто, позивачка вжила всі необхідні дії щодо продовження посвідки, проте, з незалежних від неї обставин, їй не було видано нову посвідку та винесено оскаржуване рішення. [PERSON] немає куди повертатись, відсутні родинні зв`язки, ні друзів, ні знайомих, ні житла на території російської федерації немає. Також, вказала, що у липні 2022 року звернулась до УДМС щодо видачі посвідок на проживання та листом №Г-5273-22/8.1/2676-22 їй повідомили про призупинення видачі посвідок, оскільки на даний час розробляється проект нормативно-правового акту, який врегулює це питання відносно громадян країни-агресора. З врахуванням неведеного просить задовольнити позов. Рішенням Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 04 квітня 2023 року в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачкою подано апеляційну скаргу, в якій вона просить скасувати\~ оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом\~ першої інстанції, при прийнятті рішення, норм матеріального та процесуального права, також неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі. Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] [INFO] (далі-Позивачка) є громадянкою російської федерації та їй було видано посвідку на тимчасове проживання на території України від 10.08.2021 року строком дії до 09.08.2022. Позивачка з 23.04.2013 має зареєстроване місце проживання на території України в [ADDRESS] , вказаний будинок належить їй на праві власності згідно договору купівлі-продажу від 07.03.2006. За інформацією довідки-характеристики старости Іванковецького старостинського округу від 06.10.2022 №496 [PERSON] має позитивні стосунки з членами громади, до кримінальної відповідальності не притягувалась, користується авторитетом серед односельчан. Згідно довідки християнської місії "Давид" Об`єднаної церкви християн віри євангельської від 10.10.2022 [PERSON] є прихожанкою церкви з 2004 року, негативно ставиться до дій країни агресора. Відповідно до інформації Головного управління пенсійного фонду України в Хмельницькій області з 19.02.2005 року [PERSON] перебуває на обліку в пенсійному фонді та отримує пенсію за віком. Згідно запрошення християнської місії "Давид" Об`єднаної церкви християн віри Євангельської від 15.06.2022 [PERSON] запрошено до продовження душпастирської праці в Дунаєвецькій громаді на 1 рік з 10.08.2022 по 10.08.2023 та укладено з нею договір про місіонерську діяльність строком дії до 10.08.2023. Дунаєвецьким відділом УДМС України в Хмельницькій області на підставі протоколу, 23.09.2022 року складено постанову серії ПН МХМ №000919 про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.203 КУпАП України, а саме за порушення ч.ч. 1,3 ст.3, ст.9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», п.2 Порядку, затвердженого ПКМУ №150 від 15.02.2012 та застосовано штраф в сумі 3400 грн. Вказану постанову позивачка підписала без зауважень, не оскаржувала та сплатила штраф, що підтверджується банківським чеком від 23.09.2022. Рішенням, затвердженим заступником начальника Дунаєвецького відділу УДМС України в Хмельницькій області від 23.09.2022 №2 про примусове повернення до країни походження або третьої особи іноземця або особи без громадянства вирішено примусово повернути громадянку російської федерації [PERSON] до країни походження або третьої особи. Зі змісту рішення вбачається, що 23.09.2022 під час прийому громадян було встановлено, що гр. російської федерації [PERSON] з 10.08.2022 знаходиться з порушенням на території України, а саме на день контролю перебуває на території України понад встановлений законом термін. [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.203 КУпАП України. Не погодившись із рішенням про примусове повернення до країни походження, позивач оскаржила його в судовому порядку. Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, колегія суддів зазначає наступне. Статтею 18 Загальної декларації прав людини передбачено, що кожна людина має право вільно пересуватися і обирати собі місце проживання у межах кожної держави. Протоколом № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб. Частиною 1 статті 26 Конституції України встановлено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Відповідно до частини 1 статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України встановлює Закон України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства". Статтею 3 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини. Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави. Спірні відносини врегульовано нормами\~ Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого\~ постановою Кабінету Міністрів України №360 від 20.08.2014 року, Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої\~ наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 №353/271/150. Так,\~ Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»\~ (далі -Закон) є основним нормативно-правовим актом, що визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, і встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України. Пунктом 7 ч.1\~ ст.1 Закону\~ визначено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні. Відповідно до ч.3\~ ст.9 Закону\~ строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України. Частиною 6 ст.4 Закону визначено, що іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою проповідування релігійних віровчень, виконання релігійних обрядів чи іншої канонічної діяльності за запрошенням релігійних організацій та погодженням з державним органом, який здійснив реєстрацію відповідної релігійної організації, та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період діяльності в Україні. Згідно ч.6 ст.5 Закону підставою для видачі посвідки на тимчасове проживання у випадку, передбаченому\~ частиною шостою\~ статті 4 цього Закону, є заява іноземця або особи без громадянства, дійсний поліс медичного страхування, подання відповідної релігійної організації та погодження державного органу, який здійснив реєстрацію відповідної релігійної організації. Строк дії посвідки на тимчасове проживання згідно п.5 статті 5-1 Закону становить 1 рік. Відповідно до\~ ст.17 Закону\~ іноземцю або особі без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, може бути продовжено строк перебування (за наявності законних підстав). Документи про продовження строку перебування в Україні оформляються на підставі письмових звернень іноземця або особи без громадянства та приймаючої сторони, які подаються не пізніш як за три робочих дні до закінчення встановленого строку їх перебування на території України. Згідно норм п.п. 1, 2, 3 Положення про Державну міграційну службу України (далі - Положення), затвердженого\~ постановою Кабінету Міністрів України №360 від 20.08.2014 року, Державна міграційна служба України (ДМС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів. ДМС у своїй діяльності керується\~ Конституцією\~ та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до\~ Конституції\~ та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства. Основними завданнями ДМС є: реалізація державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів. За змістом п.9, п.33 Положення, ДМС відповідно до покладених на неї завдань приймає рішення про продовження (скорочення) строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, про добровільне повернення або примусове повернення іноземців та осіб без громадянства до країн їх громадянської належності або країн походження, звертається до судів з позовами про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства, здійснює заходи, пов`язані з примусовим видворенням іноземців та осіб без громадянства з України. Здійснює відповідно до закону державний контроль за дотриманням законодавства у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів у передбачених законодавством випадках, притягає порушників до адміністративної відповідальності. Статтею 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»\~ передбачено: іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення. Примусове повернення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, які не досягли 18-річного віку, до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія\~ Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Колегія суддів встановила, що [PERSON] , будучи громадянкою російської федерації, з 2004 року проживає в с.Іванківці Кам`янець-Подільського району Хмельницької області разом з дочкою, соціалізувались в українському суспільстві. Кожного року оформляла посвідку на тимчасове проживання, порушень перебування на території України не було, термін останньої посвідки мав завершитись 09.08.2022. У червні 2022 року позивачка звернулась до УДМС України в Хмельницькій області за адресою (м.Хмельницький, вул.М.Мазура,4), проте у неї не взяли жодних документів та повідомили, що не приймають документів поки військовий стан, в липні та серпні в телефонних розмовах з міграційною службою отримала таку саму інформацію. Позивачка є особою похилого віку, приймає активну участь у громадському житті села, ніколи не притягувалась до кримінальної відповідальності, є прихожанкою церкви християнської місії «Давид», вона та інші учасники церкви засуджують збройну агресію росії, де також відбуваються утиски прихожан даної церкви, тому через своє віросповідання та політичні погляди не може повернутись до країни походження. Щороку настоятель церкви надавав клопотання про оформленні їй як іноземній громадянці посвідки на тимчасове проживання. Такі документа були зібрані і у 2022 році. Тобто, позивачка вжила всі необхідні дії щодо продовження посвідки, проте, з незалежних від неї обставин, їй не було видано нову посвідку та винесено оскаржуване рішення. [PERSON] немає куди повертатись, відсутні родинні зв`язки, ні друзів, ні знайомих, ні житла на території російської федерації немає. Також, вказала, що у липні 2022 року звернулась до УДМС щодо видачі посвідок на проживання та листом №Г-5273-22/8.1/2676-22 їй повідомили про призупинення видачі посвідок, оскільки на даний час розробляється проект нормативно-правового акту, який врегулює це питання відносно громадян країни-агресора. Представник Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області в судовому засіданні, в режимі відеоконференції, пояснила, що посвідки громадянам російської федерації не видавалися до 01.11.2022 року, поки це питання не було врегульоване Постановою КМУ № 1232 "Про деякі питання надання Державною міграційною службою адміністративних послуг в умовах воєнного стану". Тобто, навіть у випадку подання позивачкою вчасно необхідного пакету документів, рішення по них було би прийнято лише після 01.11.2022 року. За таких умов, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення про примусове повернення позивачки до країни походження, винесене на формальних підставах, однак ці формальні підстави вирішують подальшу долю людини. Рішення суду повинно бути не лише законним, але й справедливим, відповідати критеріям людяності. З урахуванням зазначеного, колія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити та рішення суду скасувати. Ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити. Відповідно ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Отже, ст.2 КАС України та ч.4 ст.242 КАС України вказують, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Згідно п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Результат розгляду: granted