Рішення адміністративного суду від 2024-07-16 00:00:00+03

01.07.2024 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до [INFO] про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення № 1168 від 13.06.2024 року. 04.07.2024 року ухвалою судді позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. 05.07.2024 року, на виконання ухвали судді від 04.07.2024 року, позивачем усунуто недоліки, зазначені в ухвалі. Ухвалою судді від 08.07.2024 року позивачеві поновлено строк на оскарження постанови та відкрито провадження по справі з призначенням до судового розгляду на 16.07.2024 року, о 10 год. 00 хв. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 13 червня 2024 року начальником територіального центру комплектування та соціальної підтримки [INFO] полковником [PERSON] винесено постанову № 1168 про визнання [PERSON] винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП та накладення на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 25500,00 грн. Позивач вважає вказану постанову незаконною, необґрунтованою, складеною з порушенням встановленої процедури та такою, що підлягає скасуванню, а справа - закриттю оскільки в його діяннях відсутній склад та подія адміністративного правопорушення. У постанові зазначається, що він отримував повістки з вимогою з`явитись до [INFO] : 14.11.2023 року повістку за № 13225; 06.12.2023 року повістку за № 14163; 16.05.2024 року повістку за № 3075. Також у постанові зазначається, що 02.03.2024 року [PERSON] відмовився від отримання повістки з вимогою з`явитися до відповідача. В той же час, ні 14.11.2023 року, ні 06.12.2023 року, ні 02.03.2024 poкy до нього не надходили та не вручались жодні повістки про виклик до ТЦК. Більш того, до нього в ці (та в інші дні до 16.05.2024 року) ніхто жодного разу усно чи письмово не звертався з вимогою з`явитися до відповідача. 16 травня 2024 року йому дійсно була вручена повістка № 3075 з викликом якоїсь особи до відповідача. Проте, в цій повістці встановлено вимогу відповідача з`явитись невідомій йому особі, а тому вона його нe стосувалася. Вручена йому повістка виписана щодо громадянина « [PERSON] », в той час як він має прізвище « [PERSON] ». За таких умов, йому було надано повістку виписану іншій особі і він не мав з`являтися замість іншої особи до відповідача. Таким чином, йому жодного разу не вручалась повістка з вимогою з`явитися до відповідача та жодного разу ніхто усно не звертався з такою вимогою. За описаних вище обставин видно, що у його діяннях відсутня подія і склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП. Крім того, зазначив, що 11 червня 2024 року його було доставлено до відповідача та серед інших документів він міг підписати протокол про адміністративне правопорушення, як то вказано в постанові. Проте, перебуваючи в стресовому стані та підписуючи масу інших документів він міг цього не помітити. Позивач також вважає, що порушено процедуру розгляду матеріалів справи про адміністративне правопорушення, зокрема, ст. 280 та 268 КУпАП, а саме: відповідач не викликав його на розгляд матеріалів справи про адмінправопорушення, не роз`яснив йому права, не надав можливості для належного захисту та підготовки до розгляду справи про притягнення до адмінвідповідальності тa без будь-яких належних і допустимих доказів прийшов до висновку, що позивачем допущено вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП. Крім того, відповідачем не встановлювалися обставини та причини ймовірного правопорушення, факт того чи підлягає позивач притягненню до адмінвідповідальності, не встановлювались обставини, що пом`якшують чи обтяжують відповідальність. Позивач також зазначив, що відповідачем не враховано правила дії закону в часі, оскільки ч. 3 ст.210-1 КУпАП була внесена лише 19.05.2024 року. На думку позивача, інкриміноване йому ймовірне правопорушення включалося до ч. 2 ст.210-1 КУпАП та накладали б відповідне стягнення, яке є значно меншим. До того ж при накладенні стягнення за ч. 3 ст.210-1 КУпАП відповідачем застосовано максимальне з допустимих, при цьому без жодних обґрунтувань. Просить визнати постанову № 1168 від 13 червня 2024 poкy зa справою про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 cт. 210-1 КУпАП, винесену начальником територіального центру комплектування та соціальної підтримки [INFO] полковником [PERSON] , протиправною та скасувати її, а провадження по справі закрити. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі та посилався на обставини вказані в позовній заяві. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, належно повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, про що є відомості в матеріалах справи. Причини неявки суду не повідомив та у встановлений судом строк з дня одержання копії ухвали та копій документів не надав до суду відзив на позовну заяву, який би відповідав вимогам ст. 162 КАС України (а.с.24). Відповідно до ч. 3 ст. 268 КАС України, неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій. Суд, вислухавши позивача дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що згідно постанови № 1168 від 13.06.2024 року про накладення штрафу, складеної начальником територіального центру комплектування та соціальної підтримки [INFO] , [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 25500,00 грн. за ч. 3 ст. 210 КУпАП за те, що отримавши повістки від 14.11.2023 року за № 13225, від 06.12.2023 року за № 14163, від 16.05.2024 року за № 3075 керівника територіального центру комплектування та соціальної підтримки [INFO] про прибуття, а також відмовившись від повістки від 02.03.2024 року за № 1501 був повідомлений про необхідність з`явитися з викликом у строк, зазначений у повістці, без поважних на то причин не з`явився, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 210-1 КУпАП. Відповідно до копії повістки № 3075, [PERSON] , який проживає по [ADDRESS] , згідно із ч.10 ст. 1 ЗУ Про військовий обов`язок і військову службу" та ч.1 ст. 22 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" відповідно до наказу начальника [INFO] , запропоновано прибути до [INFO] 16.05.2024 року о 08:00 год. (а.с.11). Копію оскаржуваної постанови позивач [PERSON] отримав 24.06.2024 року, що вбачається з накладної відділення «Укрпошта» (а.с.12-13). Відповідно до ст. 287 КУпАП, постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржено особою, щодо якої її винесено. Відповідно до ст. 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи вирішення її в точній відповідності з законом. Згідно ст.283 КУпАП, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі. Відповідно до ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. Будь-яке рішення чи дії суб`єкта владних повноважень мають бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні об`єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до ч.3\~ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку. Також рішення суб`єкта владних повноважень не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни визначає Закон від 25.03.1992 року №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу». Згідно з ч.1 ст.22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» під час мобілізації громадяни зобов`язані з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом Служби зовнішньої розвідки України) для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період. Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року введено воєнний стан, який триває і по теперішній час. Згідно з Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 65/2022 оголошено проведення загальної мобілізації. Відповідно до ст. 1 Закону України "Про оборону України" від 06 грудня 1991 року №1932-ХІІ особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. За змістом ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Так, ч. 1 ст. 8 КУпАП беззаперечно визначено, що особа, яка вчинила адміністративне правопорушення, підлягає відповідальності на підставі закону, що діє під час і за місцем вчинення правопорушення. За приписами ч. 2 ст. 8 КУпАП закони, які пом`якшують або скасовують відповідальність за адміністративні правопорушення, мають зворотну силу, тобто поширюються і на правопорушення, вчинені до видання цих законів. Закони, які встановлюють або посилюють відповідальність за адміністративні правопорушення, зворотної сили не мають. Зі змісту\~оскаржуваної постанови № 1168 від 13.06.2024 року про накладення штрафу, складеної начальником територіального центру комплектування та соціальної підтримки [INFO] , [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 25500,00 грн. за ч. 3 ст. 210 КУпАП за те, що отримавши повістки від 14.11.2023 року за № 13225, від 06.12.2023 року за № 14163, від 16.05.2024 року за № 3075 керівника територіального центру комплектування та соціальної підтримки [INFO] про прибуття, а також відмовившись від повістки від 02.03.2024 року за № 1501 був повідомлений про необхідність з`явитися з викликом у строк, зазначений у повістці, без поважних на то причин не з`явився, чим порушив вимоги п. 3 ст.\~22\~та ч. 2 ст.\~26 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», тавчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 210-1 КУпАП. Виходячи з наведеного, визначальним для кваліфікації дій позивача як порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, вчинене під час дії особливого періоду, є факт неявки позивача до [INFO] за повістками від 14.11.2023 року за № 13225, від 06.12.2023 року за № 14163, від 16.05.2024 року за № 3075, а також відмовившись від повістки від 02.03.2024 року за №1501 у зазначений у повістці час. Позивачем надано копію повістки № 3075, на ім`я [PERSON] , якому запропоновано прибути до [INFO] 16.05.2024 року о 08:00 год. Відтак 16 травня 2024 року - є датою вчинення адміністративного правопорушення. Будь-яких інших повісток, зі слів позивача, йому не вручалося. Вказаний факт відповідачем не спростовано. Частиною 1 ст. 210-1 КУпАП (що діяла станом на дату вчинення правопорушення - 16.05.2024) була передбачена адміністративна відповідальність за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію. Частиною 2 статті 210-1\~КУпАП (що діяла на дату вчинення правопорушення - 16.05.2024) передбачена адміністративна відповідальність за повторне протягом року вчинення порушення, передбаченого частиною першою цієї статті, за яке особу вже було піддано адміністративному стягненню, а також вчинення такого порушення в особливий період. Таким чином, станом на 16 травня 2024 року відповідальність за вчинене позивачем [PERSON] адміністративне правопорушення була передбачена ч. 2 статті 210-1 КУпАП у редакції від 14 жовтня 2023 року, яка мала формулювання «Повторне протягом року вчинення порушення, передбаченого частиною першою цієї статті, за яке особу вже було піддано адміністративному стягненню, а також вчинення такого порушення в особливий період\~тягнуть за собою накладення штрафу на громадян від двохсот до трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб - від трьохсот до п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян». Таким чином, станом на 16 травня 2024 року розмір штрафу у грошовому виразі, який міг бути накладений на громадянина, винного у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2\~ст. 210-1 КУпАП, складав від 3 400 грн. до 5 100 грн. Натомість норма ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, яка посилює відповідальність за невиконання приписів п. 1 ч. 1 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» набрала чинності лише 19 травня 2024 року. З огляду на викладене вимоги ч. 3 ст. 210-1 КУпАП не можуть бути застосовані до позивача, оскільки, як вже було встановлено судом, датою вчинення правопорушення у даному випадку є 16 травня 2024 року, на момент якого діяла редакція ст. 210-1 КУпАП від 14 жовтня 2023 року. Відповідачем при винесенні оскаржуваної постанови не було враховано, що на момент інкримінованого правопорушення діяла редакція статті 210 КУпАП, яка не містила в собі частину третю, та містила менше стягнення. Не враховано, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП є неправомірним. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП відносно [PERSON] не могло бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП. Стаття 58 Конституції України 1996 року закріплює один з найважливіших загальновизнаних принципів сучасного права - закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Це означає, що вони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності. Закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта. Частиною 2 статті 58 Конституції України передбачено, що ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення. В силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи. Згідно ст. 62 Конституції України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події та складу адміністративного правопорушення, в тому числі, встановлення вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними та допустимими доказами. Відповідачем не надано до суду відзиву та доказів на підтвердження вчинення позивачем, правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП та не доведено наявність складу адміністративного правопорушення і відповідно правомірності прийнятого ним рішення про притягнення позивача до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення. Згідно з частиною другою статті 77 КАС України в адміністративному процесі, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень тягар доказування правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності покладається на відповідача - суб`єкта владних повноважень, який повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, що можуть бути використані як докази у справі. На обов`язок доведення саме відповідачем як суб`єктом владних повноважень правомірності винесення рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності, правомірності та законності прийнятої постанови вказує Верховний Суд у постановах від 24.04.2019 (справа №537/4012/16-а), від 08.11.2018 (справа № 201/12431/16-а), від 23 жовтня 2018 року (справа № 743/1128/17), від 15.11.2018 (справа № 524/7184/16-а). Оцінюючи встановлені обставини, суд приходить до висновку, що в діях [PERSON] відсутній склад інкримінованого правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, позовна заява в частині скасування постанови є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 247 п. 1 КУпАП, провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. Враховуючи, що в ході розгляду справи відповідачем, на якого у даному випадку покладено обов`язок щодо доказування, не доведено правомірності прийнятого стосовно позивача рішення, суд приходить до висновку про протиправність оскаржуваної постанови та необхідність її скасування із закриттям провадження в справі про адміністративні правопорушення за відсутністю складу адміністративного правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП. Відповідно до ч. 3\~ст. 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено. Відповідно до ст. 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 39 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього\~Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Враховуючи висновок суду про задоволення позовних вимог, судовий збір, сплачений позивачем при зверненні до суду з даним позовом, підлягає стягненню пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, у сумі 605,60 грн., за рахунок бюджетних асигнувань [INFO] . На підставі викладеного,

Результат розгляду: granted