Рішення адміністративного суду від 2023-08-21 00:00:00+03

Головне управління ДПС у Вінницькій області звернулось до Вінницького окружного адміністративного суду стягнення з [PERSON] податкового боргу у розмірі 26001,26 грн. Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 28.11.2022 позов задоволено. Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 28.11.2022 скасувати, прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з`ясування обставин справи і, як наслідок, невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованого рішення. В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що заявлений до стягнення податковий борг виник у зв`язку із несплатою грошових зобов`язань нарахованих на підставі податкових повідомлень-рішень від 19.03.2021 № 0116090-2404-0228, від 05.04.2019 № 0075071-5006-0228, з огляду на наявність такого боргу сформовано податкову вимогу форми «Ф» від 08.04.2020 № 48224-50. Вказані податкові повідомлення-рішення та вимога направлені відповідачу за адресою [ADDRESS] . Разом з цим, відповідач з 23.01.2009 зареєстрована за адресою [ADDRESS] , про що 18.02.2009 повідомила контролюючий орган. Отже, вказані податкові повідомлення-рішення та вимога не можуть вважатись належним чином врученими відповідачу, що свідчить про неузгодженість податкового зобов`язання, нарахованого згідно вказаними податковими повідомленнями-рішеннями та передчасність висновків позивача про наявність у відповідача податкового боргу. Позивач не подав відзиву або письмових пояснень на апеляційну скаргу. Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 16.06.2023, з урахуванням п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків. Встановлено, що [PERSON] перебуває на обліку у Головному управлінні ДПС у Вінницькій області та є платником податків і зборів. 23.01.2009 [PERSON] змінила адресу реєстрації з [ADDRESS] , на [ADDRESS] . 18.02.2009 [PERSON] повідомила контролюючий орган про вказану зміну податкової адреси \~шляхом подання повідомлення про внесення змін до Державного реєстру фізичних осіб-платників податків та інших обов`язкових платежів. Про отримання контролюючим органом вказаного повідомлення свідчить проставлена на ньому відмітка "вх. 6-2947/28-119". За даними інтегрованої картки платника податків [PERSON] станом на 27.07.2022 за відповідачкою рахується заборгованість з податку на нерухоме майно (нежитлова нерухомість) на суму 26001,26 грн. Зазначена заборгованість виникла на підставі податкових повідомлень-рішень від 19.03.2021 № 0116090-2404-0228, від 05.04.2019 № 0075071-5006-0228. Контролюючим органом сформовано та надіслано відповідачу податкову вимогу форми "Ф" від 08.04.2020 № 48224-50 для погашення вказаного податкового боргу. Вказані податкові повідомлення-рішення та вимога надіслані [PERSON] за адресою [ADDRESS] . Однак, відповідні поштові відправлення повернулись не врученими до контролюючого органу. Враховуючи наявність у [PERSON] вказаного податкового боргу, позивач звернувся до суду. Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що з огляду на наявність у [PERSON] вказаного податкового боргу, який відповідач добровільно не погашає, наявні підстави для стягнення такого боргу. Колегія суддів не погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції та враховує наступне. Відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Згідно з підпунктом 20.1.34 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України від 02.12.2010 №2755-VI (ПК України), контролюючий орган має право звертатися до суду щодо стягнення коштів платника податків, який має податковий борг, з рахунків у банках, що обслуговують такого платника податків, на суму податкового боргу або його частини. Підпунктом 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що податковий борг - сума грошового зобов`язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), самостійно узгодженого платником податків або узгодженого в порядку оскарження але не сплаченого у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов`язання. Згідно з пунктом 54.5. статті 54 ПК України якщо згідно з \~нормами \~цієї \~статті \~сума грошового зобов`язання розраховується контролюючим органом, платник податків не несе відповідальності за своєчасність, \~достовірність і повноту нарахування такої суми,\~проте несе відповідальність за своєчасне та повне погашення нарахованого узгодженого грошового зобов`язання і має право оскаржити зазначену суму в порядку, \~встановленому цим Кодексом. Як передбачено пунктом 57.3. статті 57 ПК України у разі \~визначення грошового зобов`язання контролюючим органом за \~підставами, \~зазначеними \~у \~підпунктах \~54.3.1-54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, платник податків зобов`язаний сплатити \~нараховану \~суму \~грошового \~зобов`язання протягом 10 календарних \~днів, \~що \~настають \~за \~днем \~отримання \~податкового повідомлення-рішення,\~крім випадків, \~коли протягом такого строку такий \~платник \~податків \~розпочинає \~процедуру оскарження рішення контролюючого органу. Згідно пункту 56.18 статті 56 ПК України при зверненні платника податків до суду з позовом щодо визнання недійсним рішення контролюючого органу грошове зобов`язання вважається неузгодженим до дня набрання судовим рішенням законної сили. Відповідно до пункту 58.3 статті 58 ПК України у разі коли пошта не може вручити платнику податків податкове повідомлення-рішення або податкові вимоги, або рішення про результати розгляду скарги через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб, їх відмову прийняти податкове повідомлення-рішення або податкову вимогу, або рішення про результати розгляду скарги, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, податкове повідомлення-рішення або податкова вимога, або рішення про результати розгляду скарги вважаються врученими платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причин невручення. Встановлено, що заявлений до стягнення податковий борг виник у зв`язку із несплатою відповідачем податкових зобов`язань, нарахованих відповідно до податкових повідомлень-рішень від 19.03.2021 № 0116090-2404-0228, від 05.04.2019 № 0075071-5006-0228 щодо яких відсутні відомості про їх оскарження. При цьому, матеріали справи містять докази направлення відповідачу податкових повідомлень-рішень від 19.03.2021 № 0116090-2404-0228, від 05.04.2019 № 0075071-5006-0228 за адресою [ADDRESS] , однак поштові відправлення із вказаними рішеннями повернулись не врученими до контролюючого органу. У відповідності до пункту 59.1 статті 59 ПК України у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов`язання в установлені законодавством строки, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення. Згідно з пунктом 59.5 статті 59 ПК України, у разі якщо у платника податків, якому надіслано (вручено) податкову вимогу, сума податкового боргу збільшується (зменшується), погашенню підлягає вся сума податкового боргу такого платника податку, що існує на день погашення. У разі якщо після направлення (вручення) податкової вимоги сума податкового боргу змінилася, але податковий борг не був погашений в повному обсязі, податкова вимога додатково не надсилається (не вручається). Так, з метою погашення податкового боргу, відповідно до статті 59 ПК України, як встановлено судом, контролюючим органом сформовано податкову вимогу від 08.04.2020 № 48224-50, яку надіслано відповідачу за адресою [ADDRESS] . \~ Поштове відправлення із вказаною податковою вимогою, надіслано на податкову адресу відповідача, однак повернулось не врученим до контролюючого органу. Абзацами першим-третім пункту 45.1 статті 45 ПК України встановлено, що платник податків - фізична особа зобов`язаний визначити свою податкову адресу. Податковою адресою платника податків - фізичної особи визнається місце її проживання, за яким вона береться на облік як платник податків у контролюючому органі. Платник податків - фізична особа може мати одночасно не більше однієї податкової адреси. Відповідно до пункту 70.7 статті 70 ПК України фізичні особи - платники податків зобов`язані подавати контролюючим органам відомості про зміну даних, які вносяться до облікової картки або повідомлення (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків і мають відмітку у паспорті), протягом місяця з дня виникнення таких змін шляхом подання відповідної заяви за формою та у порядку, визначеними центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику. Згідно підпункту 70.2.4 пункту 70.4 статті 70 ПК України до облікової картки фізичної особи - платника податків та повідомлення (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків) вноситься, зокрема інформація про місце проживання. Верховний Суд у постанові від 04.06.2020 у справі №826/11455/15 зазначив, що не виконання платником податків обов`язку щодо повідомлення контролюючого органу про зміну податкової адреси позбавляє його можливості посилатися у спорі з контролюючим органом, що документи, правомірності яких стосується спір, не були йому вручені, якщо буде встановлено, що документи були направлені в установленому законом порядку на його податкову адресу, навіть у випадку повернення цих документів підприємством поштового зв`язку через неможливість їх вручення. Такий правовий наслідок висновується з норми пункту 42.2 статті 42 ПК України. Однак, цей наслідок не може бути поширений на випадок, коли контролюючий орган володіє достовірною інформацією про зміну платником місця проживання. Суд враховує вказаний висновок Верховного Суду, а також зазначає, що законодавством визначено виключно обов`язок платника податків повідомляти контролюючий орган про зміну податкової адреси, водночас, законодавством не передбачено повноважень контролюючого органу збирати інформацію про дійсну адресу реєстрації фізичних осіб. З огляду на встановлені обставини даної справи, апеляційний суд вважає, що відповідачем виконано вказаний обов`язок щодо повідомлення контролюючого органу про зміну податкової адреси. Так, 23.01.2009 [PERSON] змінила адресу реєстрації з [ADDRESS] , на [ADDRESS] . 18.02.2009 [PERSON] повідомила контролюючий орган про вказану зміну податкової адреси \~шляхом подання повідомлення про внесення змін до Державного реєстру фізичних осіб-платників податків та інших обов`язкових платежів. Про отримання контролюючим органом вказаного повідомлення свідчить проставлена на ньому відмітка "вх. 6-2947/28-119". Отже, вказані податкові повідомлення-рішення та вимога не можуть вважатись належним чином врученими відповідачу, що свідчить про неузгодженість податкового зобов`язання, нарахованого згідно вказаними податковими повідомленнями-рішеннями та передчасність висновків позивача про наявність у відповідача податкового боргу та необхідності стягнення такого боргу. У відповідності із ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Відповідно до п.2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Згідно ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зважаючи на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, що призвело до неправильного вирішення справи, рішення суду першої інстанції належить скасувати і ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити. Відповідно до ч.6 ст.139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат. Частинами 1, 7 статті 139 КАС України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів. Оскільки, за результатом судового розгляду даної справи суд апеляційної інстанції дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги, відповідачу підлягає поверненню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень судовий збір в сумі 4026 грн.

Результат розгляду: granted