Рішення адміністративного суду від 2023-05-30 00:00:00+03

[PERSON] звернулася до Хмельницького окружного адміністративного суду з позовом, в якому просила визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби у Хмельницькій області (далі - ГУ ДФС у Хмельницькій області) від 10 від 15.06.2020 №135924-5805-2225. Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 27.10.2020 позов задоволено. Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 25.03.2021 рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято нове, яким в позові відмовлено. Не погодившись з висновками суду апеляційної інстанції, [PERSON] оскаржила його у касаційному порядку. У касаційній скарзі позивач просить скасувати постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 25.03.2021 та залишити в силі рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 27.10.2020. В обґрунтування підстав оскарження [PERSON] посилається на те, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції прийнято без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 12.11.2020 у справі №826/9673/18. В обґрунтування доводів касаційної скарги [PERSON] зазначає, що судом апеляційної інстанції не враховано всі обставини справи та не надано їм повну оцінку, що має значення для належного вирішення справи. Зокрема вказує, що предметом судового розгляду фактично стала наявність/відсутність заборгованості з орендної плати, а не право користування земельною ділянкою. У відзиві на касаційну скаргу ГУ ДПС у Хмельницькій області зазначає, що рішення суду апеляційної інстанції постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, правову оцінку обставинам справи судом надано правильно, а доводи касаційної скарги є необґрунтованими. Отже, відповідач просить залишити касаційну скаргу позивача без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін. Крім того, ГУ ДПС у Хмельницькій області заявлено клопотання про заміну відповідача правонаступником, яке згідно із статтею 52 Кодексу адміністративного судочинства України підлягає задоволенню. Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіряючи дотримання судом апеляційної інстанції норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Як з`ясовано судами попередніх інстанцій, 15.12.2006 між Хмельницькою обласною державною адміністрацією та [PERSON] , спадкоємцем якого є [PERSON] , укладено договір оренди земельної ділянки №243, відповідно до умов якого [PERSON] прийняв у строкове платне користування земельну ділянку, яка знаходиться за межами села Грузевиці Грузевицької сільської ради Хмельницького району Хмельницької області. Відповідно до витягу №212310588 - 12.06.2020 Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, [PERSON] передано в оренду земельну ділянку площею 0,389 га (для розміщення та експлуатації будівель та споруд автотранспорту та дорожнього господарства) відповідно до договору оренди земельної ділянки від 15.12.2006 № 243 та додаткової угоди № 212 від 17.12.2019 до договору оренди земельної ділянки від 15.12.2006. 09.06.2020 між Хмельницькою обласною державною адміністрацією та [PERSON] укладено угоду №216 про припинення договору оренди земельної ділянки від 15.12.2006 №243. На підставі витягу № 212310588 від 12.06.2020 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, ГУ ДПС у Хмельницькій області 15.06.2020 прийнято податкове повідомлення-рішення від 15.06.2020 №135924-5805-2225, згідно з яким нараховано податкове зобов`язання по орендній платі з фізичних осіб за період з 01.01.2020 по 09.06.2020 в сумі 62169,75 грн. Приймаючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що оскільки в угоді від 09.06.2020 №216 Хмельницька обласна державна адміністрація та [PERSON] визначили, що у позивача відсутня заборгованість по орендній платі за договором від 15.12.2006 №243, вказана угода є чинною, в судовому порядку не визнана недійсною, а тому відсутні підстави стягувати заборгованість по орендній платі. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову суд апеляційної інстанції виходив з того, що при винесенні судового рішення, судом першої інстанції не досліджено та позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами факт сплати орендарем - орендної плати, визначеної п. 3.3 розділу 3 Додаткової угоди №212 до Договору оренди земельної ділянки №243 від 15.12.2006. Згідно з підпунктом 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Відповідно до підпунктів 269.1.1, 269.1.2 пункту 269.1 статті 269 Податкового кодексу України платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі. В силу вимог підпункту 270.1.1 пункту 270.1 статті 270 Податкового кодексу України об`єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні. Таким чином обов`язок платника податку сплачувати плату за землю виникає у власників та землекористувачів з дня виникнення права власності або користування земельною ділянкою. Пунктом 288.1 статті 288 Податкового кодексу України визначено, що підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки. Питання переходу права власності на земельну ділянку у разі набуття права на житловий будинок, будівлю, споруду, що розміщені на ній, регулюються статтею 120 Земельного кодексу України і статтею 377 Цивільного кодексу України. Цими нормами встановлено, що до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені. За правилами пункту 286.1 статі 286 Податкового кодексу України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру. При цьому власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою. У разі припинення права власності або права користування земельною ділянкою плата за землю сплачується за фактичний період перебування землі у власності або користуванні у поточному році (пункт 287.1 статті 287 Податкового кодексу України). В обґрунтування доводів касаційної скарги позивач зазначає, що до матеріалів справи додано копію договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ «КМ-ГРУП2» (а.с.7), згідно з яким 17.12.2019 [PERSON] відчужено на користь третіх осіб 100% частки статутного капіталу вказаної юридичної особи, статутний капітал якої складає нерухоме майно, яке розташоване на земельній ділянці, орендованій за договором від 15.12.2006 №243. Слід зазначити, що зміна підстав звернення з позовом можлива лише при дотриманні порядку та строків, визначених процесуальним законом а саме: статтею 47 Кодексу адміністративного судочинства України. Разом з тим слід також відзначити, що матеріали справи не містять розрахунок до податкового повідомлення-рішення, згідно з яким можливо було ідентифікувати земельну ділянку, що є об`єктом оподаткування. Згідно з пунктом 286.1 статті 286 Податкового кодексу України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру. Так, відповідно до статті 21 Закону України «Про оренду землі» орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які розділу Змелюються відповідно до Податкового кодексу України) . Доказами сплати орендарем сум орендної плати згідно договору оренди земельної ділянки є платіжні документи про перерахування коштів (банківські документи, платіжні доручення). Суд апеляційної інстанції, розглядаючи справу в порядку письмового провадження, зазначив, що в матеріалах справи відсутні будь які докази, які б підтверджували, що контролюючому органу було надано підтвердження зі сторони орендодавця або орендаря щодо сплати позивачем орендної плати за фактичний період перебування землі у користуванні орендаря у поточному році, тобто з 01.01.2020 по 09.06.2020. Суд касаційної інстанції звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що зміст положень статей 9, 77, 90 Кодексу адміністративного судочинства України зобов`язує суд вжити заходів, необхідних для з`ясування всіх обставин у справі, запропонувати сторонам подати докази на підтвердження своєї правової позиції, у разі необхідності витребувати докази з власної ініціативи, всебічно, повно та об`єктивно оцінити наявні у справі докази тощо. Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України довести правомірність своїх дій чи бездіяльності відповідно до принципу офіційності в адміністративному судочинстві зобов`язаний суб`єкт владних повноважень. Водночас, відповідно до принципу змагальності особа, яка звертається до суду за захистом своїх прав, має спростувати доводи суб`єкта владних повноважень, якщо їх обґрунтованість заперечує. Обов`язок суду встановити дійсні обставини справи при розгляді адміністративного позову випливає з такого принципу адміністративного судочинства, як офіційне з`ясування всіх обставин справи, закріпленого нормами статті 2, частини четвертої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до змісту яких суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи. Відповідно до частини третьої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України докази суду надають учасники справи. Суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати докази з власної ініціативи, крім випадків, визначених цим Кодексом. Відповідно до частин другої та третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. За змістом частин першої та другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 349 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду. За правилами статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. З урахуванням вищенаведених приписів процесуального закону суд касаційної інстанції вважає за необхідне скасувати оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції з направленням справи на новий розгляд до цього ж суду. При новому розгляді справи суд на підставі встановлених ним обставин та досліджених доказів, з урахуванням принципу офіційного з`ясування всіх обставин у справі, повинен вирішити спір з відповідним застосуванням необхідних правових норм.

Результат розгляду: partial