Рішення адміністративного суду від 2022-02-02 00:00:00+02

Акціонерне товариство «Державна продовольчо-зернова компанія України» (далі- позивач, АТ «ДПЗКУ») звернулось у суд з позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної податкової служби по роботі з великими платниками податків (далі- відповідач, ЦМУ ДПС по роботі з великими платниками податків) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 27 травня 2021 року №00002400702 та від 27 травня 2021 року №00002390702. На обґрунтування позовних вимог зазначає, що господарські операції між позивачем і контрагентами постачальниками, зазначеними в акті перевірки, підтверджені належними та допустимими первинними документами податкового та бухгалтерського обліку. Позивач не погоджується з висновками акту перевірки, на підставі яких винесено оскаржувані податкові повідомлення-рішення, вважає їх протиправними та такими, що підлягають скасуванню. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 жовтня 2021 року позов задоволено. Не погоджуючись із судовим рішенням, Центральне міжрегіональне управління Державної податкової служби по роботі з великими платниками податків подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. На обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що господарські операції не підтверджуються наданими до перевірки первинними документами у зв`язку з відсутністю легального походження товару, необхідних трудових ресурсів у контрагентів, транспортних засобів та іншого майн, яке економічно необхідне для здійснення такої діяльності, відсутністю первинних документів, які повинні супроводжувати такі операції згідно чинного законодавства. Відтак, позивачем неправомірно віднесено до податкового кредиту суму ПДВ. У відзиві на апеляційну скаргу позивач наголошує на законності та обґрунтованості рішення місцевого суду. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів уважає, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, з таких підстав. Судом установлено, що Акціонерне товариство «Державна продовольчо-зернова компанія України» як юридична особа зареєстроване 16 вересня 2010 року, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Основний вид діяльності: 70.10 Діяльність головних управлінь (хед офісів). У період з 29 березня 2020 року по 16 квітня 2021 року Центральним міжрегіональним управлінням ДПС по роботі з великими платниками податків було проведено документальну позапланову виїзну перевірку АТ «Державна продовольчо-зернова компанія України» з питань законності декларування від`ємного значення податку на додану вартість, яке становить більше 100 тис. грн., по декларації з податку на додану вартість за січень 2021 року, з урахуванням періодів декларування від`ємного значення та поданих уточнюючих розрахунків. Результати перевірки оформлені актом від 22 квітня 2021 року №282/31-00-07-02/37243279, згідно з висновками якого позивачем допущено порушення вимог пункту 44.1 статті 44, пункту 198.1, пункту 198.2, пункту 198.3, пункту 198.6, статті 198, пункту 200.1, пункут 200.4 статті 200 Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року № 2755-УІ (далі - ПК України), пункту 5 Розділу V наказу Міністерства фінансів України «Про затвердження форм та Порядку заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість» від 28 січня 2016 року № 21, що призвело до завищення суми, що підлягає бюджетному відшкодуванню на 9 814 140, 72 грн. та завищення суми від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного періоду у сумі 10 594 930, 86 грн., яка підлягає зменшенню. На підставі висновків акту перевірки відповідачем прийнято податкові повідомлення- рішення: - №00002400702 від 27 травня 2021 року (за формою В1), яким позивачу зменшено суму бюджетного відшкодування з ПДВ у розмірі 814140,72 грн. та застосовано штрафні санкції в розмірі 4 907 070,36 грн. по декларації за січень 2021 року; - № 00002390702 від 27 травня 2021 року (за формою В4), яким позивачу зменшено суму від`ємного значення з ПДВ у сумі 10594931,00 грн. по декларації за січень 2021 року. Уважаючи такі рішення податкового органу протиправними, позивач звернувся з цим позовом до суду. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що податкова інформація про порушення податкової дисципліни, допущені контрагентами платника податків або третіми особами у відносинах з контрагентом, не є свідченням нереальності господарських операцій, за умови їх підтвердження належними і допустимими первинними документами, як підставами формування бухгалтерського обліку. Зазначає про безпідставність доводів податкового органу про відсутність у контрагентів позивача управлінського або технічного персоналу, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів, наявності трудових ресурсів, та іншого майна, які економічно необхідні для виконання таких робіт, з огляду на те, що жодного доказу суду на підтвердження цієї інформації відповідачем не надано, як і не доведено неможливості контрагентами укладати договори в межах своєї господарської діяльності з іншими суб`єктами господарювання з метою виконання зобов`язань перед товариством (позивачем у справі). Надаючи правову оцінку вищевикладеним обставинам справи, колегія суддів виходить з наступного. Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Податковий кодекс України (далі - ПК України) регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства (стаття 1 Податкового кодексу України). Відповідно до підпункту 16.1.4 пункту16.1 статті 16 Податкового кодексу України платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи. Відповідно до пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, зокрема, з придбання або виготовлення товарів (у тому числі у разі їх ввезення на митну територію України) та послуг. Згідно з пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається: дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною. Пунктом 198.3 статті 198 Податкового кодексу України встановлено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Згідно з пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу). За змістом пунктів 200.1, 200.2 і 200.4 статті 200 Податкового кодексу України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду. Так, при позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом. При від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума: а) враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу) в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200 1.3 статті 200 1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, а в разі відсутності податкового боргу - б) або підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200 1.3 статті 200 1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації на поточний рахунок платника податку та/або у рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету, в) та/або зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду. Аналіз положень податкового законодавства дозволяє дійти висновку, що право на формування податкового кредиту виникає у платника податків за наявності: фактичного (реального) здійснення оподатковуваних операцій; документального підтвердження реального здійснення господарських операцій сукупністю юридично значимих (дійсних) первинних та інших документів, які зазвичай супроводжують операції певного виду (в залежності від характеру певних операцій) та які містять інформацію про зміст та обсяг операції, підписані уповноваженими особами; придбання товарів/послуг з метою їх використання в господарській діяльності; наявності розумних економічних причин (ділової мети) для здійснення господарських операцій; наявності у сторін спеціальної податкової правосуб`єктності (особа, що видає податкову накладну, повинна бути зареєстрованою як платник ПДВ); наявності у покупця податкової накладної, яка відповідає вимогам статті 201 Податкового кодексу України, зареєстрована та підписана уповноваженою особою. Положеннями пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України визначено, що для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. З аналізу наведених законодавчих приписів убачається, що необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість до податкового кредиту та витрат, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування податком на прибуток, є факт придбання товарів (послуг) з метою їх використання в господарській діяльності, який має бути фактично здійсненим і підтвердженим належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків. Разом з тим будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством. З урахуванням викладеного, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції. За визначенням статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» бухгалтерський облік - процес виявлення, вимірювання, реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про діяльність підприємства зовнішнім та внутрішнім користувачам для прийняття рішень; національне положення (стандарт) бухгалтерського обліку - нормативно-правовий акт, затверджений центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної фінансової політики, що визначає принципи та методи ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності, що не суперечать міжнародним стандартам; міжнародні стандарти фінансової звітності (далі - міжнародні стандарти) - прийняті Радою з міжнародних стандартів бухгалтерського обліку документи, якими визначено порядок складання фінансової звітності; первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Відповідно до частини другої статті 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку. Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Частина друга статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» встановлює, що первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Згідно з пунктом 1.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року №88, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 05 червня 1995 року за №168/704 (далі - Положення), записи в облікових регістрах провадяться на підставі первинних документів. Відповідно до пункта 2.1 Положення, первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Відповідно до пункту 2.7 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, первинні документи складаються на бланках типових і спеціалізованих форм, затверджених відповідним органом державної влади. Документування господарських операцій може здійснюватися із використанням виготовлених самостійно бланків, які повинні містити обов`язкові реквізити чи реквізити типових або спеціалізованих форм. Таким чином, умовами реалізації права платника на податковий кредит є фактичне придбання товарів (робіт, послуг) та наявність первинних документів (зокрема, податкових накладних), оформлених у відповідності з вимогами чинного законодавства. При цьому, наслідки в податковому обліку платника створюють лише реально вчинені господарські операції, тобто такі, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають змісту, відображеному в укладених платником податку договорах. Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку, при цьому для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій. Необґрунтована ж податкова вигода характеризується відсутністю фактичного виконання господарських операцій, здійсненням операцій без ділової мети та обліком операцій безвідносно до їх реального економічного змісту, узгодженістю дій покупця та постачальника для штучного створення умов для бюджетного відшкодування. Доводи податкового органу про отримання платником необґрунтованої податкової вигоди мають ґрунтуватись на сукупності доказів, що безспірно підтверджують існування обставин, які виключають право платника, зокрема, на формування податкового кредиту. Документи та інші дані, що спростовують реальність здійснення господарської операції, яка відображена в податковому обліку, повинні оцінюватися з урахуванням специфіки кожної господарської операції - умов перевезення, зберігання товарів, змісту послуг, що надаються, тощо. З метою дослідження фактичного виконання господарських операцій необхідно аналізувати умови договорів позивача з контрагентами, а також досліджувати всі первинні бухгалтерські документи. Отже, наявність господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг), призначених для використання у власній господарській діяльності платника податків, підтверджених сукупністю документів первинного бухгалтерського обліку, є визначальною умовою для виникнення у платника податку права на формування податкового кредиту, за рахунок якого утворюється від`ємне значення податку на додану вартість, що підлягає відшкодуванню платнику податків з бюджету. Згідно з частиною першою статті 3 Господарського кодексу України, під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Підпункт 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначає господарську діяльність як діяльність особи, що пов`язану з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямовану на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами. Як убачається із акту перевірки від 22 квітня 2021 року №282/31-00-07-02/37243279, контролюючим органом зазначено про нереальність господарських операцій позивача з ТОВ «ЗЕРНОВА ГРУПА КИЇВ» та ТОВ «СІБКОР ЛОГІСТИЧНИЙ ЦЕНТР», з огляду на те, що згідно з проведеним аналізом зареєстрованих податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних не встановлено придбання контрагентами позивача товарів, які в подальшому поставлені позивачу, що свідчить про незаконне введення останніх в обіг та відсутність факту реального одержання (купівлі) товару, що, на думку контролюючого органу, підтверджує безтоварність операцій позивача з контрагентами. Щодо фінансово-господарських взаємовідносин позивача з ТОВ «ЗЕРНОВА ГРУПА КИЇВ» колегією суддів установлено, що між TOB «ЗЕРНОВА ГРУПА КИЇВ» (Постачальник) та AT «ДПЗКУ» (Покупець) укладено договір поставки від 19 січня 2021 року №ПОЛ0188-С, додаткова угода №001КЗ від 19 січня 2021 року, а також договір поставки №ПОЛ0187 від 19 січня 2021 року та додаткова угода №001КЗ від 19 січня 2021 року. Предметом цих договорів є поставка кукурудзи 3-го класу 2020 року врожаю, місцем поставки згідно з правилами тлумачення ІНКОТЕРМС 2010 зазначено «EXW» (Франко-завод) сторони обумовили, адресу: філія AT «ДПЗКУ» «Лубенський НОЗ» (37552, вул. Комсомольська, буд. 137, с. Засулля, Лубенський р-н, Полтавська обл.), що є пунктом призначення за умовами цих договорів. Відповідно до правил Інтеркомерс 2010 термін EXW (Франко завод»), продавець вважається таким, що виконав свої зобовязання щодо поставки, в момент, коли він надав товар у розпорядження покупця на площах свого підприємства чи в іншому названому місці, без здійснення митного очищення товару для експорту та завантаження цього на будь-який приймаючий транспортний засіб. На підтвердження вимог якості поставленого товару ТОВ «ЗЕРНОВА ГРУПА КИЇВ» складено картки аналізу зерна від 20 січня 2021 року №83, №84, №85, а також складські квитанції від 20 січня 2021 року №583 у кількості 1000 т., №582 у кількості 301 т., №584 у кількості 202,2 т. На підтвердження факту здійснення поставки товару на умовах EXW (Франко завод») між позивачем (як новий власник) та TOB «ЗЕРНОВА ГРУПА КИЇВ» (як поклажодавець) складено акти приймання-передачі зерна при переоформленні від 20 січня 2021 року: №84 щодо переоформлення кукурудзи 3 класу у кількості 1000 тон, №83 щодо переоформлення кукурудзи 3 класу у кількості 301 тон, №85 щодо переоформлення кукурудзи 3 класу у кількості 1000 тон, №83 щодо переоформлення кукурудзи 3 класу у кількості 202,2 тон. Як убачається із матеріалів справи, на виконання вказаних договорів ТОВ «ЗЕРНОВА ГРУПА КИЇВ» надало позивачу видаткові накладні за №№ 2001-1, 2001 -2, 2001-3 від 20 січня 2021 року, та виставило відповідні рахунки від цієї ж дати. Позивач в оплату за надані послуги перерахував на банківський рахунок ТОВ «ЗЕРНОВА ГРУПА КИЇВ» кошти, що підтверджується платіжними дорученнями за №№515075, 515076, 558667 від 20 січня 2021 року, та платіжними дорученнями за № №600617, 600618, 600619 від 22 січня 2021 року. За фактом надання послуг, визначених у договорах та рахунках, ТОВ «ЗЕРНОВА ГРУПА КИЇВ» складено та зареєстровано в Єдиному реєстрі податкових накладних податкові накладні №17 від 20 січня 2021 року на загальну суму - 1648093,81 грн, у тому числі ПДВ 274682,30 грн, № 18 від 20 січня 2021 року на загальну суму 2456900,21 грн, у тому числі ПДВ 409483,37 грн, №16 від 20 січня 2021 року на загальну суму 8150004,00 грн, у тому числі ПДВ 1358334,00 грн. Вищезазначені податкові накладні позивачем включено до додатку №5 податкової декларації з ПДВ за січень 2021 року. Щодо фінансово-господарських взаємовідносин позивача з ТОВ «СІБКОР ЛОГІСТИЧНИЙ ЦЕНТР» колегією суддів встановлено наступне. Між позивачем (Покупець) та ТОВ «СІБКОР ЛОГІСТИЧНИЙ ЦЕНТР» (Постачальник) укладено наступні договори поставок: № КИВ0092-С від 12 січня 2021 року, додаткова угода №001КЗ від 12 січня 2021 року; №ПОЛ0228-С від 25 січня 2021 року, додаткова угода № 001КЗ від 25 січня 2021 року; №ПОЛ0227-С від 25 січня 2021 року, додаткова угода № 001КЗ від 25 січня 2021 року; №ПОЛ0226-С від 25 січня 2021 року, додаткова угода № 001КЗ від 25 січня 2021 року; №ПОЛ0225-С від 25 січня 2021 року, додаткова угода № 001КЗ від 25 січня 2021 року; №ПОЛ0224-С від 25 січня 2021 року, додаткова угода № 001КЗ від 25 січня 2021 року; №ПОЛ0223-С від 25 січня 2021 року, додаткова угода № 001КЗ від 25 січня 2021 року; №ПОЛ0222-С від 25 січня 2021 року, додаткова угода № 001КЗ від 25 січня 2021 року; №ПОЛ0221-С від 25 січня 2021 року, додаткова угода № 001КЗ від 25 січня 2021 року; №ПОЛ0207-С від 21 січня 2021 року, додаткова угода № 001КЗ від 21 січня 2021 року; №ПОЛ0206-С від 21 січня 2021 року, додаткова угода № 001КЗ від 21 січня 2021 року; №ПОЛ0205-С від 21 січня 2021 року, додаткова угода № 001КЗ від 21 січня 2021 року; №ПОЛ0183-С від 19 січня 2021 року, додаткова угода № 001КЗ від 19 січня 2021 року, додаткова угода №002КЗ від 21 січня 2021 року; №ПОЛ0182-С від 19 січня 2021 року, додаткова угода №001КЗ від 19 січня 2021 року. Як убачається із матеріалів справи, предметом вказаних договорів зазначено поставку зерна українського походження врожаю 2020 року, місцем поставки згідно з правилами тлумачення ІНКОТЕРМС 2010 зазначено «EXW» (Франко-завод) сторони обумовили, адресу: ТОВ «АГРАРНА ЕЛЕВАТОРНА КОМПАНІЯ» (37600, Полтавська обл., м. Миргород, вул. Шляхова, буд. 4А.), що є пунктом призначення за умовами цих договорів. Відповідно до правил Інтеркомерс 2010 термін EXW (Франко завод»), продавець вважається таким, що виконав сіої зобовязання щодо поставки, в момент, коли він надав товар у розпорядження покупця на площах свого підприємства чи в іншому названому місці, без здійснення митного очищення товару для експорту та завантаження цього на будь-який приймаючий транспортний засіб. На підтвердження вимог якості поставленого товару TOB «СІБКОР ЛОГІСТИЧНА КОМПАНІЯ» складено картки аналізу зерна та складські квитанції на зерно (том 1 а.с. 259-261, том 2 а.с. 12-39). На підтвердження факту здійснення поставки товару на умовах EXW (Франко завод») між позивачем (як новий власник) та TOB «СІБКОР ЛОГІСТИЧНА КОМПАНІЯ» (як поклажодавець) складено акти переоформлення продукції (том 1 а.с. 290-302). Як убачається із матеріалів справи, на виконання вказаних договорів ТОВ «СІБКОР ЛОГІСТИЧНА КОМПАНІЯ» надало позивачу видаткові накладні та виставило відповідні рахунки на оплату (том 1 а.с. 229-254). Позивач в оплату за надані послуги перерахував на банківський рахунок ТОВ «СІБКОР ЛОГІСТИЧНА КОМПАНІЯ» кошти, що підтверджується платіжними дорученнями (том 2 а.с. 97-117). За фактом надання послуг визначених у договорах та рахунках, ТОВ «СІБКОР ЛОГІСТИЧНА КОМПАНІЯ» складено та зареєстровано у Єдиному реєстрі податкових накладних наступні податкові накладні: податкова накладна від 28 січня 2021 року № 28 всього з ПДВ -4 323 875, 30 грн., з них ПДВ - 720 645, 884 грн.; податкова накладна від 28 січня 2021 року № 27 всього з ПДВ - 3 618 811,54 грн., з них ПДВ - 603 135,25 грн.; податкова накладна від 28 січня 2021 року № 21 всього з ПДВ - 5 802 501, грн., з них ПДВ - 967 083,51 грн.; податкова накладна від 27 січня 2021 року № 24 всього з ПДВ -2 015 995,13 грн., з них ПДВ - 335 999,19 грн.; податкова накладна від 27 січня 2021 року № 22 всього з ПДВ - 7 818 496,20 грн., з них ПДВ - 1 303 082,70 грн.; податкова накладна від 27 січня 2021 року № 21 всього з ПДВ - 1 275 879,82 грн., з них ПДВ -212 646,64 грн.; податкова накладна від 27 січня 2021 року № 23 всього з ПДВ - 7 818 496,20 грн., з них ПДВ - 1 303 082,70 грн.; податкова накладна від 26 січня 2021 року № 17 всього з ПДВ - 2 487 104,80 грн., з них ПДВ -414 517,47 грн.; податкова накладна від 26 січня 2021 року № 20 всього з ПДВ - 4 055 511,59 грн.,-з них ПДВ-675 918, 60 грн.; податкова накладна від 26 січня 2021 року №19 всього з ПДВ - 7 818 496,20 грн., з них ПДВ - 1 303 082,70 грн.; податкова накладна від 26 січня 2021 року №18 всього з ПДВ - 7 818 496,20 грн., з них ПДВ - 1 303 082,70 грн.; податкова накладна від 25 січня 2021 року № 12 всього з ПДВ - 169 000,08 грн., з них ПДВ - 28 166,68 грн.; податкова накладна від 25 січня 2021 року № 13 всього з ПДВ - 169 000,08 грн., з них ПДВ - 28 166,68 грн.; податкова накладна від 25 січня 2021 року № 14 всього з ПДВ - 169 000,08 грн., з них ПДВ - 28 166,68 грн.; податкова накладна від 25 січня 2021 року № 15 всього з ПДВ - 1 201 827,17 грн., з них ПДВ - 200 304,53 грн.; податкова накладна від 21 січня 2021 року № 7 всього з ПДВ - 3 107 674,87 грн., з них ПДВ-517 945, 81 грн.; податкова накладна від 21 січня 2021 року № 11 всього з ПДВ - 2 410 287,59 грн., з них ПДВ - 401 714, 60 грн.; податкова накладна від 21 січня 2021 року № 10 всього з ПДВ - 6 039 716,41 грн., з них ПДВ - 1 006 619, 40 грн.; податкова накладна від 21 січня 2021 року № 8 всього з ПДВ - 8 450 004,00 грн., з них ПДВ - 1 408 334,00 грн.; податкова накладна від 21 січня 2021 року № 9 всього з ПДВ - 8 450 004,00 грн., з них ПДВ - 1 408 334,00 грн.; податкова накладна від 15 січня 2021 року № 6 всього з ПДВ - 1 334 418,15 грн., з них ПДВ - 222 403,02 грн.; податкова накладна від 13 січня 2021 року № 3 всього з ПДВ - 3 366 778,96 грн., з них ПДВ - 561 129,83 грн.; податкова накладна від 13 січня 2021 року № 2 всього з ПДВ - 3 360 628, 96 грн., з них ПДВ - 560 104,83 грн.; податкова накладна від 19 січня 2021 року № 4 всього з ПДВ - 4 225 002,00 грн., з них ПДВ - 704 167,00 грн.; податкова накладна від 19 січня 2021 року № 5 всього з ПДВ - 8 450 004,00 грн., з них ПДВ - 1 408 334,00 грн.; податкова накладна від 28 грудня 2020 року № 19 всього з ПДВ - 9 399 000,00 грн., з них ПДВ - 1 566 500,00 грн. Вищевказані податкові накладні позивачем включено до додатку №5 податкової декларації з ПДВ за січень 2021 року. Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що подання платником до контролюючого органу усіх належним чином оформлених первинних документів, передбачених податковим законодавством, з метою отримання податкової вигоди є підставою для її отримання, якщо податковий орган не доведе неправдивість, недостовірність або суперечливість відомостей, що містяться у таких документах. У матеріалах справи наявні копії первинних документів, що підтверджують реальність господарських операцій по вказаним контрагентам, оскільки всі вищезазначені контрагенти позивача станом на момент укладення спірних податкових операцій були належним чином зареєстровані як юридичні особи та платники податку на додану вартість, установчі документи недійсними в судовому порядку таких контрагентів не визнавались. Колегія суддів не приймає до уваги посилання контролюючого органу на податкову інформацію, що наявна в інформаційно - аналітичних базах відносно контрагента позивача - ТОВ «ЗЕРНОВА ГРУПА КИЇВ», оскільки інформаційні бази даних податкового органу не мають статусу офіційних і можуть містити помилки, які впливають на правовий статус платника податку. Бази даних податкового органу не є належними доказами у справі, чинним законодавством також не передбачена належність таких баз до засобів доказування. Дана правова позиція підтверджується доводами, що викладені в постановах Вищого адміністративного суду України від 20 вересня 2012 року №К9991/574/12, №К9991/5991/11 та №К9991/24891/11: "Програмне забезпечення (інформаційні бази ДПІ) до первинних або інших документів, які зафіксовані в бухгалтерському та податковому обліку платника податків не відноситься. Крім того, абсолютно справедливо підкреслюється, що такі дані не є також належним доказом відсутності фактів здійснення господарських операцій безпосередньо платника податків - позивача, та доказом несплати ним податку, якщо спірний період податковим органом перевірено з урахуванням всіх первинних документів та документів податкової звітності". Відповідно до листа Вищого адміністративного суду України від 02 червня 2011 року №742/11/13-11, оцінюватися при дослідженні факту здійснення господарської операції повинні відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку. Письмові докази у вигляді первинних документів, які підтверджують здійснення господарських операцій позивача з ТОВ «ЗЕРНОВА ГРУПА КИЇВ», спростовують висновки контролюючого органу, які ґрунтуються на даних інформаційних податкових баз. Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на формування витрат та податкового кредиту, за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними. Норми податкового законодавства не визначають місце знаходження платника податку (контрагента) та його звітування до контролюючих органів як критерій правового статусу платника податків (позивача), зокрема й щодо отримання податкової преференції у формі податкового кредиту. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 08 серпня 2018 року в справі 820/4428/17 (адміністративне провадження №К/9901/51373/18). Щодо доводів відповідача про незначну кількість працівників у ТОВ «СІБКОР ЛОГІСТИЧНА КОМПАНІЯ» та відсутність матеріально-технічної можливості для тимчасового зберігання відповідного обсягу товару, колегія суддів зазначає таке. Верховний Суд у постановах від 17 квітня 2018 року в справі №826/14549/15, від 06 лютого 2018 року в справі №816/166/15-а, від 06.02.2018 року в справі №804/4940/14 від 13 серпня 2020 року в справі №520/4829/19, від 21 жовтня 2020 року в справі №140/1845/19 зазначив, що відсутність у контрагентів позивача матеріальних та трудових ресурсів не виключає можливості реального виконання ним господарської операції та не свідчить про одержання необґрунтованої податкової вигоди покупцем, оскільки зокрема залучення працівників є можливим за договорами цивільно-правового характеру, аутсорсингу та аутстафінгу (оренда персоналу). Отже, недостатність персоналу, відсутність власних транспортних засобів, виробничо-складських приміщень не може свідчити про відсутність адміністративно-господарських можливостей на виконання господарських зобов`язань та відсутність фактичних дій, спрямованих на виконання взятих на себе зобов`язань, що унеможливлює здійснення господарської діяльності, оскільки наведені обставини не позбавляють суб`єкта господарювання здійснювати посередницьку діяльність, залучати виробничі та трудові ресурси інших суб`єктів господарювання для виконання зобов`язань по укладених ним договорах. Аналогічна правова позиція висловлена 10 листопада 2020 року Верховним Судом у справі №440/3779/18. У будь-якому випадку, реалізуючи господарську компетенцію при укладенні та виконанні господарських договорів, сторони цього договору можуть вимагати від контрагента дотримання умов цих договорів, тією мірою якою дозволяють його (їх) умови. Перекладати на сторону договору обов`язки контролю свого контрагента за межами взаємовідносин, як того вимагає податковий орган, знаходиться за межами господарської компетенції суб`єкта господарювання та не входить до прав та обов`язків платника податку. Це, своєю чергою, у межах спірних відносин на позивача як платника податку покладає додаткове не передбачене законом обтяження, що є недопустимим. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 11 грудня 2018 року в справі №803/2094/15, від 20 грудня 2018 року в справі №815/4992/16. Судова колегія також наголошує, що платник не несе відповідальності за дії всіх підприємств та організацій, що беруть участь у багатостадійному процесі сплати податків до бюджету. Зворотне призвело б до неправомірного покладення на платника тягаря відповідальності за дії третіх осіб у багатостадійному господарському обороті. У постанові від 16 квітня 2019 року в справі №804/6909/17 Верховний Суд зазначив, що аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків і відповідності їх дійсному економічному змісту. При цьому в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції. Норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певним постачальником товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог законодавства щодо формування об`єкта оподаткування податком на прибуток та податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на формування витрат та податкового кредиту, за можливу неправомірну діяльність його контрагентів за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагентів та злагодженість дій між ними. Колегія суддів не приймає до уваги посилання відповідача на лист Офісу Генерального прокурора України від 07 квітня 2021 року про наявність кримінального провадження, у ході досудового розслідування якого встановлено ряд суб`єктів господарювання з явними ознаками «сумнівності», в тому числі ТОВ «СІБКОР ЛОГІСТИЧНА КОМПАНІЯ», з огляду на таке. Матеріали досудового розслідування по кримінальному провадженню, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань, не є доказом, а лише відомостями про джерело тих обставин, які можуть стати доказами у податковому спорі після їх закріплення належним процесуальним шляхом. Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року в справі №822/1815/17. Унесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей по кримінальному провадженню не спростовує фактичного здійснення операцій між позивачем та його контрагентами, адже наявність досудового розслідування не дає підстав для автоматичного висновку про нереальність господарських операцій, внаслідок чого є нагальна необхідність перевіряти доведеність кожного податкового правопорушення і здійснювати комплексне дослідження усіх складових господарських операцій, з врахуванням обставин. Належними доказами можуть бути лише встановлені вироком суду обставини, у тому числі щодо причетності або обізнаності позивача у цьому. Проте доказів, які б свідчили про наявність вироку суду відносно контрагента позивача, який би набрав законної сили, контролюючим органом не надано та в матеріалах справи не міститься, а отже сам по собі факт наявності кримінального провадження не може слугувати належним доказом фіктивності господарських операцій та не тягне за собою правових наслідків для позивача. Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 27 березня 2018 року в справі № 816/809/17, від 24 квітня 2018 року в справі № 2а/0370/205/12, від 20 березня 2019 року в справі №813/1979/15, від 22 липня 2020 року в справі № 620/3925/18. Отже, матеріалами справи спростовуються висновки податкового органу, відтак колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що спірні податкові повідомлення-рішення є протиправними та підлягають скасуванню. Водночас судовою колегією враховується, що згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін. Приписи статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції судове рішення ухвалено з дотриманням норм чинного матеріального та процесуального права і підстави для його скасування відсутні.

Результат розгляду: denied