Рішення адміністративного суду від 2022-08-09 00:00:00+03

Позивач, Військова частина [NUMBER], звернулась з позовом до [PERSON] в якому просила: - визнати дії [PERSON] протиправними щодо завдання збитків державі, в особі Військової частини [NUMBER], під час проходження військової служби в частині нанесення шкоди по службі ракетно-артилерійського озброєння на загальну суму 4988320 грн. 58 коп.; -стягнути з [PERSON] на користь Військової частини [NUMBER] завдану шкоду в розмірі 4988320 грн. 58 коп. по службі ракетно-артилерійського озброєння, яка встановлена службовим розслідуванням, за результатом якого видано наказ командира Військової частини [NUMBER] від 26.10.2015 року №2370, від 27.04.2016 року №1267 та від 21.03.2018 року №676. Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 11 травня 2022 року відмовлено у задоволенні заяви позивача про поновлення строку звернення до суду та у задоволенні заяви про відстрочення сплати судового збору. Адміністративний позов залишено без руху та повідомлено позивача про необхідність у 10-денний термін, з моменту отримання копії вказаної ухвали, усунути недоліки. Роз`яснено, що у разі не усунення у визначений судом термін недоліків, позов буде повернуто позивачу. Підставами для залишення позовної заяви без руху були: пропуск строку звернення до адміністративного суду із зазначеним позовом та не надання квитанції про сплату судового збору на суму 24810 грн. на рахунок Одеського окружного адміністративного суду. На виконання вказаної ухвали позивачем надано до суду заяву про поновлення пропущеного процесуального строку, проте, ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 26 травня 2022 року позовну заяву Військової частини [NUMBER] - повернуто позивачу, на підставі п.1 ч.4 ст. 169 КАС України. Не погоджуючись із вказаною ухвалою, Військова частина [NUMBER] подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 26 травня 2022 року та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що судом першої інстанції при розгляді клопотання апелянта про відстрочення сплати судового збору не враховано майновий стан позивача. Також, на думку скаржника, суд першої інстанції передчасно та протиправно відмовив Військовій частині [NUMBER] у задоволенні заяви позивача про поновлення строку звернення до суду, оскільки вказаний строк було пропущено внаслідок неналежного виконання попередніми начальниками юридичної служби військової частини [NUMBER] своїх функціональних обов`язків в частині організації та ведення претензійної і позовної роботи. Крім того, апелянт вказує на постійне залучення особового складу та представників юридичної служби військової частини [NUMBER] для здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях. Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до ч. 2 ст. 312 КАС України. Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до таких висновків. Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що на виконання ухвали про залишення позовної заяви без руху, у зв`язку із пропуском строку звернення до суду, позивач посилається на ті ж підстави, що наведені в заяві позивача від 06.05.2022 року, яка була подана разом із позовною заявою та досліджувалась судом, за результатами чого у задоволені такої заяви було відмовлено ухвалою суду від 11.05.2022 року. Крім того, суд першої інстанції зазначив, що позивачем не надано документу про сплату судового збору у розмірі 24810 грн. Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для повернення заявленого позову, з таких мотивів. Відповідно до ч.2 ст.122 КАС України, для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень встановлюється тримісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення визначених законом вимог. Цим Кодексом та іншими законами можуть також встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень. Відповідно до вимог ст. 4 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі», особа може бути притягнута до матеріальної відповідальності протягом трьох років з дня виявлення завданої шкоди. Згідно з ст.12 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі», у разі звільнення особи, притягнутої до матеріальної відповідальності, зі служби або у разі, якщо рішення про притягнення до матеріальної відповідальності особи не прийнято до її звільнення зі служби, відшкодування завданої шкоди здійснюється в судовому порядку в разі відмови особи від її добровільного відшкодування або в іншому встановленому законом порядку. З аналізу вказаних норм слідує, що особа притягується до матеріальної відповідальності протягом трьох років з дня виявлення завданої шкоди. Тобто, вказаною нормою, передбачено строк, протягом якої особа може бути притягнута до відповідальності, тоді як строки звернення до суду щодо відшкодування такої шкоди встановлені ч.2 ст.122 КАС України. Таким чином, до спірних правовідносин належить застосовувати тримісячний строк звернення до суду з позовом, передбачений частиною другою статті 122 КАС України, оскільки у цьому спорі з позовом до суду звернувся саме суб`єкт владних повноважень. Судом першої інстанції зазначено, що факт встановлення Військової частиною [NUMBER] завданої [PERSON] шкоди в розмірі 4988320,58 грн., встановлено 27.04.2016 року, про що позивачем вказано у позові. Із позовом до суду військова частина звернулася у травні 2022 року, тобто, як правильно визначено судом першої інстанції, з пропуском строку звернення до суду з даним позовом. Пунктом 9 частини 4 статті 169 КАС України передбачено, що позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу. Частиною 1 статті 123 КАС України визначено, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку. Згідно із ч.2 ст.123 КАС України якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву. Аналіз наведених норм показав, що звернення до суду за захистом прав, свобод чи інтересів особа може реалізувати в межах терміну, визначеного адміністративним процесуальним законодавством або іншими законами. Обов`язок доведення обставин, з якими сторона пов`язує поважність причин пропуску строків звернення до суду, покладається на особу, яка звернулась із адміністративним позовом. Пропущення строків звернення до адміністративного суду не є безумовною підставою для застосування наслідків порушення цих строків, оскільки суд може визнати причину пропуску строків поважною і в такому випадку справа розглядається і вирішується в порядку, встановленому адміністративним процесуальним законодавством. Як вбачається з матеріалів справи, при постановленні оскаржуваної ухвали про повернення позовної заяви, суд першої інстанції дійшов висновку про пропуск позивачем встановленого ст.122 КАС України строку звернення до суду та відсутність підстав для його поновлення. На підставі ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст. 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (п. 33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»). Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини від 26 квітня 2007 року у справі «Олександр Шевченко проти України» зазначено, зокрема: заявник не зміг довести, що він вчиняв будь-які кроки, щоб довідатись про стан провадження у його справі, отже його скарга є необґрунтованою, оскільки є невідповідною вимозі «розумного строку». Таким чином, поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами. Колегія суддів зазначає, що доводи апелянта стосовно неналежного виконання службових обов`язків відповідальним працівником, а також неналежного контролю за виконанням службових обов`язків підлеглими співробітниками з боку керівництва Військової частини [NUMBER], не є об`єктивно непереборною обставиною чи істотною перешкодою для своєчасного вчинення процесуальних дій, а за своєю суттю є суб`єктивною обставиною, яка не може бути прийнята судом як підстава для поновлення строку звернення до суду. Разом з тим, колегія суддів не бере до уваги посилання апелянта на постійне залучення особового складу та представників юридичної служби військової частини [NUMBER] для здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, оскільки скаржником не додано жодних доказів на підтвердження вказаних обставин. Таким чином, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що адміністративний позов подано з пропуском встановленого процесуальним законом строку, а підстави для його поновлення відсутні, наслідком чого є повернення адміністративного позову. Щодо посилань апелянта стосовно не врахування судом першої інстанції майнового стану позивача при розгляді клопотання апелянта про відстрочення сплати судового збору, колегія суддів зазначає наступне. У відповідності до ч.3 ст.161 КАС України, до позовної заяви додається документ про сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону. Відповідно до ч.1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» (далі - Закон № 3674-VI), судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. За правилами пп. 1 п. 3 ч. 2 ст. 4 Закону №3674-VI, у редакції станом на момент подання позову, ставка судового збору за подання до адміністративного суду позову майнового характеру, який подано суб`єктом владних повноважень, була встановлена на рівні 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 10 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Таким чином, з огляду на подання позовної заяви у 2022 році та враховуючи, що ціна позову складає 4988320,58 грн., позивач при зверненні до суду повинен був сплатити судовий збір у розмірі 24810,00 грн. Проте, позивачем не надано до суду першої інстанції доказів про сплату судового збору. Разом з тим, військовою частиною подано клопотання, в якому остання просить відстрочити сплату судового збору за подання позовної заяви, посилаючись на відсутність достатнього фінансування та коштів на власних рахунках. Відповідно до ч.1 ст.133 КАС України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою зменшити розмір належних до оплати судових витрат чи звільнити від їх оплати повністю або частково, чи відстрочити або розстрочити сплату судових витрат на визначений строк. Відповідно до ч.1 ст.8 Закону України «Про судовий збір», враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: 1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або 2) позивачами є: а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або 3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю. При цьому, вичерпний перелік умов, згідно вимог ст. 133 КАС України та ст. 8 Закону України «Про судовий збір», не містить таких підстав для відстрочення сплати судового збору, як відсутність можливості сплати судового збору суб`єктом владних повноважень у зв`язку з відсутністю відповідного фінансування та бюджетних асигнувань. При цьому, жодних доказів повідомлених суду обставин відсутності фінансування до суду першої інстанції надано не було. За викладених обставин, враховуючи, що позивачем не було обґрунтовано підстави для відстрочення сплати судового збору згідно вимог ст. 133 КАС України та ст. 8 Закону України «Про судовий збір», та не додано жодних доказів, які б підтверджували скрутний майновий стан позивача та відсутність коштів на рахунку за КЕКВ 2800, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні клопотання про відстрочення сплати судового збору. З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав вважати, що судом допущено порушення норм процесуального права при постановленні оскаржуваної ухвали. Відповідно до ст. 242 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Оскільки суд першої інстанції не допустив порушення норм процесуального права при вирішенні питання про повернення адміністративного позову Військовій частині [NUMBER], апеляційна скарга залишається без задоволення, а ухвала суду - без змін. Також, з позивача підлягає стягненню несплачена сума судового збору за подання апеляційної скарги, сплата якої відстрочена ухвалою суду апеляційної інстанції.

Результат розгляду: granted