Рішення адміністративного суду від 2022-05-31 00:00:00+03

22.04.2021р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до військової частини [NUMBER] про визнання протиправною бездіяльність щодо нарахування та виплати йому середнього заробітку за час затримки виплати грошової компенсації за неотримане речове майно при звільненні за період з 23.01.2021р. по 26.03.2021р.; зобов`язання нарахувати та виплатити йому середній заробіток за час затримки виплати грошової компенсації за неотримане речове майно при звільненні за період з 23.01.2021р. по 26.03.2021р. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що військовою частиною остаточного розрахунку у день звільнення за неотримане речове майно з ним не проведено. А тому на підставі ст.116,\~ 117 КЗпП України він має право на виплату середнього заробітку за 62 дні з розрахунку середнього заробітку (грошового забезпечення) за останні два календарні місяці в сумі 790,89грн. Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 12.07.2021р. позов задоволений частково; визнано протиправною бездіяльність військової частини [NUMBER] щодо нарахування та виплати [PERSON] середнього заробітку за час затримки виплати грошової компенсації за неотримане речове майно при звільненні за період з 23.01.2021р. по 26.03.2021р.; зобов`язано військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити [PERSON] середній заробіток за час затримки виплати грошової компенсації за неотримане речове майно при звільненні за період з 23.01.2021р. по 26.03.2021р.; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Не погоджуючись з ухваленим у справі судовим рішенням, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи та порушення норм матеріального, процесуального права, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити у цій частині нове про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Апелянт зазначає, що положення ст.117 КЗпП України не розповсюджуються на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати. За змістом норм ст.ст. 94, 116, 117 КЗпПУ та ст.ст.1, 2 Закону України «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати. Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Оскільки судове рішення оскаржується в частині задоволених позовних вимог, то перевірка законності і обґрунтованості рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог апеляційним судом не здійснюється. Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню. Судом першої інстанції встановлено, що наказом командира військової частини [NUMBER] від 22.01.2021р. №16, старшого лейтенанта [PERSON] , інженера відділення повітрянодесантної підготовки повітрянодесантної служби, відповідно до п.2 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» звільнено з військової служби у запас у зв`язку із закінченням строку контракту. Вищезазначеним наказом визначено, виплатити позивачу грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно згідно постанови Кабінету Міністрів України від 16.03.2016р. №178 у розмірі 51034,61грн. /а.с.7/ 26.03.2021р. на банківський рахунок позивача зараховано грошові кошти в сумі 50269,09грн. від військової частини [NUMBER] . /а.с.9/ Вважаючи, що військовою частиною [NUMBER] протиправно не проведено своєчасний остаточний розрахунок грошового забезпечення при звільнені з військової служби, позивач звернувся з даним позовом до суду. Перевіривши матеріали справи судова колегія приходить до наступних висновків. Чинними нормативно-правовими актами не встановлено порядку здійснення розрахунку зі звільненою особою, зокрема, не встановлено дати проведення остаточного розрахунку та відповідальності роботодавців за невчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті, що ставить таких осіб у вкрай невигідне становище, оскільки фактично позбавляє їх гарантій на фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків. Приписами ст.116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. У відповідності до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в \~ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Наведені вище норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником. Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, слід застосовувати норми ст.116 та ст.117 КЗпП України як такі, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення зі служби. Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена ст.117 КЗпП України. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. За змістом ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. Частина 1 ст. 117 КЗпП України стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником. Частина 2 ст.117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору. Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч.1 ст.117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення. Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. Дана правова позиція викладена у відповідності до постанови Верховного Суду від 24.12.2020р. у справі № 340/401/20, постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.05.2020р. у справі № 810/451/17. Так, наказом командира військової частини [NUMBER] від 22.01.2021р. №16, [PERSON] звільнено з військової служби у запас, з визначенням виплати йому грошової компенсації вартості за неотримане речове майно згідно постанови Кабінету Міністрів України від 16.03.2016р. №178 у розмірі 51034,61грн. /а.с.7/ Разом з тим, на банківський рахунок позивача тільки 26.03.2021р. військовою частиною [NUMBER] зараховано грошові кошти в сумі 50269,09грн. /а.с.9/ Отже, відповідач в порушення ст.116 КЗпП України не здійснив виплату всіх сум, що належать позивачу у день звільнення, а тому у [PERSON] наявне права на отримання середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні з військової служби за період з 23.01.2021р. (наступний день після звільнення) по 26.03.2021р. (день проведення остаточного розрахунку). За правилами\~ \~\~ст.316 КАС України\~ \~суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Результат розгляду: denied