Рішення адміністративного суду від 2022-01-27 00:00:00+02

в березні 2021 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до Головного управління Держпродспоживслужби у Вінницькій області, в якому просила визнати протиправним та скасувати наказ Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів Головного управління Держпродспоживслужби у Вінницькій області №1-ДС від 15.03.2021 про застосування дисциплінарного стягнення до [PERSON] . Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 09.06.2021 у задоволенні позовних вимог відмовлено. Не погоджуючись з вказаним рішенням [PERSON] звернулася із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення, як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити. Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено, що [PERSON] наказом від 08 листопада 2017 року №697-к призначена на посаду головного спеціаліста відділу контролю у сфері торгівлі, робіт та послуг управління захисту споживачів Головного Управлінні Держпродспоживслужби у Вінницькій області. 04.01.2021 позивач на особистій сторінці в соціальній мережі «FACEBOOK», без будь-яких обмежень кола користувачів, розмістила фотокопії трьох листів від громадян, адресованих керівництву Головного управління, а саме: лист від 13.11.2020 громадянки [PERSON] з подякою за вирішення в стислі строки скарги на дії магазину. Інформація з персональними даними (прізвище, ім`я, по батькові, номер телефону, адреса електронної пошти) під час публікації листа на сторінці [PERSON] не прихована, була доступна для вільного перегляду; лист від [PERSON] , датований 19.11.2020р., з подякою за швидку допомогу при вирішення питання про повернення коштів від магазину. Інформація з персональними даними (прізвище, ініціали, поштова адреса, телефон, адреса електронної пошти) під час публікації листа на сторінці [PERSON] не прихована, була доступна для вільного перегляду; лист від 09.11.2020 (індекс К-805 від 11.11.2020р.) за підписом [PERSON] з подякою за вирішення питання щодо повернення коштів. Інформація з персональними даними (прізвище, ім`я, по батькові, поштова адреса) під час публікації листа на сторінці [PERSON] не прихована, була доступна для вільного перегляду. 05.01.2021 завідувач сектору з питань запобігання корупції Є.О.Юзепольський склав на ім`я начальника Головного управління Держпродспоживслужби у Вінницькій області службову записку щодо зазначених обставин. Наказом №04-О від 12.01.21 начальника Головного управління Держпродспоживслужби у Вінницькій області було вирішено відкрити дисциплінарне провадження щодо позивача та утворити дисциплінарну комісію з розгляду дисциплінарної справи. Протоколом № 01 засідання дисциплінарної комісії з розгляду дисциплінарних справ від 13 січня 2021 вирішили, зокрема, призначити на 22 січня 2021 о 10 годині перше засідання дисциплінарної комісії для розгляду дисциплінарної справи по суті та запросити [PERSON] для надання пояснень. Протоколом № 02 засідання дисциплінарної комісії з розгляду дисциплінарних справ від 22 січня 2021 вирішено, що у діях позивача наявний склад дисциплінарного проступку, а також підстави для притягнення її до дисциплінарної відповідальності. Позивач участь в засіданні комісії не брала. Листом від 01.02.2021 головою дисциплінарної комісії повідомлено [PERSON] про те, що 01.02. начальнику Головного управління Держпродспоживслужби у Вінницькій області внесено подання дисциплінарної комісії з висновком про наявність або відсутність у діях дисциплінарного проступку та підстав для притягнення до дисциплінарної відповідальності та роз`яснено про необхідність надання письмових пояснеь на ім`я начальника. 01.02.2021 [PERSON] надано пояснення, відповідно до яких, окрім іншого, пояснила, що за час її роботи в головному управлінні Держпродспоживслужби у Вінницькій області її ніхто і ніколи не інформував (ні усно, ні письмово) про значимість таких документів, як подяка від скаржника, де, в кого і яким чином вони мають зберігатися. Підстав для притягнення її до дисциплінарної відповідальності не вбачає, оскільки не мала намірів, думок свідомо чи навмисно вчинити дії, які можуть підлягати дисциплінарному стягненню. Наказом від 15 березня 2021 про застосування дисциплінарного стягнення зроблено висновок про порушення [PERSON] вимог ч.2 ст.32 Конституції України, пунктів 1,3,7,12 ч.1 ст.8 Закону «Про державну службу», ч.2 ст.14 Закону України «Про захист персональних даних», ч.2 ст.11 Закону України «Про інформацію» та застосовано дисциплінарне стягнення у виді догани. Вважаючи наказ "Про застосування дисциплінарного стягнення до [PERSON] " №1-ДС від 15.03.2021 протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернулася з даним адміністративним позовом до суду. Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність в діях [PERSON] дисциплінарного проступку, тобто протиправної винної дії, що полягає у невиконанні або неналежному виконанні державним службовцем своїх посадових обов`язків та інших вимог, встановлених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами, за яке до нього може бути застосоване дисциплінарне стягнення (п.5 ч.2 ст.65). Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та, надаючи оцінку доводам апеляційної скарги, зазначає наступне. Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч.2 ст.32 Конституції України не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Відповідно до ч.2 ст. 11 Закону України «Про інформацію» не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження. Ст.14 Закону України «Про захист персональних даних» поширення персональних даних передбачає дії щодо передачі відомостей про фізичну особу за згодою суб`єкта персональних даних. Поширення персональних даних без згоди суб`єкта персональних даних або уповноваженої ним особи дозволяється у випадках, визначених законом, і лише (якщо це необхідно) в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Виконання вимог встановленого режиму захисту персональних даних забезпечує сторона, що поширює ці дані. Сторона, якій передаються персональні дані, повинна попередньо вжити заходів щодо забезпечення вимог цього Закону. Відповідно до ст.2 Закону України «Про захист персональних даних» персональні дані - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована; згода суб`єкта персональних даних - добровільне волевиявлення фізичної особи (за умови її поінформованості) щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, висловлене у письмовій формі або у формі, що дає змогу зробити висновок про надання згоди. Ст. 28 Закону України «Про захист персональних даних» порушення законодавства про захист персональних даних тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Закон України «Про державну службу» визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях. Статею 8 Закону України «Про державну службу» державний службовець зобов`язаний, зокрема : 1) дотримуватися Конституції та законів України, діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) дотримуватися принципів державної служби та правил етичної поведінки; 3) поважати гідність людини, не допускати порушення прав і свобод людини та громадянина; 7) сумлінно і професійно виконувати свої посадові обов`язки та умови контракту про проходження державної служби (у разі укладення); 12) зберігати державну таємницю та персональні дані осіб, що стали йому відомі у зв`язку з виконанням посадових обов`язків, а також іншу інформацію, яка відповідно до закону не підлягає розголошенню. Державні службовці виконують також інші обов`язки, визначені у положеннях про структурні підрозділи державних органів та посадових інструкціях, затверджених керівниками державної служби в цих органах, та контракті про проходження державної служби (у разі укладення). Відповідно до ст.64 Закону України «Про державну службу» за невиконання або неналежне виконання посадових обов`язків, визначених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами у сфері державної служби, посадовою інструкцією, а також порушення правил етичної поведінки та інше порушення службової дисципліни державний службовець притягається до дисциплінарної відповідальності у порядку, встановленому цим Законом. Статтею 65 Закону України «Про державну службу» визначені підстави для притягнення державного службовця до дисциплінарної відповідальності. Так, підставою для притягнення державного службовця до дисциплінарної відповідальності є вчинення ним дисциплінарного проступку, тобто протиправної винної дії або бездіяльності чи прийняття рішення, що полягає у невиконанні або неналежному виконанні державним службовцем своїх посадових обов`язків та інших вимог, встановлених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами, за яке до нього може бути застосоване дисциплінарне стягнення. Дисциплінарними проступками є: 1) порушення Присяги державного службовця; 2) порушення правил етичної поведінки державних службовців; 3) вияв неповаги до держави, державних символів України, Українського народу; 4) дії, що шкодять авторитету державної служби; 5) невиконання або неналежне виконання посадових обов`язків, актів органів державної влади, наказів (розпоряджень) та доручень керівників, прийнятих у межах їхніх повноважень; 6) недотримання правил внутрішнього службового розпорядку; 7) перевищення службових повноважень, якщо воно не містить складу кримінального або адміністративного правопорушення; 8) невиконання вимог щодо політичної неупередженості державного службовця; 9) використання повноважень в особистих (приватних) інтересах або в неправомірних особистих інтересах інших осіб; 10) подання під час вступу на державну службу недостовірної інформації про обставини, що перешкоджають реалізації права на державну службу, а також неподання необхідної інформації про такі обставини, що виникли під час проходження служби; 11) неповідомлення керівнику державної служби про виникнення відносин прямої підпорядкованості між державним службовцем та близькими особами у 15-денний строк з дня їх виникнення; 12) прогул державного службовця (у тому числі відсутність на службі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин; 13) поява державного службовця на службі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; 14) прийняття державним службовцем необґрунтованого рішення, що спричинило порушення цілісності державного або комунального майна, незаконне їх використання або інше заподіяння шкоди державному чи комунальному майну, якщо такі дії не містять складу кримінального або адміністративного правопорушення; 15) прийняття державним службовцем рішення, що суперечить закону або висновкам щодо застосування відповідної норми права, викладеним у постановах Верховного Суду, щодо якого судом винесено окрему ухвалу. Відповідно до ст.66 Закону України «Про державну службу» до державних службовців застосовується один із таких видів дисциплінарного стягнення: 1) зауваження; 2) догана; 3) попередження про неповну службову відповідність; 4) звільнення з посади державної служби. Статею 69 Закону визначено, що для здійснення дисциплінарного провадження з метою визначення ступеня вини, характеру і тяжкості вчиненого дисциплінарного проступку утворюється дисциплінарна комісія з розгляду дисциплінарних справ (далі - дисциплінарна комісія). Ст. 73 Закону передбачено, що з метою збору інформації про обставини, які стали підставою для порушення дисциплінарного провадження, для визначення дисциплінарною комісією ступеня вини, характеру і тяжкості цього дисциплінарного проступку Комісією, дисциплінарною комісією формується дисциплінарна справа. Відповідно до ст.75 Закону України «Про державну службу» перед накладенням дисциплінарного стягнення суб`єкт призначення повинен отримати від державного службовця, який притягається до дисциплінарної відповідальності, письмове пояснення. Пояснення державного службовця має відображати час, місце, обставини та причини вчинення ним дисциплінарного проступку, його усвідомлення чи заперечення провини, а також інші питання, які мають значення у справі. Колегія суддів зазначає, що розмістивши на своїй особистій сторінці в соціальнй мережі Facebook документи вхідної кореспонденції (три листи громадян) з персональними даними фізичних осіб без їх згоди на поширення персональних даних, а також будь-яких вказівок (доручень) керівництва щодо оприлюднення таких листів у встановленому порядку з дотриманням нормативно-правових актів про захист персональних даних, позивач порушила вимоги ч.2 ст.32 Конституції України, пунктів 1, 3, 7, 12 ч.1 ст.8 Закону №889-VІІ, ч.2 ст.14 Закону №2297-VІ, ч.2 ст.11 Закону №2657-ХІІ. Суд критично ставиться до аргументів позивача щодо не з`ясування обставин щодо надання згоди на розголошення персональних даних осіб, листи яких було опубліковано позивачем, оскільки такі листи адресовані начальнику Головного управління Держпродспоживслужби у Вінницькій області, а не позивачу, містять відповідні резолюції, і дозволів на поширення персональних даних адресату дані особи не надавали. Пояснення позивача, які вона надала щодо відсутності нарікань з боку осіб, персональні дані яких було оприлюднено нею, не можуть прийматися судом до уваги, оскільки такі особи можуть бути необізнані про факт оприлюднення даних. Щодо посилання позивача на наявність певних заяв від 26.03.2021 та від 25.03.2021, то такі заяви колегія суддів не приймає до уваги, так як вони подані після застосування дисциплінарного стягнення до позивача та після розміщення позивачем на особистій сторінці в соціальній мережі «FACEBOOK» публікації з персональними даними осіб. Доводи апелянта про те, що судом першої інстанції проігноровано факт надання усної згоди [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на поширення подяк, які містили персональні дані, колегія суддів оцінює критично, оскільки апелянт не є суб`єктом звернення та не є розпорядником персональних даних. Суд першої інстанції обгрунтовано не прийняв до уваги пояснення позивача щодо відсутності умислу та протиправних намірів під час розміщення публікації, а також посилання на те, що їй ніхто не роз`яснив значимість таких документів та порядок їх зберігання, оскільки позивач як державний службовець має бути обізнана зі змістом Закону України «Про державну службу», та іншими нормативно-правовими актами, які встановлюють обов`язки державного службовця. Також суд звертає увагу, що ст.8 Закону України «Про державну службу» визначені основні обов`язки державного службовця. Крім зазначених обов`язків вказано, що державні службовці виконують також інші обов`язки, визначені у положеннях про структурні підрозділи державних органів та посадових інструкціях, затверджених керівниками державної служби в цих органах, та контракті про проходження державної служби (у разі укладення). Таким чином, не виконання як обов`язків, визначених посадовими інструкціями, так і загальних обов`язків державного службовця, визначених ст. 8 Закону є дисциплінарним проступком, передбаченим п.5 ч.2 ст.65 Закону (невиконання або неналежне виконання посадових обов`язків, актів органів державної влади, наказів (розпоряджень) та доручень керівників, прийнятих у межах їхніх повноважень). Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність в діях [PERSON] дисциплінарного проступку, тобто протиправної винної дії, що полягає у невиконанні або неналежному виконанні державним службовцем своїх посадових обов`язків та інших вимог, встановлених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами, за яке до нього може бути застосоване дисциплінарне стягнення (п.5 ч.2 ст.65). Щодо доводів позивача, що за вчинення порушення «може» бути застосовано дисциплінарне стягнення, то суд звертає увагу, що відповідно до ст.77 Закону України «Про державну службу» рішення про накладення на державного службовця дисциплінарного стягнення чи закриття дисциплінарного провадження приймає суб`єкт призначення протягом 10 календарних днів з дня отримання пропозицій Комісії, подання дисциплінарної комісії у державному органі. Якщо під час розгляду дисциплінарної справи у діях державного службовця не виявлено дисциплінарного проступку, суб`єкт призначення приймає рішення про закриття дисциплінарного провадження стосовно державного службовця, яке оформляється наказом (розпорядженням). У разі виявлення за результатами розгляду ознак кримінального чи адміністративного правопорушення суб`єкт призначення зобов`язаний протягом трьох календарних днів передати відповідну заяву та копію матеріалів справи до відповідного правоохоронного органу. Пропозиція Комісії, подання дисциплінарної комісії є обов`язковими для розгляду суб`єктами призначення та враховуються ними під час вирішення питань щодо застосування дисциплінарного стягнення чи закриття дисциплінарного провадження. Таким чином, суб`єкт призначення зобов`язаний прийняти відповідне рішення за результатами розгляду пропозицій комісії- застосувати дисциплінарне стягнення у разі виявлення в діях службовця дисциплінарного проступку чи закриття дисциплінарного провадження у разі відсутності такого. Враховуючи встановлення у діях позивача дисциплінарного проступку, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про правомірність накладення дисциплінарного стягнення до позивача. Обставин, які б свідчили про невідповідність застосованого стягнення характеру і тяжкості вчиненого дисциплінарного проступку та ступеню вини державного службовця судом не встановлено. Доводи апелянта про те, що в порушення п.16 Порядку здійснення дисциплінарного провадження, затвердженого постановою КМУ від 04.12.2019 №1039 не складено протокол засідання дисциплінарної комісії, не обрано секретаря, не повідомлено позивача про внесення подання керівнику, спростовуються матеріалами справи. Зокрема, до заперечення на відповідь на відзив по справі №120/2495/21 відповідачем додані: копія протоколу засідання дисциплінарної комісії №01 від 13.01.2021; копія протоколу засідання дисциплінарної комісії №02 від 22.01.2021; копія повідомлення про внесення подання дисциплінарної комісії від 01.02.2021; підтвердження направлення повідомлення про внесення подання дисциплінарної комісії від 01.02.2021. (а.с.97-103). Відповідно до протоколу засідання дисциплінарної комісії №01 від 13.01.2021 Головою дисциплінарної комісії обрано [PERSON] , а секретарем комісії - Шевченко Вікторію Анатоліївну. Щодо посилань представника позивача на недоліки протоколу комісії від 22.01.2021, то суд звертає увагу, що комісія складалася із п`яти осіб, результат голосування комісії з підстав зазначених представником позивача не міг бути змінений. Верховний Суд в постанові від 23 квітня 2020 року у справі № 813/1790/18 вказував, що порушення процедури прийняття рішення суб`єктом владних повноважень саме по собі може бути підставою для визнання його протиправним та скасування у разі, коли таке порушення безпосередньо могло вплинути на зміст прийнятого рішення. При цьому, колегія суддів наголошувала на необхідності дотримання встановленої законом процедури прийняття відповідного акту, проте, звертала увагу, що саме по собі порушення такої процедури може бути підставою для скасування рішення суб`єкта владних повноважень лише за тієї умови, що таке порушення вплинуло або могло вплинути на правильність оскаржуваного рішення. Певні дефекти адміністративного акта можуть не пов`язуватись з його змістом, а стосуватися процедури його ухвалення. У такому разі можливі дві ситуації: внаслідок процедурного порушення такий акт суперечитиме закону (тоді акт є нікчемним), або допущене порушення не вплинуло на зміст акта (тоді наслідків для його дійсності не повинно наставати взагалі). Отже, саме по собі порушення процедури прийняття акта не повинно породжувати правових наслідків для його дійсності, крім випадків, прямо передбачених законом, Інших підстав, які б стосувалися процедури здійснення дисциплінарного провадження та прийняття оскаржуваного рішення позивачем не наведено та судом не встановлено. Отже, при дослідженні матеріалів справи, вищезазначених обставин, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог позивача, оскільки оскаржуваний наказ, прийнятий на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України. Таким чином, судова колегія констатує, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують. Згідно з частиною 1 статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Оскільки судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права та підстав для його скасування не вбачається, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Результат розгляду: denied