Рішення адміністративного суду від 2022-07-11 00:00:00+03

[PERSON] звернулась до суду першої інстанції з позовом, в якому просила стягнути з Департаменту патрульної поліції України середній заробіток за весь час затримки виплати невиплаченого грошового забезпечення при звільненні працівника, починаючи з 28.02.2018 - дня звільнення по день фактичного розрахунку - 02.09.2021 в сумі 315382,50 грн. В обґрунтування позову зазначено, що позивач проходив службу в поліції з 08.02.2016 року по 28.02.2018 року на посаді інспектора роти №3 батальйону Управління патрульної поліції в Херсонській області. На виконання судового рішення, яке набрало законної сили в іншій адміністративній справі, з Департаменту патрульної поліції на користь позивача стягнуто заборгованість по грошовому забезпеченню, не виплаченого на момент звільнення зі служби. Остаточний розрахунок невиплаченого грошового забезпечення при звільненні проведений 02.09.2021 року. Посилаючись на положення ст.ст.116, 117 КЗпП України, фактичну кількість затримки у повному розрахунку та виходячи із принципу справедливості та співмірності, наполягає на відшкодуванні відповідачем середнього заробітку у сумі 315 382,5 грн. Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2021 року адміністративний позов задоволено частково. Суд стягнув з Департаменту патрульної поліції України на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 13 976,13 грн. У задоволенні решти позовних вимог суд відмовив. Стягнув з Департаменту патрульної поліції України судовий збір в Державний бюджет України (отримувач коштів ГУК у м.Києві/м.Київ/22030106, код ЄДРПОУ 37993783, банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), рахунок отримувача: UA908999980313111256000026001, код класифікації доходів бюджету: 22030106) у сумі 138 (сто тридцять вісім) грн. 77 коп. Стягнув з [PERSON] судовий збір в Державний бюджет України (отримувач коштів ГУК у м.Києві/м.Київ/22030106, код ЄДРПОУ 37993783, банк отримувача : Казначейство України (ЕАП), рахунок отримувача: UA908999980313111256000026001, код класифікації доходів бюджету: 22030106) у сумі 3015 (три тисячі п`ятнадцять) грн. 06 коп. Проаналізувавши положення ст.ст. 47, 116, 117 КЗпП України, суд першої інстанції виходив з того, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про їх розмір. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Виходячи з того, що не проведення з вини роботодавця розрахунку з працівником у визначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України та виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позивачем права на отримання відшкодування за затримку виплати належного грошового забезпечення. Разом з цим, з посиланням на приписи п.п. 2, 8 Порядку від 08.02.1995 року №100 та з врахуванням таких обставин як: розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати, суд першої інстанції визначив до відшкодування на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 13976,13 грн. Під час розподілу судових витрат суд керувався положеннями ч. 3 ст. 139 КАС України. В апеляційній скарзі [PERSON] , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, просить змінити рішення суду шляхом збільшення розміру середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок, який підлягає стягненню з Департаменту патрульної поліції з 13 976,13 грн. до 315 382,5 грн., скасувати стягнення з апелянта судового збору у сумі 3 015,06 грн. Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, апелянт наголошує на необхідності визначення середнього заробітку за час затримки у розрахунку повного грошового забезпечення при звільненні, виходячи із середньоденного заробітку за грудень 2017 року та січень 2018 року у сумі 443085 грн. Також, з посиланням на ту обставину, що невиплачена сума грошового забезпечення становить 91,18 % від належної виплати, і з посиланням на принцип справедливості та співмірності, вказує на правомірність вимог щодо відшкодування середнього заробітку у розмірі 315 382,5 грн. У відзиві на апеляційну скаргу Департамент патрульної поліції посилається на необґрунтованість доводів апелянта та відсутність обставин для скасування судового рішення. Судом першої інстанції з`ясовано та як встановлено під час апеляційного розгляду, [PERSON] проходила службу в поліції з 08.02.2016 року по 28.02.2018 року на посаді інспектора роти №3 батальйону Управління патрульної поліції в Херсонській області (з 08.02.2016 року по 30.06.2016 року в званні рядового; з 01.07.2016 року по 28.02.2018 року в званні лейтенанта поліції). Наказом Департаменту патрульної поліції від 21.02.2018 року №146о/с, відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію», звільнено зі служби в поліції лейтенанта поліції [PERSON] (0006373), інспектора роти №3 батальйону, з 28 лютого 2018 року, із відрахуванням грошового забезпечення за 25 діб використаної щорічної чергової основної оплачуваної відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року. З огляду на не виплату під час звільнення зі служби грошового забезпечення у вигляді доплати за службу в нічний час за період з 08.05.2016 року по 28.02.2018 року в сумі 10500 грн.; індексації грошового забезпечення за період з 01.06.2016 року по 31.10.2017 року в сумі 3179,13 грн.; посадового окладу, починаючи з 01.03.2016 року по 30.06.2016 року, в сумі 280 грн., позивач звертався із адміністративним позовом про стягнення вказаного грошового забезпечення в судовому порядку. Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 05 березня 2020 року по справі №540/51/20, з урахуванням ухвали Херсонського окружного адміністративного суду від 12 березня 2020 року про виправлення описки, стягнуто з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України заборгованість по грошовому забезпеченню у вигляді доплати за службу в нічний час за період з 08.02.2016 року по 28.02.2018 року на користь [PERSON] в сумі 10500 грн. Стягнуто з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України заборгованість по індексації грошового забезпечення за період з 01.06.2016 року по 31.10.2017 року на користь [PERSON] в сумі 3179,13 грн. Стягнуто з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України частину невиплаченого посадового окладу, починаючи з 08.02.2016 року по 30.06.2016 року на користь [PERSON] в сумі 350 грн. Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11 березня 2021 року по справі №540/51/20 рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 05 березня 2020 року змінено, виклавши абз.4 резолютивної частини у наступній редакції: «Стягнути з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України частину невиплаченого посадового окладу, починаючи з 01.03.2016 року по 30.06.2016 року на користь [PERSON] в сумі 280 грн.». В іншій частині рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 05 березня 2020 року залишено без змін. Загальна сума невиплаченого грошового забезпечення при звільненні позивача склала 13 959,13 грн. (10 500 грн. + 3 179 грн. 13 коп. + 280 грн.). Як свідчать матеріали справи та не заперечується сторонами, остаточний розрахунок грошового забезпечення позивача проведений 02.09.2021 року. Посилаючись на те, що відповідачем не було дотримано вимоги законодавства щодо повного розрахунку при звільненні зі служби, не було виконано вимоги ст. 117 КЗпП України щодо нарахування середнього заробітку за повний період затримки розрахунку, позивач звернувся до суду із цим позовом за захистом своїх прав та інтересів. Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Так, відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму. За правилами ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Стаття 116 КЗпП оперує поняттям «всі суми, що належать працівнику», а стаття 117 цього Кодексу передбачає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні. Умовами застосування ч. 1 ст. 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Водночас, статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Таким чином, у разі невиплати повного грошового забезпечення на день звільнення зі служби, підлягає застосуванню відповідальність, передбачена ст. 117 КЗпП України. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення. Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця. Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими\~ \~Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення. Враховуючи, що не проведення з вини відповідача розрахунку з позивачкою у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати доплати за службу у нічний час та індексації грошового забезпечення на підставі ст.117 КЗпП України. Слід також враховувати, що відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно п. 8 Порядку від 08.02.1995 року №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) зарплата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за це період. Визначаючи розмір відшкодування, яке підлягає стягненню на користь позивача, суд першої інстанції, з огляду на правові позиції Верховного Суду України у постанові від 24.10.2011 р. у справі № 6-39цс11 та у постановах Верховного Суду від 04.04.2018 р. у справі № 524/1714/16-а, від 30.10.2019 р. у справі № 806/2473/18, під час вирішення спору правильно враховано такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати. Як вірно встановив суд першої інстанції, згідно довідки Департаменту патрульної поліції від 07.12.2021 року №1985, грошове забезпечення позивача у січні та лютому 2018 року (останні 2 місяці, що передували виключенню зі списків особового складу) складало - по 8223,35 грн. кожного місяця. Середньоденне грошове забезпечення складає 278,76 грн. ((8223,35 грн. + 8223,35 грн.):59 днів). При цьому, доводи апелянта про необхідність визначення середньоденного заробітку, виходячи з грошового забезпечення за грудень 2017 року та січень 2018 року, суперечать абз. 3 п. 2, п. 8 Порядку від 08.02.1995 року №100, оскільки згідно відомостей про нарахування грошового забезпечення січень та лютий 2018 року є повними місяцями служби позивача. Період затримки у розрахунку становить 1279 днів (з 01.03.2018 року по 01.09.2021 року). Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку складає 356534,04 грн. (1279 днів х 278,76 грн.). Виплачене за судовим рішенням, яке набрало законної сили по справі №540/51/20, грошове забезпечення позивача складає у сумі 13959,13 грн. Істотність частки складової заробітної плати (13959,13 грн.) в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку (356534,04 грн.) становить 3,92 % ((13959,13 грн. : 356534,04 грн.) х 100 %). Відтак, з огляду на принцип справедливості та співмірності із несвоєчасним розміром грошового забезпечення, цілком обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відшкодування на користь позивача середнього заробітку у сумі 13976,13 грн. з урахуванням істотної частки 3,92 % ((356534,04 грн. х 3,92 %) : 100 %). Також, колегія суддів враховує відсутність в апеляційній скарзі мотивів вимог щодо скасування стягнення з позивача судового збору. Водночас, як свідчать положення, ч. 3 ст. 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору. Виходячи з наведених положень адміністративного процесуального законодавства та частини задоволених вимог, що складає 4,4% від заявлених позовних вимог, а також відстрочення позивачу на момент звернення із позовом судового збору та несплату цього збору до ухвалення судового рішення, суд дійшов правильного висновку про стягнення з позивача судового збору під час винесення рішення у цій справі. З огляду на викладене, оскільки висновки суду відповідають нормам матеріального і процесуального права та обставинам справи, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідно до вимог ст. 316 КАС України підлягає залишенню без змін. Відповідно до приписів ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Результат розгляду: denied