Рішення адміністративного суду від 2022-10-06 00:00:00+03

[PERSON] звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до [INFO], в якому просить: - визнати протиправною бездіяльність [INFO] щодо необхідності проведення із позивачем своєчасного, повного, фактичного розрахунку під час звільнення з військової служби; - стягнути з [INFO] на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку під час звільнення з військової служби в сумі 383 284, 34 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що останнім днем проходження служби є 27.07.2018, проте відповідач з порушенням строків виплатив належну під час звільнення компенсацію за неотримане речове майно на виконання рішення у справі №580/5034/20 і невикористані додаткові відпустки та допомогу під час звільнення. Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2021 року адміністративний позов задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність [INFO] у не визначенні належних сум для розрахунку під час звільнення з військової служби [PERSON] станом на 27.07.2018; зобов`язано [INFO] здійснити відповідно до чинного законодавства розрахунок середньоденного грошового забезпечення [PERSON] з урахуванням суми індексації грошового забезпечення на виконання рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 03.08.2021 у справі № 580/3515/21 і компенсації за невикористані дні відпустки на виконання рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 13.08.2021 у справі № 580/5034/21 з урахуванням висновків суду. В решті позовних вимог відмовлено. Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, позивач звернувся до Шостого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати повністю та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, визнати протиправною бездіяльність [INFO] щодо необхідності проведення своєчасного повного фактичного розрахунку при звільненні з військової служби, що полягає у несвоєчасній виплаті одноразової грошової допомоги при звільненні та грошових компенсацій на неотримане речове майно й за невикористані дні щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій; стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби, що полягає у виплаті одноразової грошової допомоги при звільненні та грошових компенсацій на неотримане речове майно й за невикористані дні щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 28.07.2018 по 29.04.2021 в сумі 383 284,34 грн. Свої вимоги апелянт мотивує тим, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи. Зокрема, апелянт стверджує, що остаточний повний фактичний розрахунок проведено з ним при звільненні лише 29.04.2021 шляхом виплати грошової компенсації та допомоги. Водночас, відповідачем порушено строки остаточного розрахунку, визначені чинним законодавством. Разом з тим, суд першої інстанції, на думку позивача, вийшов за межі позовних вимог, що є необґрунтованим та не підвищило ефективності захисту порушених прав. Апелянт наполягає на тому, що вчасно звернувся до суду з позовною заявою, оскільки відлік строку починається саме з дня остаточного фактичного розрахунку при звільненні - з 29.04.2021, тому вважає, що відповідач має відшкодувати на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Ухвалами колегії Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 липня 2022 року відкрито провадження за апеляційною скаргою [PERSON] , призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження з 29 липня 2022 року. Від [INFO] надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначається, що положення Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей не передбачає такого виду відповідальності як виплата грошового забезпечення військовослужбовцю за час затримки по день фактичного розрахунку та не містить відсильних норм на інші законодавчі акти в цій частині. Такий вид компенсації містить лише Кодекс законів про працю України, норми якого до даних правовідносин не застосовуються. Відповідно до частин першої, третьої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Як встановлено з наявних у справі матеріалів, капітана [PERSON] звільнено відповідно до наказу командувача військ від 02.07.2018 №139 у запас за пп. б (за станом здоров`я) п.2 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», зазначено вважати його таким, що 27.07.2018 посаду здав і виключений із списків особового складу [INFO] і всіх видів забезпечення. Також наказом передбачено виплатити: одноразову грошову допомогу у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за три повних календарних роки служби, грошову компенсацію замість речового майна у сумі 20 158,14 грн. Отже, останнім днем проходження позивачем військової служби є 27.07.2018. Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. За статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму. Як визнано сторонами у цій справі, остаточний розрахунок у зв`язку зі звільненням з позивачем здійснено 29.04.2021 шляхом виплати грошових компенсацій та допомоги (загалом три види допомоги, які виплачені у різний термін). Суд першої інстанції, відмовляючи у частині позовних вимог, зокрема визначив, що термін «фактичний остаточний розрахунок при звільненні» стосується кожної виплати при звільненні окремо. Водночас, колегія суддів апеляційного суду з такою позицією суду першої інстанції не погоджується з огляду на таке. Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. За частиною другою статті 117 КЗпП України виплата цього відшкодування не залежить від дати фактичного розрахунку, як це передбачено частиною першою статті 117 КЗпП України, і положення цієї статті 117 КЗпП України (загалом) не містять положень, які б давали підстави вважати, що вони є застосовними також і до правовідносин, які виникають після того, як суд постановив рішення щодо виплати як заборгованості із заробітної плати, так і відшкодування за затримку її виплати (зокрема, у зв`язку з тривалим невиконанням рішення суду, яке набрало законної сили). Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постановах від 30.01.2019 у справі №910/4518/16 та від 26.02.2020 у справі №821/1083/17, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати. Усі виплати (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Відтак, закріплені у статтях 116,117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником. Також Конституційний Суд України у рішенні від 22.02.2012 №4-рп/2012 зазначив, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Як вбачається з обставин цієї справи, відповідач виплатив останню належну позивачеві грошову виплату - компенсацію за невикористані дні щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій лише 29.04.2021, отже саме цей день є днем фактичного остаточного розрахунку. Виходячи з такого, вочевидь відсутні підстави вважати пропущеним строк звернення позивача до суду з адміністративним позовом щодо жодної з частин позовних вимог. Разом з тим, колегія суддів зазначає також, що середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за своєю правовою природою не є грошовим забезпеченням, винагородою або іншою виплатою, право на яку набуто у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби, натомість носить компенсаційний характер та має на меті відшкодувати працівнику майнові витрати за несвоєчасний розрахунок при звільненні. В апеляційній скарзі позивач зазначає, що сума компенсації за несвоєчасний розрахунок складає 383 284,34 грн. При цьому, при обчисленні позивач виходив з відомостей довідки про доходи, з якої вбачається, що сума грошового забезпечення за останні 2 місяці служби склало 23 218,40 грн, розмір середньоденного грошового забезпечення становив 380,62 грн, затримка у виплаті становить 1 007 днів. З огляду на наведені вище мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості; те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки також викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц. Таким чином, відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку. Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19. Також колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що при вирішенні зазначених питань повинен існувати розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Певні намагання віднайти такий баланс простежуються у судових рішеннях Верховного Суду України (зокрема у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16). Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Згідно приписів частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, Верховним Судом у постанові від 30.10.2019 у справі №806/2473/18 сформовано правову позицію щодо врахування істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку. Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. На запит Шостого апеляційного адміністративного суду від 26.08.2022 [INFO] надано довідку від 02.09.2022, відповідно до якої за період з 28.07.2018 по 29.04.2021 [PERSON] здійснено такі виплати: - одноразова грошова допомога при звільненні - 17 413,80 грн (виплачено 30.07.2018); - компенсація за невикористане речове майно - 20 158,14 грн (виплачено 14.09.2018); - компенсація за додаткову відпустку як учаснику бойових дій за рішенням суду - 10835,26 (виплачено 28.04.2021). З огляду на наведене судова колегія вважає виправданою та співмірною у даному випадку суму відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, яка дорівнює сумі фактичної недоплати за неотримане речове майно та за невикористані дні щорічної додаткової відпустки [PERSON] , як учаснику бойових дій за період з 28.07.2018 по 29.04.2021, а саме в сумі: 20 158,14 + 10 835,26 = 30 993,40 грн. У цій справі колегія суддів вбачає необґрунтований вихід суду першої інстанції за межі позовних вимог, що не сприяло ефективному та повному захисту прав та законних інтересів позивача. Відповідно, аргументи позивача, викладені в апеляційній скарзі є слушними та обґрунтованими, тому колегія суддів вбачає підстави для скасування рішення суду першої інстанції та часткового задоволення позовних вимог позивача. Відповідно до статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Результат розгляду: partial