Рішення адміністративного суду від 2022-01-12 00:00:00+02

31 січня 2020 року [PERSON] звернулася в суд з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, в якому просила: визнати за нею право на отримання 6 мінімальних пенсій за віком, 50% додаткової пенсії від її мінімального розміру з 01 квітня 1999 року як інваліду 3 групи, а з 03 травня 2017 року - 8 мінімальних пенсій за віком, 75% додаткової пенсії від її мінімального розміру, як інваліду 2 групи, згідно зі статтями 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», з часу призначення пенсії по інвалідності, яка пов`язана з Чорнобильською катастрофою; визнати протиправними дії щодо відмови у проведенні перерахунку та виплати 6 мінімальних пенсій за віком, 50% додаткової пенсії від її мінімального розміру з 01 квітня 1999 року, а з 03 травня 2017 року - 8 мінімальних пенсій за віком, 75% додаткової пенсії від її мінімального розміру, відповідно до статей 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», з часу призначення пенсії по інвалідності, яка пов`язана з Чорнобильською катастрофою; зобов`язати з часу призначення пенсії по інвалідності, яка пов`язана з Чорнобильською катастрофою, здійснити перерахунок та виплату з урахуванням проведених виплат, який би відповідав розміру 6 мінімальних пенсій за віком, 50% додаткової пенсії від її мінімального розміру з 01 квітня 1999 року, а з 03 травня 2017 року - 8 мінімальних пенсій за віком, 75% додаткової пенсії від її мінімального розміру відповідно до статей 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». На обгрунтування позовних вимог зазначає, що перебуває на обліку у відповідача, з 01 квітня 1999 року отримувала пенсію по інвалідності як інвалід 3 групи від захворювання, яке пов`язане із ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС, з 03 травня 2017 року отримує пенсію по інвалідності як інвалід 3 групи від захворювання, яке пов`язане із ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС та має право на доплати, передбачені Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року№796-XII. Вказує, що звернулася до відповідача із заявою про визнання за нею права на отримання з 01 квітня 1999 року пенсії відповідно до статей 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», нарахування та виплату їй державної пенсії по інвалідності й щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, за період з 01 квітня 1999 року у розмірах, встановлених нормами статей 50, 54 вказаного Закону. Проте, відповідач відмовився у добровільному порядку визнати за позивачем право на отримання пенсії у розмірах, передбачених статтями 50, 54 Закону №796-XII, та провести перерахунок належних їй пенсійних виплат. Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2021 року позовну заяву [PERSON] в частині позовних вимог про визнання незаконними і протиправними дій щодо відмови у проведенні перерахунку та виплати 6 мінімальних пенсій за віком, 50% додаткової пенсії від її мінімального розміру з 01 квітня 1999 року по 02 травня 2017 року, та з 03 травня 2017 року по 30 липня 2019 року - 8 мінімальних пенсій за віком, 75% додаткової пенсії від її мінімального розміру, відповідно до статей 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», з часу призначення пенсії по інвалідності, яка пов`язана з Чорнобильською катастрофою; зобов`язання з часу призначення пенсії по інвалідності, яка пов`язана з Чорнобильською катастрофою, здійснити перерахунок та виплату з урахуванням проведених виплат, який би відповідав розміру 6 мінімальних пенсій за віком, 50% додаткової пенсії від її мінімального розміру з 01 квітня 1999 року по 02 травня 2017 року, та з 03 травня 2017 року по 30 липня 2019 року - 8 мінімальних пенсій за віком, 75% додаткової пенсії від її мінімального розміру відповідно до статей 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» - залишено без розгляду. Приймаючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено шестимісячний строк звернення до суду встановлений частиною другою статті 122 КАС України і ним не подано належних доказів на підтвердження існування обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного звернення до суду. Не погодившись з прийнятою ухвалою, [PERSON] подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржувана ухвала є незаконною та необґрунтованою, прийнятою з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що строк звернення до суду не пропущено, оскільки звернулась до суду в межах шестимісячного строку від дня отримання листа від 09 січня 2021 року № Г-4801/07.1-59, тому підстави для залишення без розгляду позовних вимог за період з 01 квітня 1999 року по 30 липня 2019 року відсутні. Вказує, що згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 24 листопада 2020 року по справі № 815/460/18 шестимісячний строк звернення до суду не підлягає застосуванню до спорів, які виникли у зв`язку з недоплаченою сумою пенсії. Звертає увагу на рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року у справах № 8-рп/2013 та № 9-рп/2013 як на підставу для необмеження будь-яким строком звернення до суду з вимогами про перерахунок пенсії. Суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження) (п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України). Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав. Приймаючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції прийшов до висновку про пропущення позивачем передбаченого законом строку звернення до суду та відсутність поважних причин його пропуску. Колегія суддів погоджується з обгрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси. Згідно із ч. 1 ст. 118 КАС України процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом. Процесуальні строки визначаються днями, місяцями і роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Згідно із ч. 3 ст. 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду передбачені ст. 123 КАС України, відповідно до частини третьої якої, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду. З вищенаведених норм слідує, що строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Відтак, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними. Рішенням Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя. Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами. Суд апеляційної інстанції зазначає, що Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» не встановлює спеціального строку звернення до суду за захистом порушеного права на отримання щомісячного підвищення до пенсії, відтак застосуванню підлягає шестимісячний строк звернення до суду, визначений частиною другою статті 122 КАС України, який обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Так, судом першої інстанції правильно встановлено, що позивач звернулася до суду з цим позовом засобами поштового зв`язку 31 січня 2020 року, що підтверджується відбитком поштового штемпеля на конверті, у якому позов було скеровано до суду. При цьому позовні вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити щомісячну додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров`ю та державну пенсію для інвалідів за період з 01 квітня 1999 року по 30 липня 2019 року, заявлені поза межами шестимісячного строку звернення до суду. Щодо доводів скаржника про те, що про порушення свого права вона дізналася у січні 2020 року з листа відповідача, на думку колегії суддів, такі не можуть бути поважною причиною пропуску строку з огляду на наступне. З матеріалів справи слідує, звертаючись у листопаді 2019 року до відповідача із заявою про перерахунок та виплату виплату щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю та державну пенсію для інвалідів, позивач вже знала, що з 01 квітня 1999 року розмір належних їй пенсійних виплат обчислювався і виплачувався відповідачем у відповідності до постанов Кабінету Міністрів України, а не Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Відтак, колегія суддів вважає, що отримання позивачем листа відповідача від 09 січня 2020 року у відповідь на її заяву не змінює момент, з якого позивач повинна була дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли позивач почала вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в даному випадку. Такий висновок відповідає правовій позиції Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, яка викладена в постанові від 31 березня 2021 року у справі № 240/12017/19. Щодо посилання скаржника на постанову Верховного Суду від 24 листопада 2020 року по справі № 815/460/18, то таке є безпідставним, оскільки за змістом наведених норм та правових висновків строк давності не застосовується лише до вимог щодо нарахованих пенсій, в спірних же правовідносинах суми пенсії нараховані пенсійним органом не були. Велика Палата Верховного Суду у вищевказаній постанові дійшла висновку, що норми статті 87 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року № 1788-XII та статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 січня 2003 року № 1058-IV щодо необмеження будь-яким строком невиплаченої пенсіонерові суми пенсії підлягають застосуванню у справах за позовами про оскарження бездіяльності, дій та/або рішень суб`єкта владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку пенсійних виплат виключно за наявності таких умов: 1) ці суми мають бути нараховані пенсійним органом; 2) ці суми мають бути невиплаченими саме з вини держави в особі пенсійного органу. Крім того, безпідставними є посилання позивача на рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року у справах № 8-рп/2013 та № 9-рп/2013 як на підставу для необмеження будь-яким строком звернення до суду з вимогами про перерахунок пенсії, оскільки за змістом вказаного рішення, Судом здійснено офіційне тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» стосовно того, чи охоплює поняття «належна працівнику заробітна плата» усі виплати, на які працівник має право, зокрема й за час простою, що мав місце не з вини працівника, та чи обмежується строком позовної давності звернення до суду з позовом про стягнення такої заробітної плати залежно від її нарахування роботодавцем, тоді як предметом даного судового спору є вимоги щодо визнання права на пенсію і її перерахунок, які не є тотожними за своєю формою та змістом. За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про залишення позовної заяви без розгляду в частині позовних вимог за період з 01 квітня 1999 року по 30 липня 2019 року, оскільки такі подані з пропуском строку, встановленого статтею 122 КАС України. Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29). Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи. За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржувану ухвалу слід залишити без змін.

Результат розгляду: denied