Рішення адміністративного суду від 2022-01-25 00:00:00+02

У березні 2021 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Рівне \~Міністерства оборони України, в якому просив: а) визнати протиправними дії Квартирно-експлуатаційного відділу м. Рівне щодо не нарахування та не виплати індексації грошового забезпечення [PERSON] з 01.01.2016 по 28.02.2018, з встановленням базового місяця - січень 2008 року, в сумі 83625, 23 грн, з урахуванням компенсації податку з доходів фізичних осіб та утриманням військового збору; б) зобов`язати Квартирно-експлуатаційний відділ м. Рівне нарахувати та виплатити [PERSON] індексацію грошового забезпечення за період 01.01.2016 по 28.02.2018, з встановленням \~базового місяця - січень 2008 року, в сумі 83625, 23 грн, з урахуванням компенсації податку з доходів фізичних осіб та утриманням військового збору. Позов мотивований безпідставною невиплатою відповідачем позивачу в період з 01.01.2016 по 28.02.2018 індексації грошового забезпечення з встановленням базового місяця січень 2008 року, в сумі 83625, 23 грн, яка є однією з основних гарантій щодо оплати праці та є обов`язковою для всіх юридичних осіб - роботодавців незалежно від форми власності та виду юридичної особи. Рішенням від 06 серпня 2021 року Рівненський окружний адміністративний суд позов задовольнив частково. Визнав протиправною бездіяльність Квартирно-експлуатаційного відділу м. Рівне щодо не нарахування та невиплати [PERSON] індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018. Зобов`язав Квартирно-експлуатаційний відділ м. Рівне нарахувати та виплатити [PERSON] індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018. У задоволенні решти позовних вимог відмовив. Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, Квартирно-експлуатаційний відділ м. Рівне подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи. В обґрунтування апеляційної скарги скаржник вказує на те, що відповідно до\~ статті 51 Бюджетного кодексу\~ видатки на грошове забезпечення здійснюються лише в межах фонду грошового забезпечення. Індексація грошових доходів населення провадиться відповідно до Закону України ,,Про індексацію грошових доходів населення та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року за № 1078. Відповідно до статті 5 Закону і пункту 6 Порядку індексація грошових доходів населення здійснюється в межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів. Зазначає, що механізму нарахування та виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовців за попередні періоди немає і у межах наявного фінансового ресурсу можливості виплатити індексації грошового забезпечення військовослужбовцям не було. Також апелянт вважає себе неналежним відповідачем у справі, оскільки позивач лише перебував на фінансовому забезпеченні відповідача, проте трудові відносини мав (проходив службу) з Комендатурою військових сполучень залізничної дільниці та станції Рівне. З огляду на викладене, відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю. На підставі пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. Суд встановив та матеріалами справи підтверджується, що [PERSON] з серпня 1992 року по листопад 2020 року проходив військову службу в Збройних Силах України, що стверджується витягом із послужного списку позивача (а.с.9). Наказом командувача Сил логістики Збройних Силах України від 08.10.2020 № 125 [PERSON] звільнений з військової служби у запас за підпунктом "к" (особи, які проходять військову службу за контрактом, дію якого продовжено понад встановлені строки на період до закінчення особливого періоду або до оголошення демобілізації, та вислужили не менше 18 місяці з дати продовження дії контракту, якщо вони на висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду) пункту другого частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (а.с.10). Наказом військового коменданта Комендатури військових сполучень залізничної станції Рівне \~(по стройовій частині) від 02.11.2020 № 125 був виключений зі списків особового складу військової комендатури та з усіх видів забезпечення з 02.11.2020 (а.с.11). При цьому, як встановлено судом та підтверджено сторонами у справі, Комендатура військових сполучень залізничної дільниці та станції Рівне перебуває на фінансовому забезпеченні в Квартирно-експлуатаційному відділі м. Рівне, де позивачу нараховувалось та виплачувалось грошове забезпечення до дня звільнення з військової служби. Однак, докази нарахування та виплати відповідачем в період з січня 2016 року по лютий 2018 року індексації грошового забезпечення в матеріалах справи відсутні. 23.02.2021 позивач звернувся до відповідача із запитом, в якому просив нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з січня 2016 року по лютий 2018 року, з встановленням базового місяця - січень 2008 року (а.с.13). Листом від 25.02.2021 за №442 відповідач відмовив позивачеві у нарахуванні та виплаті індексації грошового забезпечення з січня 2016 року по лютий 2018 року, з встановленням базового місяця - січень 2008 року. Відповідач повідомляв, що відповідно до ст.5 Закону України ,,Про індексацію грошових доходів населення, пункту 6 Порядку проведення індексації грошових доходів населення індексація грошових доходів населення здійснюється в межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів. Відповідно до роз`яснення Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 26.03.2018 № 248/1485, у межах наявного фінансового ресурсу можливості виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України у січні 2016 року - лютому 2018 року у Міноборони не було. Крім того, згідно роз`яснень Міністерства соціальної політики України механізму нарахування та виплати індексації грошового забезпечення та визначення базового місяця за попередні періоди немає. Враховуючи вищевикладене, здійснити нарахування та виплату індексації грошового забезпечення з січня 2016 року по лютий 2018 року можливості не було (а.с.14). Не погоджуючись із діями відповідача щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення в період з 01.01.2016 по 28.02.2018, з встановленням базового місяця - січень 2008 року в сумі 83625, 23 грн, позивач звернувся до суду з даним позовом. Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції керувався тим, що сума індексація грошового забезпечення є складовою частиною грошового забезпечення і відповідно до закону підлягає обов`язковому нарахуванню та виплаті, а відсутність бюджетного фінансування не може бути підставою для не проведення індексації грошового забезпечення. Поряд з цим, суд відмовив у задоволенні вимоги про встановлення базового місяця, з якого проводиться індексація грошового забезпечення, оскільки права позивача в цій частині ще не порушені, а тому вимога є передчасною. Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, враховуючи межі перегляду, передбачені ст. 308 КАС України, апеляційний суд зазначає наступне. Відповідно до ч.2 \~ст.19 Конституції України \~органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені \~Конституцією \~та законами України. Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень. Відповідно до приписів частини першої\~ статті 9 Закону України ,,Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей № 2011-XII від 20.12.1991\~ (далі - Закон № 2011-XII) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Згідно з частиною другою\~ статті 9 Закону № 2011-XII\~ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Абзацом другим частини третьої\~ статті 9 Закону № 2011-XII\~ передбачено, що грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону. Відповідно до\~ статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-XII ,,Про індексацію грошових доходів населення\~ (далі\~ Закон № 1282-XII) індексація грошових доходів населення\~ встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Згідно із частиною першою\~ статті 2 Закону № 1282-XII\~ індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. Відповідно до\~ статті 9 Закону № 1282-XII\~ індексація грошових доходів населення здійснюється за місцем їх отримання за рахунок відповідних коштів. Відповідно до\~ статті 18 Закону України ,,Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії, якою визначено право громадян на соціальні гарантії, законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії, зокрема, щодо індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін. Статтею 19 цього Закону\~ визначено, що державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності. Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України, який своєю постановою № 1078 від 17.07.2003 затвердив Порядок проведення індексації грошових доходів населення. Згідно з пунктом 6 цього Порядку виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню: 1) підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів; 2) підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету. У разі коли грошовий дохід формується з різних джерел і цим Порядком не встановлено черговості його індексації, сума додаткового доходу від індексації виплачується за рахунок кожного джерела пропорційно його частині у загальному доході. Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік. Враховуючи наведене, індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. За вимогами вказаних нормативно-правових актів проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи в тому числі військовослужбовців, при цьому базовим місяцем при обчисленні індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації слід вважати підвищення грошового забезпечення за рахунок зростання його складових, які не мають разового характеру. Як видно з матеріалів справи, зокрема, листа-відповіді відповідача від 25.02.2021 №442, та не заперечувалося сторонами, за період з січня 2016 року по лютий 2018 року індексація грошового забезпечення позивачу не нараховувалась та не виплачувалась. Суд апеляційної інстанції погоджується з доводами суду першої інстанції в тому, що покликання відповідача на відсутність фінансових ресурсів для нарахування та виплати індексацій, що передбачено пунктом 6\~ статті 5 Закону України ,,Про індексацію грошових доходів населення\~ та пунктом 6 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого\~ постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078, є безпідставними, оскільки відсутність бюджетного фінансування не може бути підставою для не проведення індексації грошового забезпечення. Наведене підтверджується практикою Європейського Суду з прав людини, зокрема у справах «Кечко проти України», «Ромашов проти України», «Шевченко проти України». У п. 74 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v.Croatia) зазначено, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Такі покликання відповідача порушують гарантоване статтею 1 Першого протоколу Конвенції право мирно володіти своїм майном, з огляду на те, що чинне правове положення передбачає індексацію грошового забезпечення, відтак, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти в проведенні індексації, доки відповідні положення є чинними. Стосовно покликань апелянта на те, що він є неналежним відповідачем у справі, колегія суддів відхиляє такі, оскільки надаючи відповідь на звернення позивача про нарахування індексації грошового забезпечення, відповідач вказував на відсутність коштів для таких виплат, проте не заперечував, що саме ним здійснюється нарахування та виплата таких сум. Також, як правильно встановив суд першої інстанції, з січня 2016 року по лютий 2018 року позивач перебував на фінансовому забезпеченні відповідача, що також вказує на виплату останнім грошового забезпечення військовослужбовцю. \~ Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що бездіяльність відповідача, яка полягала в не нарахуванні та невиплаті позивачу індексації грошового забезпечення за вищевказаний період є протиправною. З огляду на викладене вище, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, задовольняючи частково адміністративний позов, вжив усіх заходів для всебічного і повного дослідження обставин справи та ухвалив законне й обґрунтоване рішення. Наведені обставини спростовують доводи апеляційної скарги про невідповідність рішення суду першої інстанції нормам матеріального та процесуального права, а тому апеляційний суд не вбачає підстав для їх задоволення. Інші, зазначені\~ в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування. Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства\~ (КАС) України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Відповідно до\~ ст. 316 КАС України\~ суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційних скарг їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Результат розгляду: denied