Рішення адміністративного суду від 2022-07-28 00:00:00+03

І. Короткий зміст позовних вимог 1. У квітні 2020 року [PERSON] (далі - позивачка, [PERSON] ) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства закордонних справ України (далі - відповідач, МЗС України), у якому просила: 1.1. визнати протиправним та скасувати наказ МЗС України від 28 листопада 2019 року № 2525-ос "Про відкликання [PERSON] "; 1.2. визнати частково протиправним та частково скасувати наказ МЗС України від 06 лютого 2020 року № 196-ос "Про надання відпустки, сплату компенсації та звільнення [PERSON] " в частині: пункту 4 про звільнення [PERSON] , другого секретаря з консульських питань Посольства України в Республіці Індія із займаної посади 06 березня 2020 року у зв`язку із закінченням довготермінового відрядження; пункту 5 Контракт в системі органів дипломатичної служби України від 02 жовтня 2018 року №113, укладений між МЗС України та [PERSON] , вважати таким, що припиняє дію 06 березня 2020 року; 1.3. поновити [PERSON] на посаді другого секретаря з консульських питань Посольства України в Республіці Індія з дня звільнення (06 березня 2020 року); 1.4. зобов`язати МЗС України нарахувати та виплатити на користь [PERSON] суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 07 березня 2020 року до дати фактичного поновлення на посаді; 1.5. стягнути з МЗС України спричинену незаконними діями та рішеннями моральну шкоду на користь [PERSON] в розмірі 50 000 грн; 1.6. стягнути з Казначейства України на користь [PERSON] судові витрати в сумі 23 733, 00 грн. 2. На обґрунтування позову позивачка зазначила, що вважає оспорювані накази відповідача протиправними, оскільки цими наказами порушено закріплені Конституцією України права позивачки, а також вимоги Закону України «Про дипломатичну службу» 07 червня 2018 року № 2449-VIII (далі - Закон № 2449-VIII) та укладеного між відповідачем та позивачкою контракту. 2.1. Крім того, у позовній заяві позивачка зазначила, що після її прибуття в Україну 29 січня 2020 року роботодавець попросив її написати заяву від 04 лютого 2020 року про звільнення у зв`язку з закінченням строку дії контракту, що вона і вчинила, перебуваючи у стані морального подавлення та не усвідомлюючи, що така заява не відповідає дійсності, адже, на переконання позивачки, строк дії контракту мав тривати ще майже три роки. Однак через кілька днів позивачка усвідомила незаконність дій відповідача та звернулася до нього із заявою від 07 лютого 2020 року (копію якої долучено до позовної заяви) про відкликання заяви від 04 лютого 2020 року. 3. Позивачкою надано суду першої інстанції висновок експертного дослідження за результатами психологічного дослідження від 28 квітня 2020 року №38 щодо розміру спричиненої їй моральної шкоди. 4. У поданому до суду першої інстанції відзиві на позовну заяву відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував та наполягав на тому, що спірні накази відповідають вимогам чинного законодавства. Зокрема, відповідач доводив, що позивачка направлялася у відрядження, строк якого не міг перевищувати трьох років, проте жодною нормою чинного законодавства чи контракту, не обмежено право відповідача на зменшення такого терміну. Також відповідач стверджував, що закінчення відрядження позивачки було заплановано у відповідному плані ротації. ІІ. Установлені судами попередніх інстанцій фактичні обставини справи 5. Наказом МЗС України від 02 жовтня 2018 року №1850-ос [PERSON] з 20 жовтня 2018 року призначено на посаду другого секретаря з консульських питань Посольства України в Республіці Індія, як переможця конкурсу на час довготермінового відрядження з випробувальним терміном шість місяців. 6. 08 жовтня 2018 року між позивачкою та МЗС України укладено контракт (строковий трудовий договір) в системі органів дипломатичної служби №113 (далі - Контракт). 6.1. У пункті 1.2 Контракту зазначено, що Контракт є строковим трудовим договором. 6.2. У пункті 6.2 Контракту зазначено, що цей Контракт діє до закінчення довготермінового закордонного відрядження працівника, строки якого визначені Законом України «Про дипломатичну службу». Про завершення довготермінового відрядження та припинення дії Контракту МЗС України повідомляє працівника письмово не пізніше, ніж за місяць до визначеної дати завершення відрядження. 7. Листом від 09 вересня 2019 року №201/6152-914-3414 посла України в Республіці Індія повідомлено, що відповідно до статті 18 Закону Закон № 2449-VIII прийнято рішення про здійснення ротації другого секретаря з консульських питань [PERSON] у 2020 році. В листі запропоновано ознайомити [PERSON] з прийнятим рішенням під підпис, визначити прийнятну дату повернення в Україну та зазначити її у формі для включення до графіку відкликання працівників дипломатичної служби у 2020 році. 8. Наказом Державного секретаря від 26 листопада 2019 року №166 ДСК «Про затвердження Плану ротації посадових осіб дипломатичної служби у 2020 році» затверджено План ротації посадових осіб дипломатичної служби у 2020 році, пунктом 156 якого передбачено заміну другого секретаря з консульських питань Посольства України в Республіці Індія [PERSON] 9. Наказом МЗС України від 28 листопада 2019 року № 2525-ос [PERSON] відкликано в Україну 28 січня 2020 року у зв`язку з закінченням довготермінового відрядження. 9.1. Підставою для видання цього наказу зазначено статтю 18 Закону Закон № 2449-VIII; план ротації працівників дипломатичної служби у 2020 році, затверджений наказом МЗС України від 26 листопада 2019 року №166/ДСК; лист Посла України в Республіці Індія від 26 листопада 2019 року №6152/640-910-1455. 10. Наказом МЗС України від 06 лютого 2020 року № 196-ос «Про надання відпустки, сплату компенсації та звільнення [PERSON] » позивачці надано: відпустку без збереження заробітної плати (1 календарний день); невикористані частини щорічних відпусток за відпрацьований в Посольстві період з 10 червня 2019 року до 27 січня 2020 на 37 календарних днів з 30 січня 2020 року до 06 березня 2020 року; зобов`язано виплатити позивачці компенсацію за невикористану частину щорічної відпустки у кількості 2 календарних днів; звільнено [PERSON] другого секретаря з консульських питань Посольства України в Республіці Індія із займаної посади 06 березня 2020 року у зв`язку із закінченням довготермінового відрядження. 10.1. У цьому наказі також зазначено, що контракт в системі органів дипломатичної служби України від 02 жовтня 2018 року № 113, укладений між МЗС України та [PERSON] , вважати таким, що припиняє дію 06 березня 2020 року. ІІІ. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 11. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 липня 2021 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 03 листопада 2021 року, у задоволенні позову відмовлено. 12. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що Законом № 2449-VIII не обмежено строк мінімального відрядження позивачки. Не містить такого обмеження і укладений з позивачкою Контракт. Оскільки Планом ротації посадових осіб дипломатичної служби у 2020 році, затвердженим наказом МЗС України від 26 листопада 2019 року № 166/ДСК, передбачено заміну другого секретаря з консульських питань Посольства України в Республіці Індія [PERSON], тому суд першої інстанції дійшов висновку про правомірність дій відповідача та прийнятих ним рішень. 13. Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу позивачки, а рішення суду першої інстанції - без змін, суд апеляційної інстанції зауважив, що синтаксичний розбір та аналіз статті 18 Закон № 2449-VIII дає змогу зробити висновок про те, що строк довготермінового відрядження працівників дипломатичної служби, може закінчитися й до сплину чотирьох років або до трьох років. Фактично, на думку суду апеляційної інстанції, законодавством України не встановлено будь-яких вимог щодо порядку та строків відкликання із довготермінового відрядження та припинення дії Контракту у системі органів дипломатичної служби. При цьому, суд апеляційної інстанції звернув увагу, що положення статті 19 Закону № 2449-VIII вказують на те, що працівники дипломатичної служби, направлені у довготермінове відрядження, можуть бути достроково відкликані до України у випадку, зокрема, службової необхідності. ІV. Касаційне оскарження 14. 29 листопада 2021 року у Верховному Суді зареєстровано касаційну скаргу представника [PERSON] - адвоката Ішутка С.Ю. на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 липня 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 03 листопада 2021 року, у якій скаржник просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. 15. У касаційній скарзі представником позивачки зазначено, що вона подана на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України, згідно з яким підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах. 15.1. На обґрунтування наявності указаної підстави касаційного оскарження заявник касаційної скарги зазначає, що наразі відсутній висновок Верховного Суду про застосування норми частини першої статті 18 Закону № 2449-VIII, а саме застосування вказаної норми у співвідношенні зі статтею 19 цього Закону при відкликанні осіб з довготермінового відрядження, коли не сплив встановлений граничний строк відрядження та за відсутності підстав, передбачених статтею 19 Закону № 2449-VIII. 15.2. Так, скаржник уважає, що для відкликання посадової особи дипломатичної служби з довготермінового відрядження мають закінчитися граничні строки, встановлені частиною першою статті 18 Закону № 2449-VIII, або виникнути підстави для дострокового відкликання, передбачені статтею 19 цього Закону. Натомість відповідач відкликав позивачку у зв`язку із закінченням довготермінового відрядження 28 листопада 2019 року, у той час як строк дії Контракту почався 20 жовтня 2018 року, тобто приблизно через рік та один місяць. На переконання скаржника, суди попередніх інстанцій необґрунтовано посилаються саме на службову необхідність, як на підставу дострокового відкликання позивачки, оскільки у матеріалах справи відсутні документи, які б свідчили про наявність будь-якої службової необхідності у відкликанні позивачки з довготермінового відрядження, а сам відповідач під час розгляду цієї справи судами попередніх інстанцій заявляв, що при звільненні позивачки положення статті 19 Закону № 2449-VIII не застосовувалися. 15.3. Скаржник наполягає на тому, що строковий трудовий договір укладається на визначений строк. Тобто така властивість строкового договору як «визначеність» строку, з урахуванням статей 18 та 19 Закону № 2449-VIII, давала позивачці обґрунтовані підстави вважати, що відповідний договір укладається саме на 3 роки за відсутності підстав для дострокового відкликання. 15.4. Також скаржник доводить, що за правилами Порядку ротації посадових осіб дипломатичної служби в органах дипломатичної служби, затвердженого наказом МЗС України від 18 жовтня 2018 року № 427, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 08 листопада 2018 року за № 1274/32726(далі - Порядок № 427), ротація здійснюється шляхом планового заміщення посад з урахуванням строків, передбачених статтею 18 Закону № 2449-VIII, та з обов`язковим ознайомленням працівників під підпис. З огляду на зазначене, скаржник уважає, що довготермінове відрядження може завершуватися лише планово (за принципом ротації) та у строки, встановлені статтею 18 Закону № 2449-VIII, або достроково згідно зі статтею 19 цього Закону. Натомість посилання судів на наявність плану ротації як на підставу відкликання позивачки з довготермінового відрядження, на переконання скаржника, є безпідставним та таким, що суперечить вимогам законодавства, оскільки план ротації має відповідати вимогам спеціального закону, у тому числі стосовно строків здійснення такої ротації. 16. Касаційна скарга не містить клопотання про розгляд справи за участі позивачки або її представника. 17. Ухвалою Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у складі колегії суддів: головуючого судді Шевцової Н.В., суддів Мацедонської В.Е., Радишевської О.Р., відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою представника [PERSON] - адвоката Ішутка С.Ю. Витребувано з Окружного адміністративного суду міста Києва матеріали справи №640/7962/20. 18. 04 січня 2022 року до Верховного Суду надійшов відзив представника відповідача на касаційну скаргу, у якому представник відповідача, спростовуючи доводи касаційної скарги, просить відмовити у задоволенні касаційної скарги. 18.1. Зокрема, представник відповідача наполягає на тому, що стаття 18 Закону № 2449-VIII, на підставі якої прийнято спірний наказ, вказує на можливість тривалості довготермінового відрядження дипломатичних працівників у державах з важкими кліматичними умовами або складною безпековою ситуацією до трьох років. При цьому, представник відповідача, звертає увагу, що у цій статті зазначено «як правило», тобто три роки, не є встановленим строком перебування працівника дипломатичної служби у довготерміновому відрядженні. Представник відповідача доводить, що частина перша статті 18 Закону № 2449-VIII визначає не граничний, як зазначає представник позивачки, а орієнтовний кінцевий термін завершення довготермінового відрядження, його максимальний строк за формулою «як правило, до», тобто «не більше». При цьому, Закон не визначає мінімально можливого терміну перебування у такому відрядженні за формулою «на строк не менше ніж». Тому, на переконання представника відповідача, твердження позивачки про те, що довготермінове відрядження «мало тривати як мінімум три роки» свідчить про неправильне та довільне трактування останньою положень Закону № 2449-VIII. 18.2. Окремо відповідач звертає увагу, що однією із підстав видання спірного наказу про звільнення позивачки послугувала її особиста заява від 04 лютого 2020 року, копія якої наявна у матеріалах справи. 19. Відзив на касаційну скаргу містить клопотання про здійснення розгляду справи за участі представника відповідача. 20. 23 грудня 2021 року справа №640/7962/20 надійшла до Верховного Суду. V. Релевантні джерела права й акти їхнього застосування 21. Частиною першою статті 3 КАС України встановлено, що порядок здійснення адміністративного судочинства встановлюється Конституцією України, цим Кодексом та міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. 22. За правилами частини другої статті 3 КАС України якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. 23. Відповідно до статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини. 24. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 25. Статтею 8 Конституції України установлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. 26. Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, а держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності; громадянам гарантується захист від незаконного звільнення (стаття 43 Конституції України). 27. 19 грудня 2018 року набрав чинності Закон України "Про дипломатичну службу" від 07 червня 2018 року № 2449-VIII (далі - Закон № 2449-VIII, у редакції, чинній на момент виникнення правовідносин), який визначає правові засади та порядок організації дипломатичної служби як складової частини державної служби, а також особливості її проходження та правового статусу посадових осіб дипломатичної служби. 28. Згідно зі статтею 1 Закон № 2449-VIII дипломатична служба - це державна служба особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності посадових осіб дипломатичної служби, пов`язаній з реалізацією зовнішньої політики України, захистом національних інтересів України у сфері міжнародних відносин, а також прав та інтересів громадян і юридичних осіб України за кордоном. 29. Пунктами 3, 5, 7 частини першої статтею 2 Закон № 2449-VIII визначено таке: 29.1. дипломатична посада - визначена структурою і штатним розписом первинна структурна одиниця органу дипломатичної служби з установленими відповідно до законодавства посадовими обов`язками з виконання дипломатичних або консульських функцій; 29.2. довготермінове відрядження - проходження дипломатичної служби посадовими особами дипломатичної служби на відповідних посадах у закордонних дипломатичних установах України у строки, передбачені цим Законом, з метою виконання дипломатичних або консульських функцій чи адміністративно-технічного забезпечення діяльності закордонних дипломатичних установ України, а також робота на посадах із виконання функцій з обслуговування в закордонних дипломатичних установах України; 29.3. контракт про проходження дипломатичної служби - письмовий договір, що укладається на визначений строк між громадянином України та Міністерством закордонних справ України для врегулювання правових відносин, що виникають між ними у зв`язку з роботою на посадах дипломатичної служби в органах дипломатичної служби. 30. До переліку дипломатичних посад згідно з пунктом 19 частини другої статті 8 Закону № 2449-VIII належить посада другого секретаря. 31. Вступ на дипломатичну службу здійснюється шляхом призначення громадянина України на посаду дипломатичної служби за результатами конкурсу, крім визначених цим Законом випадків, коли призначення на дипломатичні посади здійснює Президент України (частина перша статті 12 Закону № 2449-VIII). 32. Відповідно до частини першої статті 17 Закону № 2449-VIII в органах дипломатичної служби здійснюється ротація посадових осіб дипломатичної служби. Посадові особи дипломатичної служби підлягають ротації і направляються у довготермінове відрядження з урахуванням рівня їхньої професійної компетентності, службової необхідності. Участь посадових осіб дипломатичної служби у ротації є обов`язковою умовою проходження ними дипломатичної служби. 33. За змістом частин, першої, третьої та четвертої статті 18 Закону № 2449-VIII строк довготермінового відрядження працівників дипломатичної служби, як правило, становить до чотирьох років у державах з нормальними кліматичними умовами та стабільною безпековою ситуацією і до трьох років - у державах з важкими кліматичними умовами або складною безпековою ситуацією. 33.1. Після закінчення строку довготермінового відрядження працівники дипломатичної служби відкликаються у порядку, встановленому законодавством. 33.2. Після закінчення довготермінового відрядження посадовим особам дипломатичної служби (крім осіб, призначених за контрактом про проходження дипломатичної служби) у порядку ротації надається посада в системі органів дипломатичної служби, рівнозначна тій, яку зазначена посадова особа займала до направлення у довготермінове відрядження або під час такого відрядження. 34. Працівники дипломатичної служби, направлені у довготермінове відрядження, можуть бути достроково відкликані з відрядження у таких випадках: 1) службова необхідність; 2) скорочення чисельності або штату працівників відповідної закордонної дипломатичної установи України; 3) істотне погіршення стану здоров`я, що унеможливлює подальше перебування у довготерміновому відрядженні; 4) невиконання або неналежне виконання посадових обов`язків; 5) вчинення працівником дипломатичної служби або членами його сім`ї дій, що можуть призвести до негативних наслідків, у тому числі для іміджу України за кордоном, при подальшому перебуванні відповідного працівника дипломатичної служби у довготерміновому відрядженні (стаття 19 Закону № 2449-VIII). 35. Згідно з пунктом 1 частини другої статті 28 Закону № 2449-VIII дипломатична служба припиняється також з таких підстав, зокрема: закінчення строку контракту про проходження дипломатичної служби або порушення його умов. 36. Аналогічні положення містилися у статтях 21, 22 та 41 Закону України «Про дипломатичну службу» від 20 вересня 2001 року № 2728-III, чинного на момент укладення між відповідачем та позивачкою Контракту. 37. Згідно з Класифікатором складності проходження служби Комісії з міжнародної цивільної служби Організації Об`єднаних Націй Індія віднесена до категорії (В), відповідно строк довготермінового відрядження до цієї країни становив до трьох років. 38. Відповідно до частини третьої статті 17 Закону України «Про дипломатичну службу» та з метою регламентації здійснення ротації в органах дипломатичної служби наказом МЗС України від 18 жовтня 2018 року № 427 затверджено Порядок ротації посадових осіб дипломатичної служби в органах дипломатичної служби (далі - Порядок № 427, у редакції, чинній на момент виникнення правовідносин), який згідно з пунктом 1 розділу І цього Порядку визначає основні організаційні засади та процедуру здійснення ротації посадових осіб дипломатичної служби (далі - посадові особи) в органах дипломатичної служби. 38.1. Ротація посадових осіб здійснюється з метою підвищення ефективності їхньої професійної діяльності та з урахуванням інтересів дипломатичної служби. Ротація здійснюється шляхом планового заміщення посад для належного кадрового забезпечення органів дипломатичної служби, ефективного використання людських ресурсів, забезпечення плановості службової кар`єри та просування по службі. 39. Пунктом 6 розділу І Порядку № 427 визначено, що призначення, переведення на посади дипломатичної служби у ЗДУ та відкликання з них посадових осіб здійснюються на підставі Плану ротації на визначений рік, що затверджується наказом МЗС за підписом Державного секретаря МЗС (далі - План ротації). 40. Направлення та відкликання посадових осіб до/із ЗДУ здійснюються відповідно до Плану ротації в межах визначеного календарного року (пункт 1 розділу ІІ Порядку № 427). 41. Відповідно до пунктів 2, 3 розділу ІІ Порядку № 427 підготовка Плану ротації здійснюється службою управління персоналом МЗС за такими етапами: 1) визначення переліку посад, що підлягають заміщенню в наступному році; 2) формування проекту Плану ротації; 3) затвердження Плану ротації. 41.1. Визначення переліку посад, що підлягають заміщенню в наступному році, здійснюється за такими етапами: 1) формування списку посадових осіб, які підлягають ротації в наступному році, надсилання його до ЗДУ та узагальнення пропозицій щодо термінів їхнього відкликання; 2) затвердження Державним секретарем МЗС графіка відкликання посадових осіб та його доведення до ЗДУ; 3) ознайомлення посадових осіб, які підлягають відкликанню в наступному році, під підпис; 4) коригування проектів штатних розписів ЗДУ на наступний рік з урахуванням пропозицій їхніх керівників та типових штатних розписів ЗДУ; 5) затвердження Державним секретарем МЗС переліку посад, які підлягають заміщенню у наступному році (далі - перелік посад); 6) ознайомлення посадових осіб із переліком посад та терміном подання заяв; 7) доведення до інших державних органів, зазначених у частині першій статті 23 Закону, витягів з переліку посад в частині, що їх стосується. 42. Згідно з пунктом 1 розділу IV Порядку № 427 закінчення довготермінового відрядження посадових осіб передбачає: 1) надання ЗДУ до служби управління персоналом МЗС не пізніше ніж за 60 днів до 01 числа місяця закінчення довготермінового відрядження, визначеного графіком відкликання посадових осіб, пропозицій щодо конкретної дати їхнього відкликання; 2) видання наказу по особовому складу про відкликання. 43. Пунктами 3, 4 розділу IV Порядку № 427 визначено, що після закінчення довготермінового відрядження посадовим особам надається невикористана щорічна відпустка за відпрацьований у ЗДУ період. 43.1. Посадові особи, які були призначені за контрактом про проходження дипломатичної служби, підлягають звільненню не пізніше останнього дня відпустки. VІ. Позиція Верховного Суду 44. Частиною першої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. 45. Згідно з частиною другою статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. 46. Як установлено судами попередніх інстанцій, наказом МЗС України від 02 жовтня 2018 року №1850-ос [PERSON] з 20 жовтня 2018 року призначено на посаду другого секретаря з консульських питань Посольства України в Республіці Індія, як переможця конкурсу на час довготермінового відрядження, а 08 жовтня 2018 року між позивачкою та відповідачем укладено Контракт (строковий трудовий договір) строком дії до закінчення довготермінового закордонного відрядження позивачки. 47. Судами попередніх інстанцій також установлено, що пунктом 156 Плану ротації посадових осіб дипломатичної служби у 2020 році, затвердженого наказом Державного секретаря від 26 листопада 2019 року №166 ДСК, передбачено заміну другого секретаря з консульських питань посольства України в Республіці Індія [PERSON] 48. Предметом спору у цій справі є наказ МЗС України від 28 листопада 2019 року №2525-ос, яким позивачку відкликано у зв`язку з закінченням довготермінового відрядження на підставі статті 18 Закону Закон № 2449-VIII, плану ротації працівників дипломатичної служби у 2020 році, затвердженого наказом МЗС України від 26 листопада 2019 року №166/ДСК, та листа Посла України в Республіці Індія від 26 листопада 2019 року №6152/640-910-1455, а також наказ МЗС України від 06 лютого 2020 року № 196-ос, яким позивачку звільнено з посади другого секретаря з консульських питань Посольства України в Республіці Індія із займаної посади 06 березня 2020 року у зв`язку із закінченням довготермінового відрядження та наказано вважати контракт в системі органів дипломатичної служби України від 02 жовтня 2018 року № 113, укладений між МЗС України та [PERSON] таким, що припиняє дію 06 березня 2020 року. 49. За доводами касаційної скарги скаржник наполягає, що для відкликання посадової особи дипломатичної служби з довготермінового відрядження мають закінчитися граничні строки, встановлені частиною першою статті 18 Закону № 2449-VIII, або виникнути підстави для дострокового відкликання, передбачені статтею 19 цього Закону. Натомість відповідач відкликав позивачку у зв`язку із закінчення довготермінового відрядження 28 листопада 2019 року, у той час як строк дії Контракту почався 20 жовтня 2018 року, тобто приблизно через рік та один місяць. 50. Водночас, відповідач доводить, що частина перша статті 18 Закону № 2449-VIII, на підставі якої позивачку відкликано із довготермінового відрядження, визначає не граничний, а орієнтовний кінцевий термін завершення довготермінового відрядження. При цьому, окрему увагу відповідач звертає на те, що однією із підстав видання спірного наказу про звільнення позивачки послугувала її особиста заява від 04 лютого 2020 року, копія якої наявна у матеріалах справи. 51. Тут варто зауважити, що подання такої заяви позивачкою визнавалося у позовній заяві, однак вона також зазначала, що іншою заявою від 07 лютого 2020 року (копія якої наявна у матеріалах справи) відкликала свою заяву про звільнення у зв`язку з закінченням строку дії контракту. 52. Верховний Суд наголошує, що судами попередніх інстанцій не встановлено на підставі яких документів відповідачем прийнято спірний наказ про звільнення позивачки та не надано оцінки аргументам учасників справи щодо обставин подання позивачкою заяви про звільнення у зв`язку із закінченням строку дії контракту, що й стало однією з підстав для прийняття оскаржуваного наказу та подальшого відкликання цієї заяви. 53. Проте встановлення цих обставин має значення для правильного вирішення справи. 54. З огляду на наведене, Верховний Суд констатує, що висновки судів попередніх інстанцій ґрунтуються на неповно встановлених обставинах справи. 55. Статтею 242 КАС України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. 56. Це означає, що судове рішення має містити пояснення (мотиви), чому суд вважає ту чи іншу обставину доведеною або не доведеною, чому суд врахував одні докази, але не взяв до уваги інших доказів, чому обрав ту чи іншу норму права (закону), а також чому застосував чи не застосував встановлений нею той чи інший правовий наслідок. Кожен доречний і важливий аргумент особи, яка бере участь у справі, повинен бути проаналізований і одержати відповідь суду. 57. Виходячи із змісту принципу офіційного з`ясування всіх обставин у справі в адміністративному судочинстві, саме на суд покладається обов`язок визначити характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги, матеріальний закон, який їх регулює, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі позовних вимог та заперечень; з`ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів, і вжити заходів для виявлення та витребування доказів. 58. Верховний Суд також звертає увагу, що одне із призначень обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті, та надати стороні можливість його оскарження у разі незгоди з аргументами суду. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль за здійсненням правосуддя. А тому при оскарженні рішення суду слід звертати увагу на те, що залишення без уваги ключових доводів сторони є прямим порушенням процесу. 59. Відповідно до частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 328 цього Кодексу. 60. Оскільки судами першої та апеляційної інстанцій порушено норми процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема не встановлено обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, тому відсутні правові підстави для ухвалення нового рішення або зміни судових рішень. 61. Таким чином, рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до вимог статті 353 КАС України. 62. При новому розгляді справи суду першої інстанції необхідно з`ясувати обставини, що мають істотне значення для правильного вирішення спору, викладені Верховним Судом у цій постанові у розділі "Позиція Верховного Суду", всебічно і повно з`ясувати та перевірити всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінити аргументи усіх учасників справи та наданим ними доказам із наведенням мотивів їх врахування чи відхилення, а також проаналізувати оскаржуване рішення відповідача на предмет його правомірності відповідно до критеріїв, визначених у частині другій статті 2 КАС України. VІІ. Судові витрати 63. Оскільки за наслідками касаційного розгляду Верховним Судом не ухвалюється нове рішення, судові витрати не розподіляються.

Результат розгляду: partial