Рішення адміністративного суду від 2022-07-11 00:00:00+03

У вересні 2021 року до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою звернувся [PERSON] до Військової частини [NUMBER] про визнання протиправною бездіяльність Військової частини [NUMBER] щодо не нарахування та не виплати індексації грошового забезпечення з грудня 2015 року по червень 2016 року включно, зобов`язання Військової частини [NUMBER] нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення з грудня 2015 року по червень 2016 року, застосувавши при нарахуванні та виплаті індексації місяцем обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базовий місяць) січень 2008 року, зобов`язання Військової частини [NUMBER] нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 159 від 21.02.2001 року. Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2021 року залучено до участі в адміністративній справі в якості другого відповідача Військову частину [NUMBER] оперативного командування «[INFO]». Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2021 року позов задоволено частково. Бездіяльність Військової частини [NUMBER] оперативного командування «[INFO]» щодо не нарахування та не виплати [PERSON] індексації грошового забезпечення за період з грудня 2015 року по червень 2016 року включно - визнано протиправною. Зобов`язано Військову частину [NUMBER] оперативного командування «[INFO]» (код ЄДРПОУ [NUMBER]) нарахувати та виплатити [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) індексацію грошового забезпечення за період з грудня 2015 року по червень 2016 року включно. Зобов`язано Військову частину [NUMBER] оперативного командування «[INFO]» (код ЄДРПОУ [NUMBER]) нарахувати та виплатити [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за весь час затримки виплати - з 01.12.2015 року по день фактичної виплати індексації, відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 159 від 21.02.2001 року. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, відповідач - Військова частина [NUMBER] подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, залучити до участі у справі другого відповідача - Військову частину [NUMBER], наголошуючи на неправильному застосуванні судом першої інстанції норм матеріального права, порушенні норм процесуального права. Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, згідно якого суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). Вислухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків. Судом першої інстанції встановлено, що [PERSON] , згідно довідки про проходження служби Військової частини [NUMBER], у період з травня 2015 року по вересень 2020 року займав посаду Командира Військової частини [NUMBER]. Наказом Військової частини [NUMBER] (по стройовій частині) № 209 від 04.11.2020 року підполковника [PERSON] , командира Військової частини [NUMBER], звільненого наказом Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України № 357 від 22.09.2020 року у запас за пунктом «б» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з 04.11.2020 року виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Згідно карток особового рахунку військовослужбовця [PERSON] , індексація грошового забезпечення з 22.05.2015 року по 28.12.2015 року склала - 219,06 грн., з 19.01.2016 року по 21.07.2016 року - 0 грн. При цьому, колегією суддів встановлено, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28 липня 2021 року у справі № 420/8590/21, яке набрало законної сили 06.10.2021 року, адміністративний позов [PERSON] до Військової частини [NUMBER], Військової частини [NUMBER] задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність Військової частини [NUMBER] щодо не нарахування та не виплати [PERSON] індексації грошового забезпечення з червня 2016 року по лютий 2018 року включно, зобов`язано Військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити [PERSON] індексацію грошового забезпечення з червня 2016 року по лютий 2018 року включно, у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вважаючи протиправною бездіяльність щодо не нарахування та не виплати індексації грошового забезпечення за період з грудня 2015 року по червень 2016 року включно, позивач також звернувся до суду з даною позовною заявою. Вирішуючи справу та задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив того, що у період з грудня 2015 року по червень 2016 року індексація грошового забезпечення військовослужбовцям Військової частини [NUMBER] не нараховувалася та не виплачувалася. Суд першої інстанції зазначив, що обмежене фінансування жодним чином не впливає на наявність чи відсутність у позивача права на нарахування індексації грошового забезпечення. Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач має право на нарахування та виплату йому індексації грошового забезпечення за період з грудня 2015 року по червень 2016 року відповідно до Закону № 1282-XII та Порядку № 1078, як однієї з основних державних гарантій щодо оплати праці. Також, посилаючись на вимоги ст. 10 Закону № 1282-XII, згідно якої індексація доходів працюючого населення проводиться за основним місцем роботи, суд першої інстанції дійшов висновку, що саме на Військову частину [NUMBER] покладався обов`язок нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з грудня 2015 року по червень 2016 року. З огляду на викладене, а також, оскільки на момент розгляду даної справи не здійснено будь-якого розрахунку суми індексації грошового забезпечення позивача, у тому числі і встановлення базового місяця для її здійснення, суд першої інстанції дійшов висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, бездіяльність Військової частини [NUMBER] щодо не нарахування та не виплати [PERSON] індексації грошового забезпечення за період з грудня 2015 року по червень 2016 року визнанню протиправною із зобов`язанням Військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити [PERSON] індексацію грошового забезпечення за період з грудня 2015 року по червень 2016 року включно. Крім того, враховуючи наявність факту невиплати позивачу сум індексації грошового забезпечення за період грудня 2015 року по червень 2016 року включно, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач має право на компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення. Рішення суду першої інстанції оскаржується відповідачем - Військовою частиною [NUMBER] в частині задоволених вимог позивача. Позивачем апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволені позову не подано. Згідно ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Таким чином, предметом апеляційного перегляду є рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог позивача, в іншій частині рішення суду першої інстанції сторонами не оскаржено. Вирішуючи справу, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року № 2011-XII (у редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом. Абзацом 2 частини 4 статті 9 вказаного Закону встановлено, що порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 9 цього ж Закону до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону. Згідно ч. 1 ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 року № 1282-ХІІ (у редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. Індексація грошових доходів населення здійснюється за місцем їх отримання за рахунок відповідних коштів (ст. 9 Закону). Статтею 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» від 05.10.2000 року № 2017-III (у редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що індексацію доходів населення, яка встановлюється для підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін, віднесено до державних соціальних гарантій, що, згідно зі ст. 19 цього Закону, є обов`язковими для всіх підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності. Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України. Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення, що поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників визначає Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1078 від 17.07.2003 року, з наступними змінами та доповненнями (далі - Порядок № 1078 у редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин). Згідно п. 6 Порядку № 1078 виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню: 1) підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів; 2) підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету; 3) об`єднання громадян підвищують розміри оплати праці за рахунок власних коштів; 4) індексація пенсій, страхових виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, щомісячного довічного грошового утримання, що виплачується замість пенсії, інших видів соціальної допомоги провадиться відповідно за рахунок Пенсійного фонду, фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування та коштів державного бюджету; 6) індексація стипендій особам, які навчаються, провадиться за рахунок джерел, з яких вони сплачуються і т.д. У разі коли грошовий дохід формується з різних джерел і цим Порядком не встановлено черговість його індексації, сума додаткового доходу від індексації виплачується за рахунок кожного джерела пропорційно його частині у загальному доході. Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік. В контексті наведеного колегія суддів зазначає, що індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. За вимогами вказаних нормативно-правових актів проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи. Аналіз наведених вище нормативно-правових актів, за відсутністю затвердженого особливого порядку індексації грошового забезпечення військовослужбовців, дає підстави для нарахування індексації грошового забезпечення у встановленому Урядом України порядку, а саме Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078. Тобто, сума індексації грошового забезпечення є складовою частиною грошового забезпечення і відповідно до Закону підлягає обов`язковому нарахуванню та виплаті. Висновки суду у даній справі відповідають правовим позиціям Верховного Суду, які викладені, зокрема, у постановах від 12 грудня 2018 року у справі № 825/874/17, від 19 червня 2019 року у справі № 825/1987/17, від 19 липня 2019 року у справі № 240/4911/18, від 23 жовтня 2019 року у справі № 825/1832/17, від 20 листопада 2019 року у справі № 620/1892/19, від 05 лютого 2020 року у справі № 825/565/17, від 16 вересня 2020 року № 815/2590/18. Як встановлено в ході розгляду справи, позивачу за період з 01.01.2016 року по 31.05.2016 року не нараховувалась та не виплачувалась індексація грошового забезпечення. В апеляційній скарзі, обґрунтовуючи правомірність своїх дій щодо не проведення індексації грошового забезпечення позивача у вказаний період, відповідач посилається на те, що у межах наявного фінансового ресурсу можливості виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України у 2016-2018 р.р. у Міноборони не було. Проте, колегія суддів вважає необґрунтованими вказані доводи відповідача, з огляду на викладене. Так, згідно ч. 6 ст. 5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 року № 1282-ХІІ (у редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік. Тобто, частина 6 статті 5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» не обмежує проведення, передбачених чинним законодавством України, виплат, а вказує на джерела походження цих коштів. Також, колегія суддів зазначає, що Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Кечко проти України» зауважував, що реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань. Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що обмежене фінансування жодним чином не впливає на наявність чи відсутність у позивача права на нарахування індексації грошового забезпечення, що є предметом спору у даній справі. До того ж, відповідачем не надано жодних доказів в підтвердження факту відсутності в бюджеті відповідного рівня, з якого фінансується відповідач, коштів на індексацію грошового забезпечення, і як наслідок не надходження відповідних фінансових асигнувань на рахунки відповідача для виплати індексації військовослужбовцям у вказаний період. Крім того, відповідачем не надано доказів того, що ним протягом 2016-2018 рр. надсилались відповідні заявки до вищестоящого органу стосовно потреби на виділення додаткових коштів для виплати військовослужбовцям індексації грошового забезпечення. Що стосується посилань відповідача в апеляційній скарзі на положення п. 3 Постанови КМУ № 1013 від 09.12.2015 року, як на підставу для не нарахування та невиплати позивача індексації за спірний період, колегія суддів зазначає наступне. Згідно п. 3 Постанови від 09.12.2015 року № 1013 Кабінетом Міністрів України постановлено: Міністрам, керівникам інших центральних органів виконавчої влади, головам обласних, Київської міської державних адміністрацій та інших державних органів у межах передбачених коштів державного бюджету, місцевих бюджетів та власних коштів вжити заходів для підвищення з 1 грудня 2015 р. розмірів посадових окладів (тарифних ставок, ставок заробітної плати), перегляду розмірів надбавок, доплат, премій, спрямувавши на зазначені цілі всі виплати, пов`язані з сумою індексації, яка склалась у грудні 2015 р., з тим, щоб розмір підвищення всіх складових заробітної плати у сумарному виразі для кожного працівника у грудні 2015 р. перевищив суму індексації, яку йому повинні були виплатити у грудні 2015 року. Для проведення подальшої індексації заробітної плати обчислення індексу споживчих цін починається з січня 2016 р. відповідно до Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 р. № 1078. Відповідно до п. 5 Порядку № 1078, в редакції вказаної Постанови № 1013, у разі підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків. Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення. Сума індексації у місяці підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу. Якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу, сума індексації у цьому місяці визначається з урахуванням розміру підвищення доходу і розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу. У разі зростання заробітної плати за рахунок інших її складових без підвищення тарифних ставок (окладів) сума індексації не зменшується на розмір підвищення заробітної плати. У разі коли відбувається підвищення тарифної ставки (окладу), у місяці підвищення враховуються всі складові заробітної плати, які не мають разового характеру. Колегія суддів зазначає, що відповідачем в ході розгляду справи не надано жодного доказу щодо підвищення у грудні 2015 року - січні 2016 року тарифної ставки (посадового окладу) за посадою, яку займав позивач. Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що протягом спірного періоду відповідачем взагалі не розглядалось питання щодо виплати позивачу індексації, розмір індексації не розраховувався з урахуванням наведених вимог Порядку № 1078, в тому числі, не визначався базовий місяць для нарахування індексації та єдиною підставою для невиплати індексації відповідачем були визначені лише обставини щодо відсутності належного фінансування, а не відсутність у позивача відповідної нарахованої суми індексації з урахуванням отриманого грошового забезпечення. За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідачем допущена протиправна бездіяльність щодо ненарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення з 01.01.2016 року по 31.05.2016 року. Таким чином, оскільки індексація грошового забезпечення позивачу не була проведена у встановлений Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» строк, що є порушенням прав позивача, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідач підлягає зобов`язанню нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення з 01.01.2016 року по 31.05.2016 року. Крім того, оскільки згідно ч. 1 ст. 10 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 року № 1282-ХІІ індексація доходів працюючого населення проводиться за основним місцем роботи, а також, враховуючи, що за правилами п. 1.6 Інструкції з організації та ведення бухгалтерського обліку у Збройних Силах України, яка затверджена наказом Міністерства оборони України від 19.12.2014 року № 905, командири військових частин забезпечують своєчасне оформлення та надання розпорядникам бюджетних коштів, до яких вони зараховані на забезпечення, належним чином оформлених первинних господарських документів для відображення їх за бухгалтерським обліком, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині зобов`язання саме військову частину, в якій позивач проходив службу, нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення не суперечить наведеним вимогам Закону № 1282-ХІІ, Інструкції № 905, підстави для скасування рішення суду першої інстанції у вказаній частині відсутні. З цих самих підстав, а також враховуючи, що клопотання про залучення до участі у справі співвідповідача може бути заявлено до ухвалення рішення у справі та суд апеляційної інстанції позбавлений повноважень на вирішення питання щодо залучення другого відповідача у справі, колегія суддів відхиляє клопотання апелянта про залучення до участі у справі другого відповідача - військову частину, до якої станом на теперішній час на фінансове забезпечення зарахована військова частина, в якій позивач проходив службу. Також, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо пропуску позивачем строку звернення до суду, з огляду на викладене. Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Частиною другою цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Аналіз зазначених норм дає підстави зробити висновок, що шестимісячний строк звернення до суду в адміністративному судочинстві є загальним і застосовується, якщо інше не встановлено цим Кодексом або іншими законами. Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу. Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України. Водночас, у зазначених положеннях КАС України відсутні норми, що регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці. Умови проходження більшості видів публічної служби, зокрема й у питаннях щодо оплати праці, регулюються як спеціальним законодавством, так і загальними нормами трудового законодавства, тобто нормами законодавства про працю. Так, частиною першою статті 233 КЗпП України, яка регулює строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, встановлено норму про те, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Разом із цим, частиною другою цієї статті встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Отже, право на заробітну плату не обмежується будь-яким строком щодо судового захисту і такий висновок прямо випливає з указаної норми. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно з частиною першою статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ військовою службою є державна служба особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язана із захистом Вітчизни. У зв`язку з особливим характером військової служби військовослужбовцям надаються передбачені законом пільги, гарантії та компенсації. Відповідно до положень статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів (абзац перший частини першої). До складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення (частина друга). Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону. Індексація грошового забезпечення військовослужбовцям здійснюється в порядку та розмірах, установлених законодавством (частина третя). Положеннями статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 року № 1282-ХІІ (у редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Згідно зі статтею 2 вказаного Закону індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. Відповідно до статті 6 цього ж Закону індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 відсотка. З метою реалізації указаного Закону Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 17 липня 2003 року № 1078 «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення». Відповідно до пункту 1 цього Порядку він визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення і поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників. Пунктом 2 Порядку № 1078 визначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців. Статтею 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» від 05 жовтня 2000 року № 2017-III (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що індексацію доходів населення, яка встановлюється задля підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін, віднесено до державних соціальних гарантій, що, згідно зі статтею 19 цього Закону, є обов`язковими для всіх підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності. Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що індексація є складовою заробітної плати (додатковою заробітною платою) і у разі порушення законодавства про оплату праці в частині її виплати працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому індексації заробітної плати без обмеження будь-яким строком, як це передбачено частиною другою статті 233 КЗпП України. До того ж, на військовослужбовців поширюється дія КЗпП України, у тому числі дія указаної статті, у тих випадках, коли спеціальним законодавством не врегульовані особливості стосовно строку звернення до суду з позовом про стягнення належної військовослужбовцю суми грошового забезпечення. Така правова позиція була неодноразово висловлена Верховним Судом при вирішенні спорів з подібними правовідносинами, а саме у постанові від 29 вересня 2021 року (справа № 160/8332/20), від 24 вересня 2020 року (справа № 806/2883/17), від 13 січня 2020 року (справа № 814/1007/16), від 11 липня 2019 року (справа № 814/2789/16), від 01 грудня 2019 року (справа № 823/726/16), від 12 травня 2022 року (справа № 280/9017/20). Отже, доводи апелянта щодо пропуску позивачем строку звернення до суду та наявності підстав для залишення позовної заяви без розгляду не знайшли своє підтвердження. Разом з цим, колегія суддів погоджується з доводами апелянта, що судом першої інстанції помилково визнано протиправною бездіяльність Військової частини [NUMBER] щодо не нарахування та не виплати позивачу індексації грошового забезпечення за грудень 2015 року з посиланням на те, що згідно карток особового рахунку військовослужбовця [PERSON] індексація грошового забезпечення за період з грудня 2015 року по червень 2016 року не нараховувалась та не виплачувалась, оскільки у відповідності до наявних в матеріалах справи карток особового рахунку військовослужбовця [PERSON] індексація грошового забезпечення з 22.05.2015 року по 28.12.2015 року склала - 219,06 грн., з 19.01.2016 року по 21.07.2016 року - 0 грн., тобто, у грудні 2015 року позивачу виплачувалась індексація грошового забезпечення, що свідчить про відсутність протиправної бездіяльності відповідача та відповідно про відсутність підстав для задоволення позову у цій частині. Крім того, визнаючи протиправною бездіяльність Військової частини [NUMBER] щодо не нарахування та не виплати позивачу індексації грошового забезпечення за червень 2016 року, та зобов`язуючи відповідача нарахувати і виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за червень 2016 року, судом першої інстанції помилково не враховано наступне. Так, колегією суддів встановлено, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28 липня 2021 року у справі № 420/8590/21, яке набрало законної сили 06.10.2021 року, адміністративний позов [PERSON] до Військової частини [NUMBER], Військової частини [NUMBER] задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність Військової частини [NUMBER] щодо не нарахування та не виплати [PERSON] індексації грошового забезпечення з червня 2016 року по лютий 2018 року включно, зобов`язано Військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити [PERSON] індексацію грошового забезпечення з червня 2016 року по лютий 2018 року включно. Таким чином, рішенням суду, яке набрало законної сили, вже вирішено спір щодо нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення за червень 2016 року. Однак, колегія суддів звертає увагу на те, що спір у справі № 420/8590/21 та спір у даній справі є тотожними лише в частині предмету спору (щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за червень 2016 року), однак, у цих спорах різний склад учасників справи, а саме різні відповідача, а тому, підстави для закриття провадження у даній справі в частині наведених вимог позивача відсутні. Водночас, колегія суддів зазначає, що за змістом обставин, встановлених судовим рішенням у справі № 420/8590/21, яке набрало законної сили, та обставин даної справи, вбачається, що позивач звернувся до суду з двома позовами щодо нарахування індексації грошового забезпечення до різних військових частин з огляду на зміну відповідних військових частин, що забезпечують фінансування військової частини, в якій останній проходив службу. Загальний період позовних вимог цих позовів - з грудня 2015 року по лютий 2018 року. Однак, звертаючись до суду з двома позовами, позивач помилково двічі вказав період червень 2016 року. Так, у даній справі позивачем заявлені вимоги за період з грудня 2015 року по червень 2016 включно, а у справі № 420/8590/21 - з червня 2016 року по лютий 2018 року. За встановлених обставин, враховуючи, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28 липня 2021 року у справі № 420/8590/21, яке набрало законної сили 06.10.2021 року, вже зобов`язано нарахувати та виплатити [PERSON] індексацію грошового забезпечення за червень 2016 року, колегія суддів приходить до висновку, що у даній справі відсутні підстави для повторного зобов`язання нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за червень 2016 року. При цьому, оскільки рішення суду у справі № 420/8590/21 прийнято з урахуванням іншого складу учасників справи, а саме відповідачів, ніж у даній справі, колегія суддів приходить до висновку, що у даній справі у задоволенні позову в частині вимог за червень 2016 року слід відмовити. Що стосується позовних вимог щодо нарахування та виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, а саме - порушення строків виплати індексації грошового забезпечення, колегія суддів зазначає наступне. Згідно вимог статті 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» № 2050-III від 19.10.2000 року підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Відповідно до статті 2 вказаного Закону компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії або щомісячне довічне грошове утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством); соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення); сума індексації грошових доходів громадян; суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника. Статтею 3 зазначено Закону визначено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Згідно змісту статті 6 визначається, що компенсацію виплачують за рахунок: власних коштів - підприємства, установи і організації, які не фінансуються і не дотуються з бюджету, а також об`єднання громадян; коштів відповідного бюджету - підприємства, установи і організації, що фінансуються чи дотуються з бюджету; коштів Пенсійного фонду України, Фонду соціального страхування України, Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, інших цільових соціальних фондів, а також коштів, що спрямовуються на їх виплату з бюджету. У відповідності до вимог п. 3 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159, компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: заробітна плата (грошове забезпечення); сума індексації грошових доходів громадян. З наведеного вбачається, що дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (заробітна плата (грошове забезпечення); сума індексації грошових доходів громадян). Основною умовою для виплати громадянину компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів. Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, позивачу за період з 01.01.2016 року по 31.05.2016 року не нараховувалась та не виплачувалась індексація грошового забезпечення. Так, індексація грошового забезпечення позивача за період з 01.01.2016 року по 31.05.2016 року підлягає нарахуванню та виплаті за рішенням суду у даній справі. Колегія суддів зазначає, що ані Закон України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строку їх виплати», ані Порядок № 159 не ставлять у залежність право на компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати від порядку виплати доходу - у добровільному чи судовому порядку. Право на компенсацію за порушення строків виплати доходів виникає тоді, коли грошовий дохід (заробітна плата) особи з вини відповідача не нараховувався, своєчасно не виплачувався і через це особа зазнала втрат. Оскільки за приписами Конституції України та КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання, а право на отримання компенсації відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строку їх виплати» не постановлено у залежність від порядку виплати доходів, то позивач має право на компенсацію втрати частини своїх доходів у зв`язку з невчасною виплатою індексації грошового забезпечення. За встановлених у справі обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення вимог позивача та зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення. Висновки суду у даній справі відповідають висновкам Верховного Суду України, які викладені, зокрема, у постановах від 18 листопада 2014 року у справі № 21-518а14, від 11 липня 2017 року у справі № 21-2003а16, а також висновкам Верховного Суду, які викладені, зокрема, у постановах від 06 лютого 2018 року у справі № 681/423/15-а, від 20 лютого 2018 року у справі № 522/5664/17, від 21 червня 2018 року у справі 523/1124/17, від 17 липня 2019 року у справі № 825/2023/16, від 19 лютого 2020 року у справі № 826/12938/16, від 08 вересня 2020 року у справі № 810/2837/18, від 16 жовтня 2020 року у справі № 825/2381/16. В свою чергу, апеляційна скарга не містить доводів щодо спростування висновків суду щодо наявності у позивача права на компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення. На підставі наведеного у сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції зміні із викладенням в резолютивній частині періоду, за який підлягає нарахуванню та виплаті індексація грошового забезпечення позивача - з 01.01.2016 року по 31.05.2016 року, та періоду затримки її виплати - з 01.01.2016 року.

Результат розгляду: partial