Рішення адміністративного суду від 2022-11-28 00:00:00+02

У листопаді 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області, у якому просить: - визнати незаконним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області від 06.10.2021 року № 064050001632 про відмову у призначенні пенсії у відповідності до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»; - зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області призначити пенсію на підставі його заяви відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2021 року у задоволенні позову відмовлено. Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове про задоволення позову, наголошуючи на неповному з`ясуванні судом першої інстанції всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, неправильному застосуванні норм матеріального права. Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, згідно якого суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). Вислухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків. 24.05.2021 року [PERSON] звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області із заявою про призначення пенсії за віком із зниженням пенсійного віку та страхового стажу згідно ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Рішенням ГУПФУ в Херсонській області № 06405001632 від 27.05.2021 року відмовлено позивачу у призначенні пенсії за віком відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у зв`язку з відсутність необхідного віку та страхового стажу. У листі від 02.06.2021 року ГУПФУ в Херсонській області роз`яснено позивачу, що згідно довідки Мокляківського старостинського округу Ємільчинської селищної ради Ємільчинського району Житомирської області від 22.07.2020 року № 322 підтверджено проживання позивача з 26.04.1986 року по 20.08.1988 року в с. Мокляки та згідно довідки Барашівської сільської ради Ємільчинського району Житомирської області від 22.07.2020 року № 393 підтверджено проживання позивача з 21.06.1988 року по 24.04.1992 року в с. Бараші (5 років 11 місяців 28 днів), у населених пунктах, які віднесені до зони посиленого радіологічного контролю. З огляду на викладене, відповідач дійшов висновку, що зазначений період проживання згідно ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» дає право на зниження пенсійного віку на 3 роки у віці 57 років. Водночас, відповідач вказав на те, що згідно ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року не менше 29 років. Відповідач зазначив, що згідно поданих документів страховий стаж позивача склав 23 роки 4 місяці 27 днів, при необхідному 26 років (29 років, визначені Законом № 1058, зменшенні на 3 роки). З огляду на викладене, відповідачем відмовлено позивачу у призначенні пенсії за віком за відсутності необхідного віку 57 років та страхового стажу 26 років. 16.08.2021 року позивач повторно звернувся до ГУПФУ в Херсонській області із заявою про призначення пенсії за віком, до якої, окрім наведених довідок, позивач додав довідку Барашівської сільської ради Ємільчинського району Житомирської області від 10.08.2021 року № 389 про період проживання в с. Бараші (без реєстрації) з 25.04.1992 року по 31.05.1992 року та направлення № 259000 від 05.07.1991 року Виконавчого комітету Житомирської обласної ради народних депутатів про переселення його сім`ї з с. Бараші Ємільчинського району (зони посиленого радіологічного контролю). Відповідач не прийняв до уваги надану позивачем довідку посилаючись на те, що згідно записів трудової крижки, [PERSON] прийнято до членів колгоспу «Червоний Жовтень» з 30.03.1992 року, а згідно архівної довідки від 05.02.2020 року Новозбур`ївської сільської ради Голопристанського району Херсонської області колгосп знаходився в с. Нова Збур`ївка, Голопристанського району, Херсонської області. З огляду на викладене, рішенням № 06405001632 від 25.08.2021 року ГУПФУ в Херсонській області відмовлено позивачу у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного віку 57 років та страхового стажу 26 років, про що позивача повідомлено листом від 01.09.2021 року. 01.10.2021 року позивач втретє звернувся до ГУПФУ в Херсонській області із заявою про призначення пенсії за віком та додатково позивач надав уточнюючу довідку, видану Новозбур`ївським старостинським округом Голопристанської міської ради Херсонської області від 01.10.2021 року, в якій зазначено, що позивач працював у колгоспі «Червоний Жовтень» і у квітні-травні 1992 року був відряджений на заготівлю лісу в с. Бараші Ємільчинського району Житомирської області. Водночас, відповідач дійшов висновку, що відсутні підстави для зарахування періодів проживання позивача у квітні-травні 1992 року в с. Бараші Ємільчинського району, віднесеного до зони посиленого радіологічного контролю, оскільки згідно записів трудової крижки [PERSON] прийнято до членів колгоспу «Червоний Жовтень» з 30.03.1992 року, а згідно архівної довідки від 05.02.2020 року Новозбур`ївської сільської ради Голопристанського району Херсонської області колгосп знаходився в с. Нова Збур`ївка, Голопристанського району, Херсонської області. Відповідач зазначив, що страховий стаж позивача складає 23 роки 7 місяців 27 днів, а позивач право на пенсію набуде у 57 років при необхідному стажі роботи 26 років. Враховуючи викладене, рішенням № 064050001632 від 06.10.2021 року, яке оформлено протоколом, позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком, про що повідомлено листом \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~від 13.10.2021 року. Позивач, не погодившись із рішенням відповідача про відмову у призначенні пенсії за віком, звернувся до суду з даним позовом. Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що єдиним документом, який підтверджує статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи, учасника ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС та надає право користування пільгами, встановленими Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», зокрема, призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є посвідчення Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС або Потерпілий від Чорнобильської катастрофи. Разом з цим, суд першої інстанції вказав на те, що в матеріалах справи відсутнє посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи у 1986 році. Відтак, суд першої інстанції дійшов висновку про правомірність відмови відповідача у призначенні пенсії позивачу на підставі статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» із зменшенням пенсійного віку. Колегія суддів не погоджується висновками суду першої інстанції, з яких виходив останній вирішуючи справу, з огляду на викладене. Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я визначає Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 року № 796-XII, який створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення (далі Закон № 796-XII, в редакції на час виникнення спірних правовідносин). Пунктом 4 частини 1 статті 11 Закону № 796-XII встановлено, що до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 01 січня 1993 року проживали або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років. Відповідно до ч. 3 ст. 15 Закону № 796-XII підставою для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях. Статтею 65 Закону № 796-XII передбачено, що учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та потерпілим від Чорнобильської катастрофи видаються посвідчення, виготовлені за зразками, затвердженими Кабінетом Міністрів України. Дітям, які не досягли повноліття, посвідчення видаються на загальних підставах та вручаються батькам. При зміні категорії, а також у випадках, передбачених статтею 17 цього Закону, посвідчення підлягає заміні. Посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» та «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» є документами, що підтверджують статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими цим Законом. Видача посвідчень провадиться спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською і Севастопольською міськими державними адміністраціями за поданням районних державних адміністрацій. Відмовляючи у задоволенні заявленого позову, суд першої інстанції послався на відсутність у позивача посвідчення «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи», яке, за висновком суду першої інстанції, є єдиним документом, який підтверджує статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи та надає право користування пільгами, встановленими Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», зокрема, призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій. Разом з цим, доходячи вказаного висновку, судом першої інстанції не враховано, що позивач у даній справі звернувся із заявою про призначення йому пенсії за віком із зниженням пенсійного віку та страхового стажу, як особі, яка постійно проживала, працювала у зоні посиленого радіологічного контролю та станом на 1 січня 1993 року прожила, відпрацювала у цій зоні не менше 4 років. Згідно п. 6 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.01.1997 року № 51 (чинна до 25.07.2018 року), особам, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 р. прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років, і віднесеним до категорії 4, видаються посвідчення коричневого кольору, серія В. Разом з цим, Законом України «Про внесення змін та визнання такими, втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року № 76-VIII виключено абзац п`ятий частини другої статті 2 Закону України «Про правовий режим територій, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи», а саме виключено зону посиленого радіоекологічного контролю. Цим же Законом статті 2 (визначення категорії зон радіоактивних забруднених територій) та 23 (Компенсації та пільги громадянам, віднесеним до категорії 4) Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» виключено. Також, Порядок видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та іншим категоріям громадян, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 11 липня 2018 року № 551, на який послався суд першої інстанції, не передбачає такого виду посвідчення, як потерпілий від Чорнобильської катастрофи 4 категорії. З наведеного слідує, що населений пункт, у якому проживав позивач з моменту прийняття названого закону, втратив правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи. У зв`язку з виключенням обумовленої території проживання позивача із переліку територій, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, позивач позбавлений можливості отримати посвідчення особи постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи відповідно до існуючого порядку. Водночас, Конституцій Суд України Рішенням від 17 липня 2018 року № 6-р/2018 визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), зокрема, підпункт 2, абзаци перший, другий підпункту 3, підпункт 4, абзаци перший, другий підпункту 5, абзаци перший - четвертий підпункту 6, підпункт 7 пункту 4 розділу I Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року № 76-VIII. Конституційний Суд України звернув увагу на засадничий характер обов`язку держави щодо подолання наслідків Чорнобильської катастрофи та на необхідність виокремлення категорії громадян України, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи і потребують додаткових гарантій соціального захисту у зв`язку з надзвичайними масштабами вказаної катастрофи та її наслідків. Встановлення у законах України пільг, компенсацій та гарантій громадянам України, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, обумовлено виконанням державою свого конституційного обов`язку, передбаченого статтею 16 Основного Закону України, щодо подолання наслідків Чорнобильської катастрофи та збереження генофонду Українського народу. Такі пільги, компенсації та гарантії є особливою формою відшкодування завданої шкоди вказаній категорії громадян, а тому скасування чи обмеження цих пільг, компенсацій і гарантій без рівноцінної їх заміни свідчитиме про відступ держави від її конституційного обов`язку. Скасування пільг, компенсацій та гарантій не відповідає конституційному обов`язку держави, передбаченому у статті 16 Основного Закону України, щодо осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, тому пільги, компенсації та гарантії є такими, що захищені Конституцією України від негативних наслідків для цієї категорії осіб при внесенні змін до законодавства України (пункт 4 мотивувальної частини). Крім того, зазначеним Рішенням Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), зокрема і підпункт 4 Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року №76-VIII, яким у Законі України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» виключено статтю 23, якою було передбачено компенсації та пільги громадянам, віднесеним до категорії 4. Отже, право на компенсації та пільги постраждалих, віднесених до категорії 4, було підтверджено. Колегія суддів зазначає, що станом на момент звернення позивача із заявою про призначення пенсії за віком, згідно ч. 2 ст. 55 Закону № 796-XII, особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу: потерпілі від Чорнобильської катастрофи: особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років - зменшення віку: 2 роки* та додатково 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років (*початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період). У даній справі відповідач не заперечує наявність у позивача права на призначення пенсії згідно наведених вимог Закону № 796-XII та підставою для відмови у призначенні пенсії відповідачем визначено відсутність необхідного віку та стажу на момент звернення за призначенням пенсії. Однак, суд першої інстанції не надав оцінки доводам відповідача, які стали підставою для відмови у призначенні пенсії за віком, та суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову позивача з підстав відсутності взагалі у нього права на користування пільгами, визначеними Законом № 796-XII. Водночас, відповідач при відмові позивачу у призначенні пенсії та у даній справі не посилався на відсутність у позивача прав на користування пільгами згідно Закону № 796-XII. Більш того, відповідач визнав право позивача на призначення пенсії за віком із зниженням пенсійного віку та стажу згідно ч. 2 ст. 55 Закону № 796-XII та визнав, що позивач протягом 5 років 11 місяців 28 днів проживав у населених пунктах, які віднесені до зони посиленого радіологічного контролю, що дає йому право на зниження пенсійного віку на 3 роки та право на призначення пенсії у 57 років за наявності страхового стажу 26 років. Колегія суддів наголошує, що спірним у даній справі є лише питання щодо зарахування періоду проживання позивача у квітні-травні 1992 року у зоні радіологічного контролю для призначення пенсії згідно ч. 2 ст. 55 Закону № 796-XII. Колегія суддів звертає увагу, що оцінюватися судом мають саме підстави відмови у призначенні пенсії, тобто, мотиви, з яких виходив відповідач, розглядаючи заяву про її призначення. За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції мав оцінити доводи відповідача про відсутність підстав для зарахування періоду проживання позивача у квітні-травні 1992 року у зоні радіологічного контролю та відсутність підстав для призначення пенсії згідно ч. 2 ст. 55 Закону № 796-XII у зв`язку з тим, що позивач не має необхідного віку 57 років та страхового стажу 26 років. Проте, суд першої інстанції взагалі не надав оцінки доводам відповідача, які слугували підставою для відмови позивачу у призначенні пенсії за віком та фактично вийшов за межі предмету заявленого позову. В свою чергу, надаючи оцінку доводам відповідача, які стали підставою для відмови у призначенні позивачу пенсії за віком, колегія суддів зазначає наступне. Згідно довідки Мокляківського старостинського округу Ємільчинської селищної ради Ємільчинського району Житомирської області від 22.07.2020 року № 322 позивач з \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~26.04.1986 року по 20.08.1988 року проживав в с. Мокляки та згідно довідки Барашівської сільської ради Ємільчинського району Житомирської області від 22.07.2020 року № 393 з 21.06.1988 року по 24.04.1992 року в с. Бараші, у населених пунктах, які віднесені до зони посиленого радіологічного контролю. При розгляді заяви позивача про призначення пенсії, відповідач визнав підтвердженими наведені періоди проживання позивача у населених пунктах, які віднесені до зони посиленого радіологічного контролю, що складає 5 років 11 місяців 28 днів. З огляду на викладене, відповідач дійшов висновку, що зазначений період проживання згідно ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» дає право позивачу на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку та стажу на 3 роки. Водночас, відповідач дійшов висновку, що відсутні підстави для зарахування періодів проживання позивача у квітні-травні 1992 року в с. Бараші Ємільчинського району, віднесеного до зони посиленого радіологічного контролю, оскільки згідно записів трудової крижки, [PERSON] прийнято до членів колгоспу «Червоний Жовтень» з 30.03.1992 року, а згідно архівної довідки від 05.02.2020 року Новозбур`ївської сільської ради Голопристанського району Херсонської області колгосп знаходився в с. Нова Збур`ївка, Голопристанського району, Херсонської області. Проте, колегія суддів не погоджується з вказаними висновками відповідача, з огляду на викладене. Відповідно до ч. 3 ст. 15 Закону № 796-XII підставою для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях. Згідно наведених вимог Закону № 796-XII, позивач надав пенсійному органу довідку Барашівської сільської ради Ємільчинського району Житомирської області від 10.08.2021 року № 389, згідно якої [PERSON] з 25 квітня 1992 року по 31 травня 1992 року постійно проживав без реєстрації в селі Бараші Ємільчинського районі і даний населений пункт відноситься до четвертої категорії радіоактивного забруднення внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС. Посилання відповідача на неможливість врахування відомостей, зазначених у наведеній довідці, з огляду на те, що згідно записів трудової крижки, [PERSON] прийнято до членів колгоспу «Червоний Жовтень» з 30.03.1992 року, а згідно архівної довідки від 05.02.2020 року Новозбур`ївської сільської ради Голопристанського району Херсонської області колгосп знаходився в с. Нова Збур`ївка, Голопристанського району, Херсонської області, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки додатково позивач надав до пенсійного органу уточнюючу довідку, видану Новозбур`ївським старостинським округом Голопристанської міської ради Херсонської області від 01.10.2021 року, в якій зазначено, що позивач працював у колгоспі «Червоний Жовтень» і у квітні-травні 1992 року був відряджений на заготівлю лісу в с. Бараші Ємільчинського району Житомирської області. Зазначені обставини підтверджуються і відміткою на направленні № 259000 \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~від 05.07.1991 року Виконавчого комітету Житомирської обласної ради народних депутатів про переселення сім`ї позивача з с. Бараші Ємільчинського району (зони посиленого радіологічного контролю), згідно якої позивач отримав направлення в Голопристанський РИК Херсонської області лише 29.05.1992 року. З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги позивача, що у ГУПФУ в Херсонській області не було підстав для не врахування періоду його проживання у квітні-травні 1992 року в с. Бараші Ємільчинського району, віднесеного до зони посиленого радіологічного контролю, та рішення відповідача про відмову у призначенні пенсії за віком з цих підстав є протиправним та підлягає скасуванню. Разом з цим, колегія суддів зазначає, що внаслідок врахування відповідачем періодів проживання позивача у населених пунктах, які віднесені до зони посиленого радіологічного контролю, лише 5 років 11 місяців 28 днів та неврахування періоду проживання позивача з 25 квітня 1992 року по 31 травня 1992 року в селі Бараші Ємільчинського районі, відповідач дійшов висновку, що позивач має право на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на 3 роки в 57 років. З огляду на наведений висновок, відповідач дослідив положення ст. 26 Закону № 1058, які визначають необхідний страховий стаж для призначення пенсії з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року, тобто, в період, коли позивач досягне віку 57 років, та встановив, що страховий стаж для призначення пенсії у цей період має бути не менше 29 років. За цих обставин, відповідач дійшов висновку, що позивач набуде право на призначення пенсії за віком у 57 років та при страховому стажі 26 років. Водночас, суд апеляційної інстанції у цій справі встановив, що відповідач протиправно не врахував періоди проживання позивача у квітні-травні 1992 року в с. Бараші Ємільчинського району, віднесеного до зони посиленого радіологічного контролю. За цих обставин та враховуючи, що позивач звернувся за призначенням пенсії у 2021 році, для вирішення питання щодо наявності у позивача права на призначення пенсії мають враховуватись положення ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-ІV, які визначають необхідний страховий стаж для призначення пенсії з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року. Так, згідно ч. 1 ст. 26 Закону № 1058-ІV починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років. Таким чином, для вирішення питання щодо наявності у позивача права на пенсію за віком має враховуватись розрахунковий стаж 28 років (з відрахуванням кількості років зменшення згідно Закону № 796-XII). Однак, наявність у позивача права на пенсію згідно Закону № 796-XII та враховуючи положення ст. 26 Закону № 1058-ІV, які визначають необхідний страховий стаж для призначення пенсії з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року, тобто, на момент звернення за пенсією, не досліджувався відповідачем. Крім того, відповідач вказує, що страховий стаж позивача складає 23 роки 7 місяців 27 днів та це питання не є спірним у даній справі. З огляду на викладене, оскільки відповідач протиправно не врахував періоди проживання позивача у квітні-травні 1992 року в с. Бараші Ємільчинського району (з 25 квітня 1992 року по 31 травня 1992 року), віднесеного до зони посиленого радіологічного контролю, та відповідно не дослідив питання щодо наявності у позивача права на пенсію зі зниженням пенсійного віку та стажу на момент звернення за пенсією, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення про відмову у призначенні пенсії за віком підлягає скасуванню із зобов`язанням відповідача повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії за віком, з урахуванням висновків суду. Водночас, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову про призначення пенсії, оскільки відповідачем не досліджено усіх складових для призначення пенсії позивачу, зокрема, загального стажу, віку, кількості років, що дають право на зниження пенсійного віку та стажу, а тому, суд не може перебирати на себе повноваження пенсійного органу та вирішувати питання щодо призначення пенсії позивачу. Колегія суддів зазначає, що для вирішення питання щодо призначення пенсії має значення така складова, як загальний стаж, який має позивач на момент звернення, однак, це питання не є спірним у даній справі та не досліджується судом. Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню із прийняттям нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Результат розгляду: partial