Рішення адміністративного суду від 2024-06-19 00:00:00+03

Позивач звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Житомирській області, поліцейського сектору реагування патрульної поліції Відділу поліцейської діяльності №2 (смт. Ружин) Бердичівського РВП ГУНП в Житомирській області Семенчука В.В про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення. Рішенням Ружинського районного суду Житомирської області від 19 квітня 2024 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено. Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та ухвалити нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що на його думку, призвело до неправильного вирішення спору. 18.06.2024 року до суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено про безпідставність доводів позивача. До початку судового засідання позивачем подано заяву про здійснення розгляду даної справи в порядку письмового провадження. Відповідач явку уповноважених представників в судове засідання не забезпечив, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду справи, що в призмі приписів ч. 2 ст. 313 КАС України не перешкоджає розгляду справи. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що остання підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду неоспорені факти про те, що постановою про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення серії БАД №952151 від 28.12.2023 року на позивача накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 510 грн. Зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що позивач 28.12.2023 року о 15 год. 30 хв. в с.Чорнорудка, Бердичівського району, Житомирської області, керував транспортним засобом «Пежо», д.н.з. [NUMBER] з не пристебнутим ременем безпеки, чим допустив порушення п. 2.3."в" ПДР України та скоїв адміністративне правопорушення передбачене ч.5 ст.121 КУпАП. Вважаючи вказану постанову протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом. Постановляючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що доводи позивача щодо відсутності в його діях складу адміністративного правопорушення не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду та спростовані сукупними в матеріалах справи доказами. Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що встановлені обставини та здійснений аналіз положень чинного законодавства України свідчать про те, що винесена постанова у справі про адміністративне правопорушення серії БАД №952151 від 28.12.2023 року, якою на позивача накладено штраф у розмірі 510 грн. за вчинення ним адміністративного правопорушення за ч.5 ст. 121 КУпАП є законною та не підлягає скасуванню Надаючи оцінку оскаржуваному рішенню суду та спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, колегія суддів зазначає наступне. Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. Статтею 121 ч.5 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за порушення правил користування ременями безпеки або мотошоломами, та тягне за собою накладення штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Правила дорожнього руху (надалі-Правила) відповідно до Закону України "Про дорожній рух" установлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Відповідно до пункту 1.9 Правил особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством. Статтею 14 Закону України «Про дорожній рух» визначено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух. Вимогами п.2.3В Правил дорожнього руху України визначено, що для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: на автомобілях, обладнаних засобами пасивної безпеки (підголовники, ремені безпеки), користуватися ними і не перевозити пасажирів, не пристебнутих ременями безпеки. Згідно з ч. 1 ст. 9 КУпАП України адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Відповідно до ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності. Оцінюючи доводи позивача стосовно безпідставності притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 5 ст. 121 КУпАП суд апеляційної інстанції вказує на наступне. В силу приписів ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення можуть бути будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото-і кінозйомки, відеозапису, які використовуються під час нагляду за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. Згідно ч. 1 ст. 40 Закону України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 № 580-VIII, поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, автоматичну фото- і відеотехніку. Згідно з ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Відповідно до ч.1 ст.76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин. Тобто, вказані норми свідчать про те, що саме на відповідача, як на суб`єкта владних повноважень, покладається обов`язок доказування в адміністративних справах. Аналіз наведених вище положень чинного законодавства дає підстави для висновку, що вина особи повинна доводитись певними доказами. Так, на обґрунтування правомірності оскаржуваної постанови, відповідачем надано відеозапис з нагрудної камери інспектора поліції, який досліджено колегією суддів. В свою чергу, суд першої інстанції, дослідивши вказаний доказ, дійшов висновку, що останній в повному обсязі підтверджує факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення, що мало місце 28.12.2023 року в с.Чорнорудка Бердичівського району Житомирської області. Натомість, в ході апеляційного перегляду даної справи, вказані висновки суду першої інстанції свого підтвердження не знайшли. Як було встановлено з оглянутого відеозапису, позивач, керуючи транспортним засобом, був зупинений працівниками поліції. Здійснюючи зупинку транспортного засобу, позивач прийняв обочину та намагався вийти з автомобіля, що на переконання судової колегії, змусило останнього відстебнути пасок безпеки. Дану обставину підтвердив і свідок, який був допитаний в суді першої інстанції. Разом з тим, при вирішенні питання про достатність та допустимість як доказу відеозапису події, наданого відповідачем, судом першої інстанції безпідставно не враховано, що відео перебування позивача в транспортному засобі, який не здійснював рух з не пристебнутим ременем безпеки, не може бути належним доказом підтвердження факту допущення порушення п.2.3. "в" ПДР. Колегія суддів наголошує, що на вказаному відеозаписі не зафіксовано сам факт керування позивачем транспортним засобом з не пристебнутим ременем безпеки, наявний відеозапис фіксує лише розмову позивача з інспектором поліції, яка мала місце в ході складання інспектором поліції оскаржуваної постанови. Таким чином, відеоінформація, яка відображена на вказаному відеозапису жодним чином не доводить факту вчинення позивачем порушення, передбаченого ч.5 ст.121 КУпАП України. Інших доказів на підтвердження вини позивача у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст.121 КУпАП відповідач не надав. Відтак, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для визнання протиправною спірної постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, оскільки принцип презумпції винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів, посилаючись на належні та допустимі докази (частина 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України). Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не врахував вищенаведених обставин, які мають значення для визнання постанови законною, що свідчить про необґрунтованість та неповноту дослідження доказів по справі судом першої інстанції. В свою чергу, стаття 247 КУпАП зазначає, що провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за таких обставин, зокрема за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. Відповідно до ч.3 ст. 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право, зокрема скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення. Отже, з метою дотримання вимог ч.3 ст. 286 КАС України, скасовуючи постанову про притягнення до адміністративної відповідальності, колегія суддів вважає за необхідне закрити справу про адміністративне правопорушення. Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тобто прийняте рішення не відповідає матеріалам справи та вимогам закону, і підлягає скасуванню з постановленням нової постанови. У силу п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Згідно зі ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Частиною 6 ст. 139 КАС України вказано, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат. За приписами ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. В свою чергу, судова колегія враховує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №543/775/17, яку оприлюднено 28.04.2020, відступила від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 13.12.2016 (провадження № 21-1410а16), та сформулювала позицію про те, що у справах щодо оскарження постанов про адміністративне правопорушення у розумінні положень статей 287, 288 КУпАП, як і в інших справах, які розглядаються судом у порядку позовного провадження, слід застосовувати статті 2-5 Закону України "Про судовий збір", які пільг за подання позовної заяви, відповідних скарг у цих правовідносинах не передбачають. З огляду на необхідність однакового підходу у визначенні розміру судового збору, який підлягає застосуванню у справах щодо накладення адміністративного стягнення та справляння судового збору, він складає за подання позовної заяви 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (пункт 5 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір"). Частиною 1 статті 4 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Розмір ставки судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду, відповідно до частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" становить 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги, але не більше 15 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Відповідно до Закону України "Про Державний бюджет України на 2024 рік" розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб становить 3028 грн. Таким чином, розмір судового збору, що підлягав сплаті за подання позовної заяви та апеляційної скарги складає 1514 грн. = (605,6 грн. + 908,4 грн.) З матеріалів справи встановлено, що за подання адміністративного позову, позивач сплатив судовий збір в сумі 605,6 грн., згідно квитанції від 05.01.2024, та за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції сплачено судовий збір в сумі 1816,80 грн., згідно платіжної інструкції від 24.04.2024 року. Оскільки за результатами розгляду апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про скасування рішення Ружинського районного суду Житомирської області від 19 квітня 2024, колегія суддів вважає, що стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Житомирській області на користь позивача підлягає судовий збір в сумі 1514 грн. При цьому, позивач, він же апелянт по справі, не позбавлений права звернутись до суду з заявою про повернення зайво сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Результат розгляду: granted