Рішення адміністративного суду від 2024-06-26 00:00:00+03

\~в травні 2022 року [PERSON] звернулася з позовом до військової частини [NUMBER] , в якому просить: - визнати протиправною бездіяльність суб`єкта владних повноважень військової частини [NUMBER] Міністерства оборони України щодо непроведення нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.05.2017 по день фактичного розрахунку - 15.04.2022 включно; - зобов`язати військову частину [NUMBER] Міністерства оборони України \~нарахувати і виплатити \~середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.05.2017 по день фактичного розрахунку - 15.04.2022 включно, виходячи з розміру середньоденного грошового забезпечення за останні два місяці служби, які передували дню звільнення. Відповідно до рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 19 серпня 2022 року у задоволенні позовних вимог відмовлено. Не погоджуючись з даним рішенням суду, позивач подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне. Судом першої інстанції встановлено, що [PERSON] проходила військову службу за контрактом у військовій частині [NUMBER] та відповідно до наказу командира військової частини [NUMBER] (по стройовій частині) № 85 від 04.05.2017 її \~звільнено наказом командира військової частини [NUMBER] від 26 квітня 2017 року № 6-РС з військової служби у відставку відповідно до пункту «з» частини 8 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з 09.05.2017 виключено зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік до [INFO] . Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2021 року по справі №560/4517/21 визнано протиправними дії суб`єкта владних повноважень - військової частини [NUMBER] Міністерства оборони України щодо відмови включити щомісячну додаткову грошову винагороду у розмірі 60% грошового забезпечення, яка передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889, до складу грошового забезпечення, з якого [PERSON] , нараховано одноразову грошову допомогу при звільненні та зобов`язано військову частину [NUMBER] Міністерства оборони України виплатити [PERSON] , одноразову грошову допомогу, передбачену частиною 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 17 повних календарних років з врахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі 60% грошового забезпечення, яка передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889. з урахуванням раніше виплаченої суми одноразової грошової допомоги. Ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду від 17 березня 2022 року виправлено описку в резолютивній частині рішення суду від 11 жовтня 2021 року по справі №560/4517/21, замінивши помилково зазначені слова та цифри «17 повних календарних років» на «22 повних календарних років». На виконання рішення суду 15.04.2022 військовою частиною [NUMBER] позивачці виплачена недоплачену при звільненні суму вихідної допомоги у розмірі \~31130,85 гривень. 18.04.2022 р. позивачка звернулась до відповідача із заявою про нарахування та виплату їй середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.05.2017 по день фактичного розрахунку - 15.04.2022. Листом від 25.04.2022 за № 350/142/478 пс відповідач повідомив про відмову у виплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, вказавши, що заяву не може бути задоволено, оскільки неможливо ототожнювати військову службу та трудові відносини не лише по суті понять, а й по нормативно-правовій базі, а КЗпП України не поширюється на військовослужбовців, які проходять службу \~у військових формуваннях, утворених відповідно до законів України. Вважаючи невиплату відповідачем середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні незаконною, позивач звернулась до суду із цим позовом. Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що за наявністю спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівникові сум, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні частини 1 статті 117 Кодексу законів про працю України є безпідставним. Оцінюючи спірні правовідносини, які виникли між сторонами та доводи апеляційної скарги, колегія суддів враховує наступне. Відповідно до частини першої статті 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. В силу частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Період затримки розрахунку при звільненні - це весь час затримки належних звільненому працівникові сум та виплат по день фактичного розрахунку. Тобто, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 висловлено правову позицію, що під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Оскільки спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, наявні підстави для застосування до спірних правовідносин норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення зі служби військової служби. Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців неодноразово викладено Верховним Судом, зокрема у постановах від 30 квітня 2020 року у справі №140/2006/19, від 16 липня 2020 року у справі № 400/2884/18, від 20 січня 2021 року у справі № 200/4185/20-а, від 20 січня 2021 року у справі № 240/12238/19, від 05 березня 2021 року у справі № 120/3276/19-а, від 31 березня 2021 року у справі № 340/970/20. Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником. Оцінюючи доводи апеляційної скарги позивача про наявність підстав для задоволення позовних вимог шляхом нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.05.2017 по 15.04.2022, колегія суддів враховує наступне. Судом встановлено, що рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 21.12.2020 року у справі №560/5085/20 зобов`язно відповідача нарахувати та виплатити [PERSON] середній заробіток у зв`язку із несвоєчасною виплатою індексації грошового забезпечення. Відтак, позовні вимоги позивача стосуються виключно нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Таким чином, висновки суду першої інстанції, про те що спірні правовідносини в справі, що розглядається, стосуються розміру належних звільненому працівникові сум, тому ст.117 Кодексу законів про працю України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення, є безпідставними. Отже, висновки суду першої інстанції по суті спору не відповідають встановленим у справі обставинам, та спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі [PERSON] та письмовими доказами, долученими до матеріалів справи, у зв`язку з чим апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Таким чином, висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим у справі обставинам, у зв`язку з чим апеляційну скаргу необхідно задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати. Відповідно достатті 317 КАС України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.\~

Результат розгляду: granted