Рішення адміністративного суду від 2022-02-04 00:00:00+02

У січні 2021 року [PERSON] звернулась до суду першої інстанції з позовом, в якому просила: - усунути протиправну відмову і бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо виплати згідно із Законами України ЗУ-1058 та ЗУ-2050 компенсації з урахуванням індексу інфляції - по боргам («А»), («Б»), («Є») та («І») - тому що виплачені вони були з протиправною затримкою на 6-7 років - і аналогічно правової позиції 2018 року Одеського окружного адміністративного суду по справі №520/9024/17. - зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області виплатити позивачу компенсацію по всім боргам з урахуванням індексу інфляції на її рахунок № [NUMBER] в Банку «Південний», вказаний в її заяві, та на який їм були нараховані її виплати раніше. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2021 р., ухваленим за правилами спрощеного позовного провадження, позов частково задоволено. Суд визнав протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо не нарахування та невиплати [PERSON] суми компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків виплати пенсії за період з 22.01.2011 року по 31.08.2017 року у сумі 76000,25 грн., з 01.12.2014 року по 31.01.2018 року у сумі 3763,86 грн., з 22.01.2011 року по 30.04.2018 року у сумі 1948,60 грн. та з 01.05.2012 року по 30.09.2017 року у сумі 6500,00 грн., та зобов`язав відповідача нарахувати та виплатити позивачу таку компенсацію. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовив. Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області, та [PERSON] подали апеляційні скарги, обґрунтовані посиланням на не правильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. В обґрунтування доводів апеляційної скарги, Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зазначило, що оскільки виплачені [PERSON] , на виконання судового рішення кошти носять разовий характер, підстави для виплати позивачу компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати, відсутні. Також, вважає, що суд першої інстанції безпідставно стягнув на користь позивача судові витрати. [PERSON] в обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції безпідставно відмовив їй у задоволенні позову, в частині вимог, які стосуються зобов`язання відповідача виплати відповідні кошти на особовий рахунок у банку, посилаючись на неодноразове невиконання, пенсійним органом, судових рішень ухвалених на її користь у інших справах. З огляду на зазначене, апелянти просять скасувати рішення суду першої інстанції, та ухвалити нове, з урахуванням перелічених вище обставини. Справа призначена до розгляду в порядку письмового провадження у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України. Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 06 жовтня 2020 року [PERSON] звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявою, в якій просила нарахувати та сплатити їй суму компенсації втрати частини доходів, виплачених на виконання судових рішень, ухвалених на її користь за періоди з 22.01.2011 року по 31.08.2017 року у сумі 76000, 25 грн., з 01.12.2014 року по 31.01.2018 року у сумі 3763,86 грн., з 22.01.2011 року по 30.04.2018 року у сумі 1948,60 грн., з 01.05.2012 року по 30.09.2017 року у сумі 6500,00 грн.. Листом від 16.11.2020 року Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області відмовило позивачу у задоволенні поданої заяви, посилаючись на відсутність для цього відповідних правових підстав. Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків виплати пенсійних виплат, позивач звернувся до суду з відповідним позовом. Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки виплата належних позивачу пенсійних виплат, здійснена відповідачем з порушенням встановленого законом строку, позов в частині позовних вимог є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Разом з цим, суд першої інстанції не знайшов підстав для задоволення вимог позивача про зобов`язання пенсійного органу виплатити такі кошти на його особовий рахунок, оскільки останні стосуються вже порядку виконання такого рішення. Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного. Згідно вимог статті 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» №2050-III від 19.10.2000 року підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Відповідно до статті 2 вказаного Закону компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Статтею 3 вказаного Закону визначено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Згідно змісту статті 6 визначається, що компенсацію виплачують за рахунок: власних коштів - підприємства, установи і організації, які не фінансуються і не дотуються з бюджету, а також об`єднання громадян; коштів відповідного бюджету - підприємства, установи і організації, що фінансуються чи дотуються з бюджету; коштів Пенсійного фонду України, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, інших цільових соціальних фондів, а також коштів, що спрямовуються на їх виплату з бюджету. У відповідності до вимог п. 2 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2010 року № 159, компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат). З наведеного вбачається, що дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата). Основною умовою для виплати громадянину компенсації, є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів. Як вірно зазначив суд першої, рішенням Київського районного суду м. Одеси у справі №520/607/17 від 03.05.2017р., що набрало законної, суд визнав протиправним рішення пенсійного органу (УПФУ в Київському районі м. Одеси) щодо відмови [PERSON] у призначені пенсії за віком, та зобов`язав відповідача призначити та виплати позивачу пенсію за віком з 22.01.2011 року. З наявних у справі матеріалів, вбачається, що на виконання вищевказаного судового рішення пенсійний орган призначив належну позивачу пенсію, здійснив її перерахунок, однак виплачував її поступово, за період 22.01.2011 року по 31.08.2017 року у сумі 76000, 25 грн., з 01.12.2014 року по 31.01.2018 року у сумі 3763,86 грн., з 22.01.2011 року по 30.04.2018 року у сумі 1948,60 грн., з 01.05.2012 року по 30.09.2017 року у сумі 6500,00 грн. За наведених вище обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу за вказаний вище період відповідну компенсацію. При цьому, колегія суддів вважає безпідставними доводи відповідача щодо застосування вимог Закону №2050-III, Порядку № 159, згідно яких, на його думку, коли сума нараховується за рішенням суду, то підстави для виплати \~компенсації втрати частини доходів не виникає. Так, з аналізу наведених у цій постанові правових норм вбачається, що ані Закон України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строку їх виплати», ані Порядок №159 не ставлять у залежність право на компенсацію втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати від порядку виплати доходу - у добровільному чи судовому порядку. Колегія суддів зазначає, що право на компенсацію за порушення строків виплати доходів виникає тоді, коли грошовий дохід (пенсія) особи з вини відповідача не нараховувався, своєчасно не виплачувався і через це особа зазнала втрат. Оскільки за приписами Конституції України та КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання, а право на отримання компенсації відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строку їх виплати» не постановлено у залежність від порядку виплати доходів, отже позивач має право на компенсацію втрати частини своїх доходів у зв`язку з невчасною виплатою призначеної пенсії. На підставі наведеного у сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про протиправність бездіяльності Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо не нарахування та невиплати [PERSON] суми компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків виплати призначеної пенсії за період з 22.01.2011 року по 31.08.2017 року у сумі 76000,25 грн., з 01.12.2014 року по 31.01.2018 року у сумі 3763,86 грн., з 22.01.2011 року по 30.04.2018 року у сумі 1948,60 грн. та з 01.05.2012 року по 30.09.2017 року у сумі 6500,00 грн., та наявності підстав для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу відповідну компенсацію. При цьому, судова колегія вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив позивачу у задоволенні позову, в частині вимог, що стосуються зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області виплатити позивачу відповідну компенсацію на розрахунковий рахунок у банку, оскільки вважає, що предметом спору у даній справі є питання наявності у позивача прав на отримання такої компенсації, а отже вказані вище вимоги є передчасними. Також, колегія суддів \~вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з відповідача судові витрати понесені позивачем зі сплати судового збору, оскільки такий обов`язок чітко передбачений положеннями ст. 139 КАС України. Докази у підтвердження зворотного матеріали справи не містять. Доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для задоволення скарг Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, [PERSON] та скасування рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2021 р. колегія суддів не вбачає. Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Враховуючи, що дана справа, у відповідності до п.6 ч.6 ст.12 КАС України, є справою незначної складності, тому рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч.5 ст.328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягають. З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Результат розгляду: denied