Рішення адміністративного суду від 2022-08-08 00:00:00+03

28.12.2021 [PERSON] звернулась в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, просила визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області від 29.11.2021 № 032450004872 про відмову у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» частини 1 статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення»; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області зарахувати до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» частини 1 статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», період роботи на посаді медичної сестри в колгоспному профілакторії колгоспу «Світанок» с.Луковичі Іваничівського району Волинської області з 09.08.1992 по 13.08.1997 та призначити пенсію відповідно до пункту «е» частини 1 статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», з дати звернення із заявою про призначення пенсії з 25.11.2021. Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 01 квітня 2022 року позов задоволено. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що право на пенсію за вислугу років мають працівники охорони здоров`я, зокрема, лікарі та середній медичний персонал, які працювали, зокрема, у лікарняних закладах, незалежно від форми власності або відомчої належності закладів і установ. Суд першої інстанції вказав, що Закон № 2801-XII не містить поняття лікарняний заклад, а надає визначення закладу охорони здоров`я, що, у розумінні норм Закону № 2801-XII є загальним визначенням всіх закладів, які надають медичні послуги, наведених у Переліку № 909. Суд першої інстанції зазначив, що Закон № 2801-XII не ставить віднесення медичних закладів до закладів охорони здоров`я у залежність від визначення форми їх власності, як і Перелік № 909 не ставить право на зарахування стажу, який дає право на пенсію за вислугою років, у залежність від форми власності закладу охорони здоров`я, визначеного цим Переліком. Суд першої інстанції дійшов висновку, що у період роботи позивача на посаді медичної сестри профілакторію колгоспу «Світанок» (з 09.08.1992 по 13.08.1997) діяла норма, яка відносила профілакторії, організовані при колгоспах або у складі фельдшерсько-акушерських пунктів, до закладів охорони здоров`я та вказав, що відсутність у Переліку № 909 такого закладу охорони здоров`я, як профілакторій, не заперечує характер виконуваної позивачем роботи на посаді медичної сестри по фізіотерапії, тобто виконання таких робіт і у такому закладі охорони здоров`я, з яким сучасне законодавство пов`язує право особи на зарахування до спеціального стажу роботу, що надає право на пенсію за вислугу років. Разом з тим, суд першої інстанції відмовив позивачу у задоволенні вимог про зобов`язання відповідача призначити пенсію за вислугою років з дня звернення з заявою про призначення пенсії - 25.11.2021, вказавши, що не може перебирати на себе функції пенсійного органу щодо призначення пенсії, так як дане питання є виключними повноваженнями відповідача. Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області подало апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Волинського окружного адміністративного суду від 01 квітня 2022 року та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції неправомірно зарахував позивачу до спеціального трудового стажу період роботи з 01.08.1992 по 13.08.1997 у колгоспному профілакторії колгоспу «Світанок», оскільки такий не відноситься до Переліку закладів охорони здоров`я, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 28.10.2002 №385. Вважає, що судом першої інстанції при винесені оскаржуваного рішення не дотримано принципу законності, а також неправильно встановлено обставини справи. Враховуючи положення статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів. Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. Як це зазначено у ст.6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині вимогам статті 242 КАС України відповідає. Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи, [PERSON] , [INFO] , 25.11.2021 звернулася у Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області із заявою про призначення пенсії за вислугу років, як працівнику охорони здоров`я, відповідно до пункту «е» частини 1 статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області від 29.11.2021 № 032450004872 [PERSON] відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до Закону №1058. Рішення мотивовано тим, що страховий стаж [PERSON] становить 35 років 7 місяців 7 днів, а стаж роботи за вислугу років 22 роки 9 місяців 7 днів. Згідно з наданими до сервісного центру документами до спеціального стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугу років, не зараховано період роботи з 01.08.1992 по 13.08.1998 згідно з даними довідки від 08.10.2021 №475/01-15, оскільки відсутня інформація про заклад охорони здоров`я, а згідно запису у трудовій книжці заявниця працювала в колгоспному профілакторії, що не відноситься до переліку закладів охорони здоров`я, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 28.10.2002 №385. Вважаючи вказану відмову в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах протиправним, [PERSON] звернулась з позовом до суду. Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного. Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн. Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень. Зі змісту частини 3 статті 23 Загальної Декларації прав людини та пункту 4 частини 1 Європейської Соціальної хартії випливає, що кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей. Статтею 46 Конституції України закріплено право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначено Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі Закон №1058-IV) відповідно до пункту 2-1 розділу XV «Прикінцеві положення» якого особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення». Розмір пенсії за вислугу років визначається відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону. Пенсії за вислугу років фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України. Відповідно до пункту «е» частини 1 статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII (далі Закон № 1788-XII), з врахуванням висновків Конституційного Суду України 4 червня 2019 року у справі № 1-13/2018(1844/16, 3011/16), право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку. Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 4 листопада 1993 року №909 (далі Перелік №909) Розділом 2 «Охорона здоров`я» Переліку №909 передбачено, що право на пенсію за вислугою років мають лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад), що працюють у таких закладах охорони здоров`я: лікарняні заклади, лікувально-профілактичні заклади особливого типу, лікувально-трудові профілакторії, амбулаторно-поліклінічні заклади, заклади швидкої та невідкладної допомоги, заклади переливання крові, заклади охорони материнства і дитинства, санаторно-курортні заклади, установи з проведення лабораторних та інструментальних досліджень і випробувань Держсанепідслужби та територіальні органи Держсанепідслужби, діагностичні центри. Відповідно до примітки 2 вказаного Переліку робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах, передбачених цим переліком, дає право на пенсію незалежно від форми власності або відомчої належності закладів і установ. Верховний Суд у постанові від 17.02.2021 у справі №120/4377/18-а зазначив про те, що право на набуття пенсії за вислугою років, передбаченої пунктом «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пов`язане не лише з місцем роботи - закладом охорони здоров`я, а й з посадою, яку обіймає працівник - лікарі та середній медичний персонал. Відповідно до записів трудової книжки позивача у період з 01.08.1992 по 13.08.1997 [PERSON] : - 09.08.1992 відповідно до Протоколу № 2 від 15.04.1992 прийнята в члени колгоспу «Світанок» Іваничівського району; - 09.08.1992 відповідно до Протоколу № 8 від 08.08.1992 зарахована на посаду завідуючої фіз. кабінетом колгоспного профілакторію з 01.08.1992; - 13.08.1997 відповідно до Протоколу № 10 звільнена за згодою сторін із займаної посади в колгоспі «Світанок». Згідно з Архівною довідкою від 08.10.2021 №475/01-15 в документах з особового складу асоціації «Світанок» є дані про стаж роботи [PERSON] 1968 р.н. за 1992-1998 роки, а саме 1992 професія медсестра фіз.каб.; 1993-1998 медсестра. Як вбачається з відзиву на позовну заяву та змісту оскаржуваного рішення про відмову у призначенні пенсії, не зарахування позивачу періодів роботи у колгоспному профілакторії зумовлено не віднесенням закладу до Переліку закладів охорони здоров`я, затвердженого Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 28.10.2002 №385. Однак, суд апеляційної інстанції зауважує, що профілакторії колгоспів створювались як лікувально-профілактичні заклади для санаторного лікування службовців без відриву від виробництва. Профілакторії та профілакторії-санаторії створювались на базі діючих підприємств, вони надавали лікувально-профілактичні послуги населенню, займалися безпосередньо охороною здоров`я. Так, наказом Міністерства охорони здоров`я СРСР від 01.06.1884 № 621 з метою наближення фізіотерапевтичної медичної допомоги дояркам, тваринникам та механізаторам затверджено Положення про медичний профілакторій. Відповідно до положень зазначеного акта медичний профілакторій це спеціально облаштоване приміщення, яке надається колгоспами з метою максимального наближення фізіотерапевтичної медичної допомоги дояркам, тваринникам і механізаторам сільського господарства. Медичні профілакторії організовується в складі центральних районних лікарень, районних лікарень, дільничних лікарень, амбулаторій або фельдшерсько-акушерських пунктів, залежно від особливостей місцевості. Відповідальність за діяльність медичних профілакторіїв несуть головні лікарі установ (завідуючі фельдшерсько-акушерськими пунктами), у складі яких вони організовуються. Заклади охорони здоров`я призначають на посади медичних сестер медичного профілакторію осіб, які мають середню медичну освіту (фельдшера, акушера, медичної сестри), які пройшли спеціальну підготовку. Таке визначення медпрофілакторію свідчить про те, що працівники таких профілакторіїв - медсестри, очевидно, є працівниками охорони здоров`я. Водночас, відсутність в Переліку №909 чіткого зазначення «медичний профілакторій у колгоспі» не нівелює характер виконуваної позивачкою роботи на посаді медичної сестри, тобто, виконання таких робіт, з якими законодавство пов`язує право особи на зарахування до спеціального стажу роботу, що надає право на пенсію за вислугу років. Окрім того, суд апеляційної інстанції зауважує, що згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права. Відповідно до пунктів 52, 56 рішення ЄСПЛ від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у світлі практики Суду. На думку ЄСПЛ, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника. Таким чином, у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи. З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що в спірному випадку існує множинне та неоднозначне тлумачення норм чинного законодавства, а тому зазначені норми слід трактувати найбільш сприятливим для особи способом. Враховуючи характер та суть виконуваної позивачем роботи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що на займаній посаді медичної сестри медпрофілакторію позивач була працівником охорони здоров`я. Вказане відповідає позиції Верховного Суду, висловлений у постанові від 17 лютого 2021 року у справі №120/4377/18-а. Згідно з частинами 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. За встановлених обставин, надаючи правову оцінку аргументам сторін, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що профілакторій, як заклад охорони здоров`я, в якому працювала позивач у період з 1992 по 1997 роки, та посада (медична сестра), а також характер виконуваних робіт (проведення фізіотерапевтичних процедур за направленням лікаря), надають підстави для врахування позивачу періоду роботи з 09.08.1992 по 13.08.1997 до спеціального стажу, який надає право на пенсію за вислугу років. Оскільки учасники справи не оскаржують рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог, в силу приписів статті 308 КАС України, рішення суду першої інстанції в цій частині не є предметом перегляду судом апеляційної інстанції. У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що судом першої інстанції у рішенні викладено мотиви протиправності рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області від 29.11.2021 № 032450004872 про відмову призначенні позивачу пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» частини 1 статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Результат розгляду: denied