Рішення адміністративного суду від 2022-07-20 00:00:00+03

[PERSON] звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Київській області (далі - відповідач, ГУ ДПС у Київській області), в якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 05 березня 2020 року №0105899-5005-1027, №0105898-5005-1027. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що йому на праві приватної власності належить комплекс нежитлових будівель загальною площею 3032,4 кв.м., розташований на земельній ділянці з цільовим призначенням «землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення». Будівлі за цільовим призначенням є цехом з виробництва заморожених напівфабрикатів, та відповідно відносяться до будівель і споруд промислових підприємств, задіяних у виробнитві харчової продукції. Комплекс будівель був переданий позивачем в оренду фізичній особі-підприємцю на підставі договору від 25.11.2015 для використання за цільовим призначенням. Позивач вважає, що у контролюючого органу відсутні правові підстави для проведення спірних нарахувань податку, оскільки об`єкти нежитлової нерухомості віднесені до будівель промисловості та не є об`єктом оподаткування. Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2021 року позовні вимоги задоволено частково, визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Київській області від 05.03.2020 №0105899-5005-1027, в решті позовних вимог відмовлено. Не погоджуючись із прийнятим рішенням в частині, якою задоволені позовні вимоги, ГУ ДПС у Київській області подано апеляційну скаргу, в якій податковий орган просить скасувати рішення суду першої інстанції у відповідній частині та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення винесено судом першої інстанції з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, апелянт зазначає, що у тому разі, якщо промислова будівля належить непромисловому підприємству, то будівля є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, а податок має нараховуватися та сплачуватися на загальних підставах відповідно до положень чинного законодавства. Наполягає на законності податкових повідомлень-рішень, винесених в адресу позивача. Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 травня 2022 року відкрито апеляційне провадження у справі №320/3225/20 за апеляційною скаргою ГУ ДПС у Київській області, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, призначено справу до апеляційного розгляду у відкритому судовому засіданні. Одночасно в апеляційній скарзі відповідач заявив клопотання про заміну відповідача в порядку процесуального правонаступництва, яке колегія суддів задовольняє з огляду на зміни, що відбулися в структурі та складі податкових органів, замінивши у цій справі відповідача - Головне управління Державної податкової служби у Київській області (код ЄДРПОУ 43141377) на відповідача - Головне управління Державної податкової служби у Київській області (код ЄДРПОУ 44096797, відокремлений підрозділ). У свою чергу [PERSON] подав апеляційну скаргу на рішення Київського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2021 року в частині, якою відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення рішення ГУ ДПС у Київській області від 05 березня 2020 року №0105898-5005-1027. В обґрунтування апеляційної скарги [PERSON] зазначає, що наявні у справі документальні докази засвідчують право власності позивача на цілісний майновий комплекс об`єктів нежитлової нерухомості по [ADDRESS] , який складається з будівель промисловості. Згідно положень чинного законодавства комплекс не є об`єктом оподаткування. При цьому позивач доводить до відома колегії суддів, що йому на праві приватної власності належали приміщення колишньої їдальні площею 785,1 кв.м., що розташовувалися по [ADDRESS] . За власні кошти приміщення було реконструйоване та переобладнане в цех по виготовленню напівфабрикатів, з прибудовою складу холодильників та допоміжних споруд. Вказаний об`єкт визнано закінченим та готовим до експлуатації, та 29.01.2013 оформлено право власності на реконструйований об`єкт нерухомості «Цех по виготовленню напівфабрикатів з прибудовою складу холодильників та допоміжних споруд» у складі цілісного майнового комплексу, зареєстровано за позивачем в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Окрім того, позивач повідомив, що наразі у його власності не перебуває жодного об`єкту нерухомого майна площею 785,1 кв.м., оскільки зазначений об`єкт входить до складу цілісного майнового комплексу загальною площею 3032,4 кв.м., щодо якого відповідачем вже винесене оскаржуване ППР №0105899-5005-2017 та щодо якого суд першої інстанції дійшов висновку про протиправність та скасував його. Відтак, позивач вважає, що відповідачем здійснено подвійне нарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на один і той самий об`єкт. Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 01 липня 2022 року відкрито апеляційне провадження у справі №320/3225/20 за апеляційною скаргою [PERSON] , встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу іншому учаснику процесу, призначено справу до апеляційного розгляду у відкритому судовому засіданні. В судовому засіданні представник ГУ ДПС у Київській області надала пояснення, підтримала апеляційну скаргу відповідача та заперечувала проти задоволення апеляційної скарги [PERSON] , відповідала на питання суду. Позивач або його уповноважений представник в судове засідання не з`явився, заяв, клопотань до суду не подавав, про розгляд справи повідомлявся за вказаними ним адресами та телефонограмами за відомими номерами, про що в матеріалах справи містяться відповідні довідки. Враховуючи зазначене, колегія суддів з урахуванням думки представника відповідача вирішила продовжувати розгляд апеляційних скарг за відсутності позивача та його уповноваженого представника. Відповідно до статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційних скарг. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційних скарг та, перевіривши матеріали справи, колегія суддів встановила наступне. Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що 05.03.2020 ГУ ДПС у Київській області згідно з пп. 54.3.3 п. 54.3 ст. 54 Податкового кодексу України та відповідно до пп. 266.7.2 п. 266.7 ст. 266 цього ж Кодексу прийняло наступні податкові повідомлення-рішення форми «Ф»: - за № 0105898-5005-1027 про сплату позивачем податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2019 рік у розмірі 32 762,22 грн.; - за № 0105899-5005-1027 про сплату позивачем податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2019 рік у розмірі 128 578,48 грн. Зазначені суми податку нараховані на об`єкти оподаткування, що належали [PERSON] станом на 2019 рік: нежитлове приміщення загальною площею 785,10 м.кв, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та нежитлове приміщення загальною площею 3 081,20 м. кв, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ставка податку становила 1% мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв.м. приміщення (тобто, 41,73 грн. за 1 кв.м.). Розрахунок сум податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2019 рік щодо вказаних об`єктів нерухомого майна становив: 785,10 кв.м. х 41,73 грн. = 32 762,22 грн. та 3081,20 кв.м. х 41,73 грн. = 128 578,48 грн. Не погоджуючись із вказаними податковими повідомленнями-рішеннями, вважаючи їх протиправними та такими, що підлягають скасуванню, позивач звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх прав. Переглядаючи рішення суду першої інстанції від 30 листопада 2021 року, колегія суддів зазначає, що 01.01.2015 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», яким викладено у новій редакції статтю 266 ПК України, введено податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Відповідно до пп. 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 ПК України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості. Підпунктом 266.2.1 п. 266.2 ст. 266 ПК України встановлено, що об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка. Згідно із пп. 266.3.1, 266.3.2 п. 266.3 ст. 266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток. База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності. За змістом пп. 14.1.1291 п. 14.1 ст. 14 ПК України у нежитловій нерухомості виділяють, зокрема будівлі офісні (будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей), будівлі промислові та склади. Відповідно до пп. «є» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України, не є об`єктом оподаткування: будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств. Крім того, нормами пп. 266.7.1 і 266.7.2 п. 266.7 ст. 266 ПК України визначено, що обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку. Податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком). Визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000. Зі змісту наявних у матеріалах справи документів копії свідоцтва серії [NUMBER] від 29.01.2013 про право власності на нерухоме майно індексний номер 193894 станом на 01.01.2013 позивач зареєстрований власником об`єкта нерухомого майна комплексу нежитлових будівель (нежитлові будівлі літ. «б», « 1Д», « 1-З», « 1Ж», « 1К-2», « 1Ф» та приміщ. 2 в нежитловій будівлі літ. «А-4») загальною площею 3081,2 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Складовими частинами вказаного об`єкта нерухомого майна є: нежитлове приміщення №2 літера А-4, загальною площею 2263,4 кв.м.; овочесховище літера Б, загальною площею 48,8 кв.м.; кімната комірників літера 1Д, загальною площею 6,7 кв.м.; допоміжні приміщення літена 1-З, загальною площею 121,1 кв.м.; склад літера 1Ж, загальною площею 130,8 кв.м.; господарські приміщення 1К-2, загальною площею 219,1 кв.м.; холодильник 1Ф, загальною площею 291,3 кв.м. Згідно даних поданої позивачем разом із позовом інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (номер довідки 206062367 від 03.04.2020) упродовж 2019 року вказаний об`єкт нерухомого майна перебував у приватній власності позивача. При цьому, зазначений об`єкт нерухомого майна розташований на земельній ділянці з кадастровим номером 3210300000:06:036:0019 площею 0,3954 га, цільове призначення якої - «землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення. За змістом долученого позивачем до матеріалів позовної заяви копії акту готовності об`єкта до експлуатації № 1630 від 22.12.2010, що складений за результатами проведення робіт з будівництва на замовлення фізичної особи-підприємця [PERSON] об`єкта «Реконструкція власних приміщень колишньої їдальні під цех по виготовленню напівфабрикатів з будівництвом складу холодильників та допоміжних споруд», розташованого за адресою: [ADDRESS] , вказаний об`єкт з відміткою про віднесення такого до підкласу 1251.5 «Будівлі підприємств харчової промисловості» класу 1251 «Будівлі промисловості» ДК 018-2000 введений в експлуатацію наприкінці 2010 року. Загальна площа введеного в експлуатацію об`єкта нерухомого майна становила 3 032,4 кв.м. При цьому, за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань упродовж періоду з 22.09.1992 по 20.10.2016 [PERSON] зареєстрований як фізична особа-підприємець, основний вид діяльності за КВЕД - виробництво м`ясних продуктів. 25.11.2015 між [PERSON] та ФОП [PERSON] укладений договір оренди нерухомого майна, за умовами якого позивач передав ФОП [PERSON] у тимчасове платне користування та володіння нежитлове приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 3081,2 кв.м., з метою провадження орендарем господарської діяльності. Строк оренди нерухомого майна визначений названими сторонами - з дати підписання такого договору уповноваженими представниками сторін до 25.11.2022. За змістом актуальних даних з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань [PERSON] 17.06.2015 зареєстрований як фізична особа-підприємець, основний вид діяльності за КВЕД - виробництво м`ясних продуктів. Виходячи з такого, за своїм призначенням у 2019 році комплекс відносився до будівель промисловості, та одночасно використовувався іншою особою (СПД) за його функціональним призначенням. Колегія суддів також враховує правову позицію Верховного Суду щодо застосування положень пп. «є» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України, викладену у постанові від 05.03.2020 у справі № 825/1625/17, відповідно до якої норма підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України в розрізі основоположного принципу єдиного підходу до встановлення податків і зборів, передбаченого підпунктом 4.1.11 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України, і принципу нейтральності оподаткування, встановленого у підпункті 4.1.8 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України, не містить жодних виключень, обмежень чи застережень щодо включення будівель промисловості, що належать на праві приватної власності фізичним особам, до об`єктів, які не оподатковуються в силу закону за умови використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду)». В іншій постанові Верховного Суду від 17.02.2020 у справі №820/3556/17 зазначено таку правову позицію: підставою для звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податків за правилами підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України є особливість, що характеризує об`єкт оподаткування. При цьому, застосовуючи об`єктно-функціональний підхід до визначення податкової пільги у підпункті «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України законодавець ключовим критерієм обрав функціональне призначення будівлі, а не належність конкретному суб`єкту-платнику. Встановлення законодавцем певних податкових пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, як в даному випадку підпункт «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, за своєю сутністю спрямоване на збалансування суспільних відносин у сфері справляння податків та мало на меті створити умови для стимулювання та зменшення податкового навантаження на тих платників податків фізичних та юридичних осіб, які є власниками певних об`єктів нерухомості, що використовуються за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва. Функціональне призначення об`єкта, який звільняється від оподаткування, яким є предмет - будівля промисловості (вид нежитлової нерухомості), є фактично визначальною родовою ознакою, оскільки не є об`єктом оподаткування саме будівлі промисловості, тобто будівлі які використовуються для виготовлення промислової продукції будь-якого виду… З урахуванням наведеного судова палата в цій справі вирішила частково відступити від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 15.05.2018 справа № 806/2676/17, що застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України можливе у разі дотримання двох обов`язкових умов, наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств, та сформувати новий правовий висновок, відповідно до якого визначити, що застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України можливе у разі якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду)». Враховуючи наведені вище правові позиції Верховного Суду щодо застосування положень пп. «є» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України та виходячи з обсягу встановлених у справі обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач, приймаючи оскаржуване податкове повідомлення-рішення від 05.03.2020 № 0105899-5005-1027, діяв всупереч вимог Податкового кодексу України. Судова колегія апеляційного суду погоджується із зазначеним висновком та вбачає правові підстави для визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 05.03.2020 № 0105899-5005-1027. Разом з тим, в частині, якою рішенням суду першої інстанції від 30.11.2021 у цій справі відмовлено в решті позовних вимог, колегія суддів зазначає наступне. Як свідчать матеріали справи, [PERSON] на праві приватної власності належали приміщення колишньої їдальні площею 785,1 кв.м., за адресою: [ADDRESS] . Позивач на основі розробленої проектно-кошторисної документації упродовж серпня 2007 - травня 2010 реконструював та переобладнав приміщення в цех по виготовленню напівфабрикатів, з прибудовою складу холодильників та допоміжних споруд. Відповідно до акту готовності об`єкта до експлуатації №1630 від 22.12.2010 та довідки Київської обласної державної інспекції промислової безпеки та охорони праці вказаний об`єкт загальною площею 3032,4 кв.м. визнано закінченим у будівництві та готовим до експлуатації. Надалі, 29.01.2013 позивач оформив право власності на реконструйований об`єкт нерухомості «Цех по виготовленню напівфабрикатів з прибудовою складу холодильників та допоміжних споруд у складі цілісного майнового комплексу та зареєстрував його в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Отже, починаючи з 29.01.2013 у власності позивача відсутній об`єкт нерухомості площею 785,1 кв.м., щодо якого відповідачем винесено податкове повідомлення-рішення №0105898-5005-1027. Доказів зворотного матеріали справи не містять. Об`єкт площею 785,1 кв.м. увійшов до складу цілісного майнового комплексу загальною площею 3032,4 кв.м., щодо якого податковим органом винесено оскаржуване податкове повідомлення-рішення №0105899-5005-2017. Виходячи з такого, за наявності податкового повідомлення-рішення №0105898-5005-2017 за площею приміщення 785,1 кв.м. фактично здійснено подвійне нарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за один і той самий об`єкт нерухомості. Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про відсутність правових підстав для скасування податкового повідомлення рішення відповідача від 05.03.2020 №0105898-5005-1027 на суму 32 762,00 грн. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. Відповідно до вимог частини першої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Згідно з частинами першою та другою статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вимогами статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (частина друга статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України). Відповідно до статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. У сукупності наведеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, внаслідок чого наявні підстави для його скасування в частині, якою відмовлено позивачу у задоволенні позовних вимог. Отже, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги ГУ ДПС у Київській області, натомість вбачає підстави для задоволення апеляційної скарги [PERSON] . Відповідно до положень статті 139 КАС України колегія суддів здійснює перерозподіл судових витрат у цій справі відповідно до результатів розгляду апеляційних скарг. Звертаючись до суду першої інстанції з позовом позивачем відповідно до квитанції від 03.04.2020 сплачено 2 420,11 грн, а також за подання апеляційної скарги відповідно до квитанції від 01.04.2022 позивачем сплачено 800,00 грн. Виходячи з такого, відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача підлягає сума сплаченого судового збору у розмірі 3 157,25 грн.

Результат розгляду: granted