Рішення адміністративного суду від 2023-06-01 00:00:00+03

\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ 05.05.2023 року Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області (далі по тексту позивач) звернулося до суду з позовом до [PERSON] о, в якому просило затримати та помістити до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, громадянина Азербайджану [PERSON] , [INFO] строком на шість місяців з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України; вирішити питання щодо негайного виконання рішення про затримання та поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства громадянина Азербайджану [PERSON] , [INFO] . \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05.05.2023 року у задоволенні позовних вимог відмовлено. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~З рішенням суду першої інстанції не погодилось Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області та подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати рішення суду та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги. Свої вимоги обґрунтувало тим, що рішення є незаконним та необґрунтованим, прийнятим з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права; неповно з`ясовано обставини, що мать значення для справи. \~Апелянт зазначав, що рішення прийняте з порушенням норм статей 4, 26, 30Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Апелянт зазначав, що 20.09.2021 року громадянин Азербайджану [PERSON] о. \~в`їхав на територію України \~через КПП «Бориспіль» та більше не виїжджав з України; після закінчення визначеного строку тимчасового перебування на території України [PERSON] о. ухилився від виїзду з України; із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту [PERSON] не звертався. Апелянт зазначав, що [PERSON] о. 03.012023 року притягувався до адміністративної відповідальності за порушення ч.3 ст.3, ст.9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», відповідальність передбачена ч.1 ст.203 КУпАП; самостійно сплатив штраф у розмірі 1700 грн. 03.01.2023 року стосовно [PERSON] о. було винесено рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни №1, з яким [PERSON] було ознайомлено; вказане рішення не оскаржено. Апелянт зазначив, що 03.05.2023 року [PERSON] було виявлено працівниками міграційної служби і затримано у зв`язку з продовженням ним вчинення правопорушення, передбаченого ч.1 ст.203 КУпАП; стосовно [PERSON] було складено протокол про порушення ним ч.1 ст.203 КУпАП та постанову про притягнення його до адміністративної відповідальності; [PERSON] було роз`яснено його права, зокрема право на адвоката, користування послугами перекладача; Мамедов З.А.о. власноручно зробив відповідний підпис у протоколі про адміністративне стягнення від 03.05.2023 року про те, що він не потребує послуг адвоката. 03.05.2023 року було прийнято протокол про адміністративне затримання та рішення про поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні. Апелянт вважав, що матеріалами справи підтверджується, що громадянин Азербайджану [PERSON] о. порушує законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а саме ухиляється від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування. Апелянт зазначав, що при оголошенні прийнятих стосовно нього протоколів про адміністративне правопорушення, постанов про притягнення до адміністративної відповідальності та рішень про примусове видворення, [PERSON] роз`яснялися його права, зокрема на безоплатну правову допомогу та користування послугами адвоката, про що [PERSON] власноручно вчинив підпис. Апелянт зазначав, що відсутність перекладача не свідчить про протиправність рішення. Апелянт зазначав, що [PERSON] не працює, без постійного місця проживання, що створює обґрунтовані підстави вважати, що [PERSON] о. ухилятиметься від виконання рішення про примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення, а, також, існує ризик його втечі та подальшого переховування від компетентних органів. Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що громадянин Азербайджану [PERSON] , [INFO] , здійснив в`їзд на територію України у особистих справах 20 вересня 2021 року; його було ідентифіковано на підставі оригіналу закордонного паспорта [NUMBER] , строк дії якого до 20.11.2029 року, та оригіналу паспорту громадянина Азербайджану № [NUMBER] . Суд встановив, що [PERSON] о., прибувши на територію України 20.09.2021 року у встановленому законом порядку, після спливу строку протягом якого він мав право легально перебувати на ній, її не залишив добровільно, у зв`язку з чим є таким, що тривалий час перебуває на території України без законних підстав, а, отже, він зобов`язаний залишити територію України. Суд врахував, що стосовно [PERSON] о. було двічі складено протоколи про адміністративне правопорушення та винесено постанови про притягнення його до адміністративної відповідальності; прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни, яке не було виконано, а також рішення про примусове видворення, яке також на даний час не виконано, тобто [PERSON] ухиляється від виконання рішення про його примусове видворення, а, отже, можуть бути підстави для його затримання. Проте, суд зазначив, що забезпечення виконання рішення про примусове видворення, як затримання, було вчинено з чисельними порушеннями прав іноземця допущені службовими особами при застосуванні до нього відповідної процедури. При вирішенні спору, суд керувався ст.29 Конституції України, ст.5 Декларації про права людини відносно осіб, що не є громадянами країни, в якій проживають, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 13.12.1985 року\~ на виконання\~ Міжнародних пактів про права людини, що ратифіковані Україною; ст.5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно, суд прийшов до висновку про те, що дотримання права іноземця на перекладача при прийнятті суб`єктом владних повноважень рішень відносно нього є достатньою і необхідною правовою підставою вважати, що він обізнаний з його змістом і сутністю, а отже, знає або повинен знати про втручання в його права. Суд керувався ч.2 ст.261 КУАП, якою\~ передбачено обов`язок органу (посадових осіб), правомочних здійснювати адміністративне затримання, про кожний випадок адміністративного затримання осіб, інформувати у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, центри з надання безоплатної вторинної правової допомоги, крім випадків, якщо особа захищає себе особисто чи запросила захисника. Суду не було надано достатніх доказів або наведено переконливих аргументів щодо того, що [PERSON] володіє українською мовою, а тому питання щодо залучення перекладача повинно було бути вирішено належним чином. У зв`язку з цим, суд вважав, що не надано достатніх доказів ухиляння [PERSON] о. від виконання рішення про його примусове повернення, за умови не забезпечення його перекладачем; не надано доказів підтвердження вручення [PERSON] рішення щодо його примусового видворення, а отже доведення до нього його змісту за участю перекладача. Суд прийшов до висновку про те, що [PERSON] має право самостійно виїхати з України без застосування до нього такого суворого заходу впливу як затримання. Матеріалами справи встановлено, що громадянин Азербайджану [PERSON] о.. [INFO] , здійснив в`їзд на територію України у особистих справах 20.09.2021 року через КПП «Бориспіль» за паспортом іноземця [NUMBER] . З пояснення [PERSON] о. вбачається, що останній прибув на територію України до громадянки України [PERSON] (з якою познайомився через інтернет), яка проживає за адресою [ADDRESS] , квартира невідома. Втановлено, що [PERSON] о. із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не звертався. Інформація щодо визнання громадянина Азербайджану [PERSON] , [INFO] , \~біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, набуття ним статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, отримання або скасування дозволу на імміграцію, отримання або наявності статусу особи без громадянства, оформлення посвідки на постійне або тимчасове проживання в Україні, відсутня. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] на території України не працює; постійного місця проживання не має: після приїзду проживав \~в [ADDRESS] , де орендував житло, \~у липні 2022 року переїхав у [ADDRESS] в хостел, згідно довідки про особу, складеної 03.05.2023 року проживає в [ADDRESS] . Встановлено, що 03.01.2023 року Синельниківським відділом Головного управління ДМС України в Дніпропетровській області було складено протокол про адміністративне правопорушення стосовно [PERSON] за ухилявся від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, яке передбачене ч.1 ст.203 КУпАП та винесено постанову про накладення адміністративного стягнення стосовно [PERSON] о про порушенням ним ч.3 ст.3, ст.9 Закону України «Про правовий статус іноземців», що передбачено ч.1 ст.203 КУпАП, штрафу у розмірі 1700 грн. Як вбачається з тексту постанови, [PERSON] було роз`яснено зміст ст.63 Конституції України, права передбачені ст.268 КУпАП, зокрема, право користування послугами адвоката, перекладача, давати пояснення своєю рідною мовою, про те, що [PERSON] був ознайомлений, він власноручно поставив підпис. Крім того, [PERSON] власноручно розписався про те, що одержав копію постанови. Встановлено, що 06.01.2023 року [PERSON] добровільно оплатив штраф у розмірі 1700 грн. Встановлено, що 03.01.2023 року Синельниківським відділом Головного управління ДМС України в Дніпропетровській області було прийнято стосовно [PERSON] о. рішення №1 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства та зобов`язано його покинути територію України у термін до 02.02.2023 року; копію рішення [PERSON] одержав, про що розписався в рішенні. Як вбачається з тексту рішення [PERSON] було роз`яснено, що дане рішення може бути оскаржено в суді, повідомлено, що за порушення законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, інтересів національної безпеки України чи охорони громадського порядку, прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні прийнято рішення про його примусове повернення. [PERSON] о підписав зобов`язання про залишення території України не пізніше 02.02.2023 року. [PERSON] був ознайомлений з вимогами ст.30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Аналізуючи вище викладене, суд апеляційної інстанції, вважає, що міграційною службою було належним чином ознайомлено [PERSON] з його правами, в тому числі на користування послугами адвоката та перекладача. Суд зазначає, що [PERSON] одержав копію рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства від 03.01.2023 року та не був позбавлений права самостійно додатково звернутися до адвоката про надання правової допомоги та скористатися послугами перекладача. Суд враховує те, що 06.01.2023 року [PERSON] добровільно сплатив штраф у розмірі 1700 грн., що у свою чергу свідчить про його обізнаність про порушення законодавства. \~ Встановлено, що 03.05.2023 року Головним управлінням ДМС України в Дніпропетровській області було складено протокол стосовно [PERSON] про адміністративне правопорушення, за порушення ч.3 ст.3, ст.9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», яке передбачене ч1 ст.203 КУпАП. Як вбачається з протоколу, [PERSON] було роз`яснено зміст ст.63 Конституції України, права передбачені ст.268 КУпАП, зокрема, право користування послугами адвоката, перекладача, давати пояснення своєю рідною мовою, про те, що [PERSON] був ознайомлений, він власноручно зробив напис: «С моих слов записано верно, мною прочитано» та поставив підпис. Встановлено, що 03.05.2023 року Головним управлінням ДМС України в Дніпропетровській області було прийнято стосовно [PERSON] о. постанову про накладення адміністративного стягнення за порушення, передбачених ч.3 ст.3, ст.9, ч.1 ст.17 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». [PERSON] було роз`яснено право на оскарження постанови у суді. [PERSON] о одержав копію постанови, про що власноручно розписався. Встановлено, що 03.05.2023 року Головним управлінням ДМС України в Дніпропетровській області було винесено протокол про адміністративне затримання [PERSON] у зв`язку з тим, що ним скоєне адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.203 КУпАП, а саме ухилення від виїзду з території України. [PERSON] було роз`яснено його права та обов`язки, передбачені статтями 55, 56, 59, 63 Конституції України та ст.268 КУпАП, зокрема право на отримання вторинної правової допомоги, про що [PERSON] власноручно розписався. Також в протоколі зроблено запис про те, що [PERSON] о володіє українською мовою, про що [PERSON] о зробив власноручний підпис. Головним управлінням ДМС України в Дніпропетровській області 03.05.2023 року прийнято рішення про поміщення [PERSON] о. до Миколаївського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення. [PERSON] о було затримано в порядку ч.2 ст.263 КУпАП. Встановлено, що Головним управлінням ДМС України в Дніпропетровській області 04.05.2023 року було прийнято рішення №4 про примусове видворення з України, громадянина Азербайджанської Республіки [PERSON] о, [INFO] , як особу, яка ухиляється від своєчасного виїзду з території України. Як вбачається з оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що [PERSON] о. ухиляється від виконання рішення про його примусове видворення та у зв`язку з цим можуть бути підстави для його затримання, однак суд вважав, що міграційною службою допущено порушення прав [PERSON] , зокрема, не доведено, що останній розуміє українську мову, не роз`яснено його право на користування послугами адвоката та перекладача, що, у свою чергу на думку суду, не може свідчити про законність застосування до [PERSON] о. такого заходу як затримання з метою примусового видворення його з території України. \~ Відповідно до п.14 ст.1, частин 1, 5 ст.26, ст.30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»\~ нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України. Іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. \~Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальні органи та територіальні підрозділи, органи охорони державного кордону або органи Служби безпеки України можуть приймати рішення про примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, якщо такі особи затримані за незаконне перетинання (спробу незаконного перетинання) державного кордону України або є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, або якщо така особа не виконала у встановлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення, а також в інших передбачених законом випадках. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, або орган охорони державного кордону на підставі відповідного рішення суду має право розміщувати іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, у пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України. Іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців. Відповідно до ст.268 КУпАП особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі. Суд апеляційної інстанції зазначає, що міграційною службою під час складення протоколів про адміністративне правопорушення, постанов про накладення адміністративного стягнення та рішень про примусове повернення та видворення стосовно [PERSON] роз`яснювалися його право та обов`язки згідно ст.63 Конституції України, права, передбачені ст.268 КУпАП, зокрема, право на користування послугами адвоката та перекладача. У кожному випадку, [PERSON] засвідчував своїм власноручним підписом, що йому його права роз`яснені, не висловлював бажання скористатися послугами адвоката та перекладача; одержував копії всіх документів, які приймались міграційною службою стосовно нього; йому було роз`яснено його право на оскарження постанов та рішень у суді; роз`яснено, що він порушує Закон України «По правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а саме ухиляється від виїзду з території України у визначений термін; [PERSON] було роз`яснено, що, у разі ухиляння від виїзду з території України у визначений термін, він буде примусово видворений з території України. Встановлено, що [PERSON] о. 06.01.2023 року добровільно сплатив штраф у розмірі 1700 грн. за порушення ним Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», що свідчить про його розуміння цього порушення. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] поясняв, що він приїхав в Україну до жінки, з якою познайомився через інтернет, точну адресу її проживання не знає; також, на лікування, однак не лікувався, оскільки у нього немає коштів; не працює; постійного місця проживання не має (вказував у своїх поясненнях різні адреси). Враховуючи вище викладене, суд апеляційної інстанції зазначає, що матеріалами справи встановлено, що [PERSON] ухилявся від виїзду з території України, чим порушував ч.3 ст.3, ст.9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», що відповідно до ст.30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» дає право міграційній службі приймати рішення про примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства та рішення про поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців. Відповідно до п.1 ч.1, частин 11, 18 ст.289 КАС України за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якого (якої) прийнято рішення про примусове видворення або реадмісію, ухилятиметься від виконання рішення про його (її) примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик його (її) втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, стосовно якого (якої) прийнято рішення про примусове видворення, документа, що дає право на виїзд з України, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальний орган чи підрозділ, орган охорони державного кордону, орган Служби безпеки України подає до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням зазначених органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовну заяву про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів, зокрема, затримання з метою ідентифікації та/або забезпечення примусового видворення за межі території України. Строк затримання іноземців та осіб без громадянства у пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, або особою без громадянства, такий строк може бути продовжено, але не більш як на вісімнадцять місяців. На час розгляду судом першої та апеляційної інстанцій справи по суті позовних вимог і до набрання рішенням суду законної сили іноземець або особа без громадянства утримується у спеціально обладнаному для таких цілей приміщенні органу (підрозділу) охорони державного кордону, органу Служби безпеки України, який її затримав, або у пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні. Матеріалами справи не встановлено, що [PERSON] має статус біженця. Відсутні будь-які докази, що [PERSON] є особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з цим, відсутні підстави вважати, що він підпадає під захист\~ ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~ або\~ ст.31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Враховуючи вище викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції слід скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Результат розгляду: granted