Рішення адміністративного суду від 2022-06-22 00:00:00+03

У березні 2020 року Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРЄВРОБУД» (далі за текстом - ТОВ «ІНТЕРЄВРОБУД», Товариство) звернулось до суду з позовом до Головного управління Державної податкової служби у Полтавській області (далі за текстом - ГУ ДПС у Полтавській області), в якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 26 грудня 2019 року №0005960504, №0005970504, №0005980504 та №0006010504. Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 9 червня 2020 року, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 26 січня 2021 року, позов задоволено в повному обсязі. Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, відповідач звернувся із касаційною скаргою, у якій просить скасувати ухвалені судами рішення й постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. Підставою касаційного оскарження судових рішень у цій справі скаржником зазначено неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права у випадках, передбачених пунктами 1, 2, 4 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України). У розрізі заявленої підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, відповідач звертає увагу на застосування судами норми права без урахування висновків, висловлених Верховним Судом у постановах від 12 березня 2019 року у справі №816/870/17, від 9 грудня 2019 року у справі №804/1752/17, від 16 квітня 2020 року у справі №826/7760/15, від 6 квітня 2021 року у справі №826/8476/16, від 20 березня 2020 року у справі №820/11054/15, від 16 березня 2020 року у справі №2а-5053/10/0270, у якій наведено перелік обставин й фактів, які, як опосередковано, так і в своїй сукупності, свідчать про необґрунтованість отримання платником податків податкової вигоди. Посилаючись на пункт 2 частини четвертої статті 328 КАС України заявник касаційної скарги наводить обґрунтування щодо необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі №817/1422/13-а та застосованого апеляційним судом у своєму рішенні. Наполягаючи на порушенні судами попередніх інстанцій норм процесуального права (пункт 4 частини четвертої статті 328 КАС України) відповідач посилається на те, що судами було неповно з`ясовано обставини справи, які мають значення для правильного вирішення спору, та безпідставно надано перевагу доказам, наданим позивачем. Зокрема, відповідач зазначає, що суди не дослідили зібрані у справі докази, зокрема, матеріали кримінальних проваджень, фігурантами яких є позивач та його контрагенти, які свідчать про нереальність господарських взаємовідносин з такими юридичними особами, а також не врахували відсутність необхідних трудових ресурсів та основних фондів для виконання задекларованих операцій. Відзиву на касаційну скаргу не надходило, що не перешкоджає касаційному перегляду справи. Напередодні судового засідання від Товариства надійшли письмові пояснення з усіх спірних у цій справі питань, в яких, окрім іншого, у зв`язку з неможливістю забезпечити явку свого представника в судове засідання, просив здійснювати розгляд справи без його участі. Представник відповідача в судовому засіданні підтримав свою правову позицію, викладену в поданій ним касаційній скарзі, наполягав на скасуванні оскаржуваних рішень судів першої та апеляційної інстанцій. Наголошував на тому, що у посадових осіб, які здійснювали перевірку, були обґрунтовані сумніви у реальному здійсненні спірних господарських операцій, враховуючи їх специфіку. Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, судові рішення, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке. Судами попередніх інстанцій встановлено, що посадовими особами ГУ ДПС у Полтавській області проведено документальну планову виїзну перевірки ТОВ «ІНТЕРЄВРОБУД» податкового, валютного та іншого законодавства за період з 11 грудня 2017 року по 30 вересня 2019 року, за результатами якої 9 грудня 2019 року складено акт. Перевіркою встановлено: заниження позивачем значення (ряд. 18 Декларації) сплати податку на додану вартість до бюджету на загальну суму 3' 242' 830 грн; завищення суми від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду (ряд. 21 декларації)/(ряд. 24 декларації), на загальну суму 263' 834 грн; заниження податку на прибуток на загальну суму 3' 190' 127,8 грн; порушення термінів реєстрації податкових накладних на загальну суму податку на додану вартість - 37' 507 грн; ненадання завірених належним чином копій зведених регістрів бухгалтерського обліку, сертифікатів, паспортів якості по контрагентах, щодо яких встановлені порушення. На підставі встановлених перевіркою порушень 26 грудня 2019 року відповідачем, серед іншого, прийнято податкові повідомлення-рішення: №0005960504, яким Товариству збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на прибуток на загальну суму 3'190' 127,80 грн та застосовано штрафні (фінансові) санкцію 797' 531,90 грн; №0005970504, яким зменшено розмір від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду, на загальну суму 263' 834 грн; №0005980504, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість на загальну суму 3' 018' 834 грн та застосовано штрафні (фінансові) санкції в розмірі 754' 708,50 грн; №0006010504, яким застосовано штрафні (фінансові) санкцій в розмірі 510 грн. За наслідками процедури адміністративного оскарження означені вище податкові повідомлення-рішення залишені податковим органом вищого рівня без змін, після чого позивач оскаржив їх до суду. Задовольняючи позов суд першої інстанції, з висновком якого повною мірою погодився й апеляційний суд, що зафіксовані актом перевірки обставини щодо порушення позивачем вимог податкового законодавства під час здійснення господарських операцій з контрагентами, - є безпідставними та спростовуються зібраними у справі доказами. Перевіряючи правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права на підставі встановлених ними фактичних обставин справи, колегія суддів КАС ВС виходить з наступного. Згідно з пунктом 198.1 статті 198 ПК України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі, зокрема, здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів та послуг (пункт «а»). Датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг (пункт 198.2 статті 198 ПК України). Відповідно до пункту 198.3 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг (пункт «а»). Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду. За приписами підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 ПК України об`єктом оподаткування податком на прибуток підприємств є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу. Перевіряючи доводи контролюючого органу, які були покладені в основу його висновку про нереальність господарських операцій позивача з контрагентами та мали наслідком прийняття спірних податкових повідомлень-рішень, суди попередніх інстанцій виходили з наступного. Як з`ясували суди попередніх інстанцій в періоді, який охоплювався податковою перевіркою, позивач мав господарські взаємовідносини з контрагентами-постачальниками, реальність здійснення яких контролюючий орган не визнає. Так, між ТОВ «ІНТЕРЄВРОБУД» (Покупець) з ТОВ «Фірма «Картал» (Покупець) було укладено договір поставки, за умовами якого Постачальник зобов`язується виготовити та передати у власність, а Покупець - прийняти та оплатити асфальтобетонну суміш (асфальтобетон). За цим договором позивач протягом листопада 2018 року отримував від ТОВ «Фірма «Картал» у пункті одержання продукції АБЗ Семенівка, за участі представника Постачальника, асфальтобетонну суміш та постачав її ТОВ «Дорожник-1» як власними силами і транспортом, так і за допомогою сторонніх перевізників. Судами встановлено, що придбаний у ТОВ «Фірма «Картал» товар у подальшому постачався ТОВ «Дорожник-1» на підставі укладеного між ним та ТОВ «ІНТЕРЄВРОБУД» договору поставки, за умовами якого позивач (Виконавець) на підставі та у відповідності до замовлення надає ТОВ «Дорожник-1» (Замовник) послуги з будівельних механізмів (каток асфальтний, асфальтоукладач, вантажний автомобіль), а Замовник зобов`язується прийняти надані Виконавцем послуги та оплатити їх. На підтвердження реальності виконання умов означених договорів поставки позивачем надано документи бухгалтерського обліку та податкової звітності, а також товарно-транспортні накладні. Наполягаючи на безтоварності господарської операції відповідач посилався на те, що згідно з ІТС «Податковий блок» прослідковується обрив ланцюга постачання ТОВ «ІНДЕКС ВВ» - ТОВ «АРАВАНА ТРЕЙД» - ТОВ «Фірма «Картал» - ТОВ «Інтерєвробуд» - ТОВ «Дорожник-1», а також звертав увагу на відсутність належних трудових та матеріальних ресурсів в означених контрагентів. Зокрема, у вимірі таких аргументів, контролюючий орган вказував на те, що технічні умови виготовлення та використання асфальтобетонної суміші БІ не дозволяють її транспортування зі збереженням технологічних властивостей (відповідність ДСТУ) за ланцюгом ТОВ «Фірма «Картал» - ТОВ «Інтерєвробуд» - ТОВ «Дорожник-1» в межах реального часу за період листопад - грудень 2018 року, оскільки тривале зберігання готового асфальтобетону дрібнозернистого БІ (понад 2 години) в складських або інших приміщеннях є неможливим. Надаючи оцінку означеним доводам контролюючого органу суди попередніх інстанцій виходили з того, що викладені в акті перевірки судження з приводу безтоварності операцій через ймовірне недотримання контрагентами позивача технічних умов зберігання і переміщення в цьому випадку не можуть бути підставою для позбавлення платника (позивача) права на формування податкового кредиту, як і не є підставою для визнання нереальності господарських операцій. Судами було враховано, що факт придбання позивачем асфальтобетонної суміші у ТОВ «Фірма «Картал» підтверджується відповідними первинними документами бухгалтерського обліку, якими оформлені спірні господарські операції; зазначені документи були надані податковому органу для перевірки, й обґрунтованих претензій щодо правильності їх оформлення у відповідача не виникало. Натомість доводи контролюючого органу у розрізі означених операцій не підкріплені належними і допустимими доказами й ґрунтуються виключно на припущеннях. Перевіряючи твердження контролюючого органу про відсутність фактичного здійснення господарських операцій з постачання між позивачем та переліченими вище контрагентами з підстав отримання відповідачем інформації з ІТС «Податковий блок» щодо ланцюга постачання товару, суди дійшли висновку, що такі твердження є лише припущеннями відповідача. Судами також враховано, що матеріали такої податкової інформації відповідачем не надано, що позбавило суди можливості їх дослідження. Колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про те, що інформація про контрагента позивача з автоматизованих інформаційних систем органів ДФС може бути підставою для висновків щодо реальності господарських операцій лише в сукупності з іншими доказами, якими б підтверджувалась неможливість конкретного контрагента приймати участь у здійсненні конкретної господарської операції, що, як встановили суди, в даному випадку відсутнє. Натомість, припущення контролюючого органу про безтоварність оспорюваної господарської операції за ланцюгом ТОВ «Фірма «Картал» - ТОВ «Інтерєвробуд» - ТОВ «Дорожник-1» спростовується фактичним відображенням операцій в бухгалтерському обліку позивача, зміни в структурі активів та зобов`язань останнього. Таким чином, колегія суддів КАС ВС вважає обґрунтованим висновок судів попередніх інстанцій про те, що позивачем правомірно, на підставі належним чином оформлених первинних бухгалтерських документів сформовано податковий кредит та витрати за взаємовідносинами із ТОВ «Фірма «Картал». Судами також встановлено, що між ТОВ «ІНТЕРЄВРОБУД» та постачальниками ТОВ «Ділайс Корпорейшен», ТОВ «Укрметфінанс», ТОВ «Кью Консалт» та ТОВ «Бредберн» упродовж вересня - жовтня 2018 року було укладено низку правочинів на поставку щебню, граніту, піску, бутового каменю, піщаних сумішей тощо. На підтвердження факту виконання зобов`язань за вказаними договорами позивачем як до перевірки, так і до суду надавались первинні та бухгалтерські документи, зауваження щодо змісту та форми яких відповідачем не висловлювались. Доводи контролюючого органу щодо відсутності господарських операцій між позивачем та переліченими контрагентами ґрунтувалися, як і у випадку з попереднім постачальником, на отриманні з ІТС «Податковий блок» інформації щодо ланцюга постачання товару. Утім, такі аргументи були відхилені судами попередніх інстанцій з огляду на те, що матеріали такої податкової інформації відповідачем суду надані не були, та, більш того, такі доводи мають характер припущень. Окрім того, вказуючи на безтоварність спірних господарських операцій, посадові особи контролюючого органу посилались на ненадання позивачем до перевірки товарно-транспортних накладних. Надаючи оцінку таким аргументам суди виходили з того, що ТТН не є обов`язковим первинним документом, що складається під час здійснення господарської операції з поставки товару, а є документом, що підтверджує операції учасників транспортних перевезень, тому, її відсутність у покупця товару за наявності належних первинних документів, що підтверджують поставку та оприбуткування товару, не може бути самостійною підставою для висновку про безтоварний характер господарської операцій з поставки товару в цілому. Перевіряючи доводи контролюючого органу про те, що до перевірки позивачем не надано сертифікатів якості, суди виходили з того, що документи такого роду за своїм змістом не можуть доводити або спростовувати факт поставки товарів, оскільки вони не містять відомостей про господарську операцію та не фіксують факт їх здійснення, а містять інформацію про товар та його якість, підтверджують відповідність продукції встановленим вимогам та можливість її подальшого використання чи реалізації. Відтак, на думку судів, оскільки товарність господарських операцій між позивачем та його контрагентами підтверджена дослідженими належним чином оформленими первинними документами в їх сукупності, одна лише відсутність сертифікату якості по окремих поставках не може свідчити про безтоварність господарської операції у цілому. Також, суди, у вимірі доводів відповідача, слушно зауважили про те, що податкове законодавство не ставить в залежність податковий облік платника податку від ведення такого обліку іншими особами, зокрема, від фактичної сплати його контрагентами податків до бюджету, а також від їх господарських та виробничих можливостей. Факти недостатньої кількості у таких контрагентів трудових ресурсів, основних фондів, виробничих потужностей тощо, самі по собі не свідчать про нереальність господарських операцій та не є підставою для позбавлення платника податку права на відображення таких операцій в податковому обліку. Надаючи оцінку аргументам відповідача про анулювання у контрагентів позивача реєстрації платника податку на додану вартість, суди врахували, що станом на момент здійснення господарських операцій з позивачем у контрагентів були наявні всі необхідні свідоцтва. Судами встановлено, що між ТОВ «ІНТЕРЄВРОБУД» (Замовник) та ТОВ «Стреч Мега» (Виконавець) було укладено договір, за умовами якого Виконавець надає Замовнику послуги з перевезення вантажів та послуги з ремонту автомобіля, а Замовник зобов`язується прийняти надані Виконавцем послуги та оплатити їх. Наполягаючи на безтоварності господарських операцій позивача з ТОВ «Стреч Мега» відповідач стверджував, що означений суб`єкт господарювання зареєстрований в м. Маріуполь, однак, дослідженням маршрутних листів роботи автотранспорту не встановленого виїзду до м. Маріуполь; акти виконаних робіт не містять інформації про осіб, які здійснювали ремонт, місця виконання робіт, спосіб виконання робіт, кількість людино-годин, витрачених на ремонт. Втім, на думку судів попередніх інстанцій, сама по собі відсутність окремих документів жодним чином не свідчить про нереальність господарських операцій, якщо з інших, первинних та бухгалтерських документів вбачається товарність господарських операцій з поставки товарно-матеріальних цінностей, фактичне відображення операцій в бухгалтерському обліку позивача, зміни в структурі активів та зобов`язань останнього. Відтак, оскільки у даному випадку операції з транспортування товару не були предметом податкової перевірки, суди визнали необґрунтованими посилання відповідача на наявність недоліків в окремих документах як на підставу для висновку про нереальність господарських операцій з постачання товару і надання послуг. Судами також наголошено на тому, що під час перевірки контролюючим органом не з`ясовувались обставини щодо залучення трудових ресурсів та орендованих основних фондів з метою виконання господарської операції за спірним правочином. Окрім того, у період, що перевірявся, між позивачем (Замовник) та ТОВ «Будівельна Фортеця» (Виконавець) укладено договір, за умовами якого Замовник доручає Виконавцеві, а Виконавець зобов`язується надати Замовнику за плату послуги з проведення маркетингових досліджень за напрямками, що цікавлять Замовника, і які визначені в цьому договорі. На підтвердження виконання вказаного договору позивачем надано первинні документи, а також акти надання (виконання послуг) та звіти досліджень маркетингових послуг, до яких відповідач суттєвих претензій не висловлював, наполягаючи водночас на недоцільності укладення позивачем такого правочину взагалі. Надаючи оцінку зауваженням відповідача про те, що позивач самостійно, без залучення послуг вказаного контрагента, міг забезпечити себе вказаними послугами, а відтак не повинен був збільшувати свої витрати, суди виходили з їх безпідставності, з огляду на відсутність законодавчої заборони для позивача як суб`єкта господарювання укладати господарські договори такого роду. Перевіряючи реальність операції за вказаним договором, зокрема, факт використання позивачем придбаних у зазначеного контрагенту послуг у власній господарській діяльності та досягнення у зв`язку з цим відповідних показників, судами встановлено, що позивачем надано докази реалізації отриманих маркетингових послуг, зокрема укладені з ТОВ «Укрєвропром» та ТОВ «Дорожник 2016» договори на послуги з перевезення асфальтобетонної суміші та постачання продукції. Окрім того, за даними бухгалтерського обліку позивача та карток по рахунку 361 за серпень 2019 - листопад 2019, оборотно-сальдових відомостей по рахунку 361 за серпень 2019 - листопад 2019, за наслідками замовлених та отриманих маркетингових послуг від ТОВ «Будівельна фортеця» згодом позивачем отримано щонайменше 20% прибутку з урахуванням витрат, здійснених ним за вказані послуги. Аналізуючи посилання відповідача на те, що позивач та деякі з його контрагентів є учасниками кримінальних проваджень, суди відхилили їх як можливі ознаки фіктивності контрагентів, виходячи з того, що сам факт лише наявності порушених кримінальних проваджень не може свідчити про безтоварність укладених правочинів між позивачем та означеними контрагентами. Будь яких доказів, відібраних в ході розгляду означених кримінальних проваджень, які б свідчили про нереальність здійснених операцій, до суду відповідачем не надано. На додаток до викладеного, судами при вирішенні спору також враховано й наявність розбіжностей між сумами, визначеними контролюючим органом в оскаржуваних податкових повідомленнях-рішеннях, та сумами встановлених порушень, зазначених в акті перевірки. Такі розбіжності не були усунуті відповідачем, незважаючи на опис цих недоліків позивачем у скарзі на податкові повідомлення-рішення та у ході розгляду справи в суді. Враховуючи викладене, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок судів першої та апеляційної інстанції про те, що зафіксовані актом перевірки обставини щодо порушення позивачем вимог податкового законодавства під час здійснення господарських операцій з контрагентами, - є безпідставними та спростовуються зібраними у справі доказами, а відтак і про наявність підстав до скасування спірних податкових повідомлень-рішень №0005960504, №0005970504 та №0005980504. Перевіряючи правомірність прийнятого відповідачем податкового повідомлення-рішення від 26 грудня 2019 року №0006010504, яким до позивача застосовано штраф у розмірі 510,00 грн у зв`язку з ненаданням завірених належним чином копій зведених регістрів бухгалтерського обліку, сертифікатів, паспортів якості по контрагентах, щодо яких встановлені порушення, суди, із посиланням на правовий висновок Верховного Суду у постанові від 9 грудня 2019 року (справа №826/11830/18), виходили з того, що перелічені вище документи не є первинними у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Взято до уваги судами й те, що копія запиту Головного управління ДПС у Полтавській області від 25 листопада 2019 року №1 з вимогою надати означені документи не скріплена печаткою контролюючого органу. Переглянувши рішення судів першої та апеляційної інстанцій в межах касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судами фактичних обставин справи, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду дійшов висновку, що при ухваленні оскаржуваних судових рішень суди повно й правильно встановили обставини справи, не допустили неправильного застосування норм матеріального права, чи порушень норм процесуального права, які могли б бути підставою для скасування судових рішень. Висновки судів першої та апеляційної інстанцій є результатом оцінки наявних у їх розпорядженні доказів. Суд касаційної інстанції не може не погодитись із ними, оскільки така оцінка судами здійснена з дотриманням вимог процесуального закону щодо повного та всебічного з`ясування всіх обстави справи на підставі належних та допустимих доказів. У касаційній скарзі відповідач посилається на те, що судами ухвалено рішення з порушенням норм матеріального права та недотримання норм процесуального права, із вказівкою про незастосування висновків, викладених у постанові Верховного Суду за подібних, на переконання відповідача, правовідносин (пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України). Однак, позивач посилається при цьому на правові позиції Верховного Суду, пов`язані виключно з критеріями оцінки доказів та висновками, здійсненими за результатами їх дослідження, що не є свідченням застосування судами попередніх інстанцій у цій справі норм права, без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду. Аналіз висновків судів попередніх інстанцій у цій справі та в наведених скаржниками рішеннях суду касаційної інстанції свідчить про те, що вони ґрунтуються на конкретних фактичних обставинах справи, результати розгляду яких залежать від їх (обставин) повноти, характеру, об`єктивності, юридичного значення. В аспекті доводів заявника касаційної скарги колегія суддів наголошує, що визначальним для вирішення спорів про наявність податкових наслідків за результатами вчинення господарських операцій є дослідження саме сукупності обставин та первинних документів, які можуть як підтверджувати, так і спростовувати реальність господарських операцій. В даному випадку, враховуючи наявний у справі обсяг доказів й висновки судів за результатами їх дослідження, суди визнали, що доводи контролюючого органу є непереконливими та не підкріплені належними й допустимими доказами, й, в кінцевому результаті, вирішили спір на користь платника податку. Обґрунтовуючи необхідність відступлення від сформульованого Верховним Судом у постанові від 19 червня 2018 року (справа №817/1422/13-а) висновку, відповідач у касаційній скарзі фактично вказує, що правовідносини у цій справі та у справі, яка розглядається, не є подібними, та, як наслідок, неприпустимість застосування апеляційним судом такого правового висновку. Тобто, заявником касаційної скарги не обґрунтовано необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, застосованої судом апеляційної інстанції, як цього вимагає процесуальний Закон. В решті касаційна скарга не містить інших обґрунтувань, ніж ті, які були висловлені позивачем в судах обох інстанцій, і з урахуванням яких як суд першої, так і апеляційної інстанцій вже надавали правову оцінку встановленим у справі обставинам. Отже, доводи й аргументи заявника касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, не знайшли свого підтвердження під час касаційного перегляду справи. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права (частина перша статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України). У зв`язку з цим, касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Результат розгляду: denied