Рішення адміністративного суду від 2023-04-07 00:00:00+03

29 листопада 2022 року позивачка звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просила: - визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області від 01.07.2022 № 083950013585 про відмову позивачці у призначенні пенсії за віком відповідно до п. «а» ст. 13 Закону України Про пенсійне забезпечення в редакції згідно із рішення Конституційного Суду України № 1-р/2020 від 23.01.2020; - визнати протиправним дії Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області з відмови позивачу у призначенні пенсії за віком відповідно до п. а ст. 13 Закону України Про пенсійне забезпечення в редакції згідно із рішення Конституційного Суду України № 1-р/2020 від 23.01.2020; - зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області зарахувати до пільгового стажу позивачу з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за Списком № 1 періоди роботи з 03.08.1999 по 08.12.1999, з 04.05.2000 по 04.07.2000, з 07.07.2000 по 05.09.2000, з 09.09.2000 по 12.09.2008, у зв`язку із чим призначити та виплатити їй пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до п. «а» ст. 13 Закону України Про пенсійне забезпечення в редакції згідно із рішення Конституційного Суду України № 1-р/2020 від 23.01.2020, з 29.04.2022. Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2022 року позовні вимоги задоволені частково, а саме: - визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області від 01.07.2022 № 083950013585 про відмову позивачці у призначенні пенсії за віком відповідно до п. «а» ст. 13 Закону України Про пенсійне забезпечення в редакції згідно із рішення Конституційного Суду України № 1-р/2020 від 23.01.2020; - зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області повторно розглянути подану позивачкою заяву від 24.06.2022 та вирішити питання про зарахування до пільгового стажу з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за Списком № 1 [PERSON] періоди роботи з 03.08.1999 по 08.12.1999, з 04.05.2000 по 04.07.2000, з 07.07.2000 по 05.09.2000, з 09.09.2000 по 12.09.2008, з урахуванням висновків, викладених у судовому рішенні. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивачка оскаржила його в апеляційному порядку, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права. В апеляційній скарзі позивачка зазначає, що ця справа відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи №360/3611/20, тому є типовою. Відповідно до ч. 3 ст. 291 КАС України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи. У справі № 360/3611/20 Верховний Суд упевнившись, що позивачка досягла відповідного пенсійного віку та мала необхідний пільговий стаж, зобов`язав управління Пенсійного фонду України призначити їй пенсію, пославшись у мотивувальній частині на ч. 3 ст. 245 КАС України, згідно із якою у разі скасування індивідуального акта, суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. [PERSON] заявлено аналогічні позовні вимоги щодо зобов`язання пенсійного органу призначити їй пенсію згідно зі ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» після прийняття 23.01.2020 КСУ рішення № 1-р/2020. Проте, в цій справі суд першої інстанції вирішив, що не може зобов`язати відповідача призначити пенсію, оскільки лише пенсійний орган наділений відповідними дискреційними повноваження, тобто усупереч рішенню у зразковій справі. Суд першої інстанції не зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області при визначенні пенсійного віку під час повторного розгляду заяви позивача про призначення пенсії врахувати норми ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції згідно із рішенням Конституційного Суду України від 23.01.2020 №1-р/2020. Отже, у справі залишились не вирішеними позовні вимоги щодо визначення пенсійного віку та можливості застосування до спірних правовідносин ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції згідно із Рішенням Конституційного Суду України від 23.01.2020 №1-р/2020. Верховний Суд неодноразово вказував, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникало б необхідності повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення. Позивачка посилається на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 23.12.2021 у справі № 480/4737/19, у справі \~№580/1617/19, постанові від 24.12.2019 у справі № 823/59/17 Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Окрім того, судом першої інстанції не вирішено питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу з відповідачів. Так, на підтвердження понесених витрат до суду було надано копію договору про надання правової допомоги, квитанцію від 11.07.2022 №0.0.26036192521 та опис виконаних робіт. Суд першої інстанції не прийняв до уваги надані докази, про що свідчить текст судового рішення та стягнення на користь позивача тільки суми судового збору. На думку позивачки, суд першої інстанції безпідставно обрав неефективний спосіб захисту прав позивача та фактично залишив без остаточного рішення позовні вимоги щодо застосування до спірних правовідносин визначення пенсійного віку позивачки відповідно до п. «а» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції згідно із рішенням Конституційного Суду України № 1-р/2020 від 23.01.2020. Позивачка просить скасувати рішення суду першої інстанції частині відмови у задоволенні позову скасувати та прийняти постанову, якою позов задовольнити. Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області надіслало відзив на апеляційну скаргу позивача, у якому просить суд апеляційну скаргу позивачки зашити без задоволення, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову. Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 24.06.2022 [PERSON] звернулася до ГУ ПФУ в Запорізькій області із заявою № 340 про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 1, до якої були додані копії документів, а саме: паспорту громадянина України серії [NUMBER] ; диплому № [NUMBER] від 15.06.1993; свідоцтва про укладення шлюбу від 25.11.1995; трудової книжки серії [NUMBER] ; наказу від 26.07.2000 № 363 Про результати атестації робочих місць за умовами роботи; додатку до наказу від 26.07.2000 № 363 перелік робочих місць, професій, посад, робітникам яких підтверджено право на пільгове пенсійне забезпечення за Списком № 1; довідки про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній від 09.11.2020 № 13/234. Заява позивача від 24.06.2022 № 340 про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 1 в порядку екстериторіальності розглянута Головним управлінням Пенсійного фонду України у Київській області, за результатом розгляду якої було прийнято рішення від 01.07.2022 № 083950013585 про відмову в призначенні пенсії. У вказаному рішенні зазначено, що страховий стаж позивача становить 29 років 08 місяців 16 днів, проте за результатом розгляду документів, доданих до заяви до пільгового стажу не зараховано періоди згідно пільгової довідки від 09.11.2020 № 13/234, оскільки форма довідки не відповідає додатку 5 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності \~трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637. Копію зазначеного рішення направлено позивачці ГУ ПФУ в Запорізькій області з повідомленням від 05.07.2022 № 0800-0209-8/27095. В подальшому позивачка зверталася до ГУ ПФУ в Запорізькій області із запитом щодо свого пенсійного забезпечення, у відповідь на який відповідач листом від 14.07.2022 № 0800-0209-8/28447 повідомив про те, що її заява від 24.06.2022 № 340 була розглянута ГУ ПФУ у Київській області, за результати розгляду якої було прийнято рішення від 01.07.2022 №083950013585 про відмову в призначенні пенсії. Також вказав, що у зазначеному рішенні позивачу рекомендовано надати оновлену довідку про пільговий характер роботи. Не погодившись із зазначеним рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, позивачка звернулася до суду за захистом своїх прав. Суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача, оскільки: - відповідно до наявного матеріалах справи розрахунку пільгового стажу за Списком № 1 у [PERSON] за період з 03.08.1999 по 12.09.2008 наявний пільговий стаж 8 років 8 місяців 10 днів; - лише на підставі зазначених записів у трудовій книжці спірні періоди роботи позивачки мають бути зараховані до спеціального стажу за Списком № 1. Підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні уточнюючої довідки; - ГУ ПФУ у Київській області безпідставно не зараховано до пільгового стажу за Списком № 1 періоди роботи позивачки з 03.08.1999 по 08.12.1999, з 04.05.2000 по 04.07.2000, з 07.07.2000 по 05.09.2000, з 09.09.2000 по 12.09.2008; - право на призначення пенсії на пільгових умовах за Списком №1 позивачка має при досягненні 45 років, за наявності стажу роботи не менше 15 років, з них не менше 7 років 6 місяців на роботах, віднесених до Списку № 1; - відмова ГУ ПФУ у Київській області у призначенні [PERSON] пенсії на пільгових умовах за віком з посиланням на недосягнення нею необхідного пенсійного віку та відсутністю необхідного пільгового стажу є протиправною; - розрахунок страхового стажу віднесено до компетенції органів пенсійного фонду; - підставою для відмови в зарахуванні до страхового стажу позивача періодів роботи з 03.08.1999 по 08.12.1999, з 04.05.2000 по 04.07.2000, з 07.07.2000 по 05.09.2000, з 09.09.2000 по 12.09.2008 стало невідповідність наданої позивачем до заяви довідки від 09.11.2020 № 13/234 формі, яка передбачена додатком 5 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності \~трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637. При цьому, ГУ ПФУ у Київській області не здійснювало перевірку змісту трудової книжки щодо конкретних записів про дані періоди роботи, їх належне оформлення, відповідність вимогам чинного законодавства, не уточнював інформацію про факт роботи в ці періоди тощо; - суд не може перебирати на себе функцію органу Пенсійного фонду та здійснювати перевірку відповідних документів, на підставі яких визначається страховий стаж, оскільки це суперечить завданням адміністративного судочинства; - враховуючи те, що ГУ ПФУ у Київській області не досліджено, які саме періоди роботи потрібно зараховувати до пільгового стажу позивачу з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за Списком № 1, що є виключно дискреційними повноваженнями органу Пенсійного фонду, суд дійшов висновку, що належним способом захисту порушеного права буде зобов`язання ГУ ПФУ у Київській області повторно розглянути подану позивачем заяву від 24.06.2022 та вирішити питання про зарахування до пільгового стажу з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за Списком № 1 позивачці періоди роботи з 03.08.1999 по 08.12.1999, з 04.05.2000 по 04.07.2000, з 07.07.2000 по 05.09.2000, з 09.09.2000 по 12.09.2008, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні. Обрання такого способу захисту порушеного права позивача узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 06.03.2018 у справі № 754/14898/15-а, від 17.07.2018 у справі №514/166/16-а. Суд апеляційної інстанції частково погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» № 2148-VIII від 03.10.2017 (далі - Закон № 2148-VIII) Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-ІV від 09.07.2003 (далі - Закон № 1058-ІV) доповнено розділом XIV-І. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 114 розд. XIV-І Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-ІV від 09.07.2003 в редакції Закону № 2148-VIII на пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 50 років і за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах. До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за віком на пільгових умовах мають жінки 1975 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 45 років - які народилися по 31 березня 1970 року включно; 45 років 6 місяців - з 1 квітня 1970 року по 30 вересня 1970 року; 46 років - з 1 жовтня 1970 року по 31 березня 1971 року; 46 років 6 місяців - з 1 квітня 1971 року по 30 вересня 1971 року; 47 років - з 1 жовтня 1971 року по 31 березня 1972 року; 47 років 6 місяців - з 1 квітня 1972 року по 30 вересня 1972 року; 48 років - з 1 жовтня 1972 року по 31 березня 1973 року; 48 років 6 місяців - з 1 квітня 1973 року по 30 вересня 1973 року; 49 років - з 1 жовтня 1973 року по 31 березня 1974 року; 49 років 6 місяців - з 1 квітня 1974 року по 30 вересня 1974 року; 50 років - з 1 жовтня 1974 року по 31 грудня 1975 року. Працівникам, які не мають стажу роботи з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, передбаченого абзацом першим цього пункту, але мають не менше половини стажу на зазначених роботах, за наявності передбаченого абзацами першим і п`ятнадцятим - двадцять третім цього пункту відповідного страхового стажу пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого абзацом першим частини першої статті 26 цього Закону: чоловікам - на 1 рік за кожний повний рік такої роботи; жінкам - на 1 рік 4 місяці за кожний повний рік такої роботи. Зазначене зменшення пенсійного віку для жінок застосовується також у період збільшення віку виходу на пенсію по 31 грудня 2021 року. За приписами статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-XII від 05.11.1991 (далі - Закон № 1788-XII) право на пенсію за віком мають чоловіки - після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років, жінки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років. Натомість згідно з п. «а» ст. 13 Закону № 1788-XII в редакції, чинній до внесення змін Законом України від 02.03.2015 № 213-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» (далі - Закон № 213-VІІІ), на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах; жінки - після досягнення 45 років і при стажі роботи не менше 15 років, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах. Законом № 213-VІІІ, який набрав чинності з 01 квітня 2015 року, збільшено раніше передбачений п. «а» ст. 13 Закону № 1788-ХІІ вік набуття права на пенсію на пільгових умовах, зокрема, жінкам з 45 років до 50 років. Відповідно до пункту 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 № 1-р/2020 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), стаття 13, частина друга статті 14, пункти б - г статті 54 Закону № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом № 213-VIII (пункт 1 рішення). Згідно з пунктом 3 резолютивної частини зазначеного Рішення застосуванню підлягають стаття 13, частина 2 статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону № 1788-XII в редакції до внесення змін Законом № 213-VIII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме: на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи, зокрема, працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах; жінки - після досягнення 45 років і при стажі роботи не менше 15 років, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах. Таким чином, рішенням від 23.01.2020 № 1-р/2020 Конституційний Суд України визнав неконституційними окремі положення Закону № 1788-ХІІ, у зв`язку із чим вони втратили чинність з дня ухвалення рішення (пункт 2 резолютивної частини Рішення). Одночасно Конституційний Суд України встановив, що підлягають застосуванню відповідні норми в редакції до внесення змін Законом № 213-VIII. З огляду на викладене, на час виникнення спірних правовідносин Закон № 1788-ХІІ, з урахуванням рішення від 23.01.2020 № 1-р/2020, встановлював право на пенсію за віком на пільгових умовах за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, для жінок після досягнення 45 років (за наявності стажу роботи та інших умов, визначених в Рішенні КСУ). Отже, на час виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між нормами Закону № 1788-ХІІ, з урахуванням рішення від 23.01.2020 № 1-р/2020 з одного боку, та Законом № 1058-ІV з іншого в частині віку набуття права на пенсію на пільгових умовах. Перший із цих законів визначав такий вік у жінок 45 років, тоді як другий - у 50 років. Таке регулювання порушує вимогу якості закону, передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (пункт 56 рішення Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі Щокін проти України). Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19.02.2020 у справі № 520/15025/16-а (пункт 56) сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи. Отже, у спірних правовідносинах застосуванню підлягають саме норми Закону № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020, а не Закону № 1058-ІV. Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.11.2021 у зразковій справі №360/3611/20. З огляду на зазначене, право на призначення пенсії на пільгових умовах за Списком №1 позивачка має при досягненні 45 років, за наявності стажу роботи не менше 15 років, з них не менше 7 років 6 місяців на роботах, віднесених до Cписку №1. Судом першої інстанції встановлено та не заперечується сторонами, що на час звернення за призначенням пенсії (24.06.2022) позивачка досягла віку 47 років, мала страховий стаж 29 років 08 місяці 16 днів. Відповідно до статті 62 Закону України Про пенсійне забезпечення від 05.11.1991 № 1788-XII (далі Закон № 1788-XII) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до пункту 1.1. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, яка затверджена наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України \~від 29.07.1993 № 58 (далі Інструкція № 58), трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових \~працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню. Пунктом 2.2 Інструкції № 58 визначено, що до трудової книжки вносяться, зокрема, відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення. З метою забезпечення соціального захисту працівників, зайнятих на підземних роботах, роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за Списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, зайнятість в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 18.11.2005 № 383 затверджено Порядок застосування Списків № 1 і № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах (далі Порядок № 383). Пунктом 10 Порядку № 383 передбачено, що для підтвердження стажу роботи зі шкідливими і важкими умовами праці необхідно подати трудову книжку із оформленими належним чином записами про займану посаду і період виконуваної роботи, виписку із наказу по підприємству про проведення атестації на \~відповідному робочому місці та, у разі відсутності в трудовій книжці відомостей, що визначають право на пенсію на пільгових умовах, уточнюючу довідку, передбачену пунктом 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (далі Порядок № 637). Пунктом 1 Порядку № 637 передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. Пунктом 20 Порядку № 637 встановлено, що у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального стажу роботи приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток № 5). У довідці повинно бути вказано періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до яких включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка, в тому числі виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій. З долученої до матеріалів справи копії трудової книжки серії [NUMBER] підтверджується, що позивач працювала: - з 01.09.1990 по 15.06.1993 учнем у професіонально-технічному училищі № 22 м. Запоріжжя (за професією машиніста крану, що підтверджується дипломом № 689449 від 15.06.1993); - з 01.09.1994 по 02.08.1999 за посадою секретаря-машиністки; - з 03.08.1999 по 08.12.1999 за посадою машиніста крану; - з 04.05.2000 по 04.07.2000 за посадою машиніста крану; - з 07.07.2000 по 05.09.2000 за посадою машиніста крану 3 розряду; - з 09.09.2000 по 12.09.2008 за посадою машиніста крану 4 розряду; - з 17.09.2008 по 13.05.2009 за посадою машиніста крану 4 розряду; - з 14.05.2009 по 11.09.2018 за посадою машиніста крану 5 розряду; - з 17.09.2018 по теперішній час за посадою машиніста крану 5 розряду. Відповідно до довідки про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній Приватного акціонерного товариства Український графіт від 09.11.2020 № 13/234 позивач працювала у періоди: з 03.08.1999 по 08.12.1999, з 04.05.2000 по 04.07.2000, з 07.07.2000 по 05.09.2000, з 09.09.2000 по 12.09.2008 за професією машиніст крану (кранівник) дільниці випалювального корпусу № 3 цеху випалювання, що передбачена Списками № 1, затвердженими постановами КМУ від 16.01.2003 №36 та від 11.03.1994 № 162. Зазначена довідка від 09.11.2020 № 13/234 має всі реквізити, передбачені додатком №5 до Порядку № 637. В чому саме полягає невідповідність форми довідки від 09.11.2020 № 13/234 додатку № 5 Порядку № 637 у рішенні від 01.07.2022 № 083950013585 Головним управлінням Пенсійного фонду України у Київській області не зазначено. Крім того, до матеріалів справи долучено копію Переліку робочих місць, професій, посад, робітникам яких підтверджено право на пільгове пенсійне забезпечення за Списком №1, затверджений наказом Про результати атестації робочих місць за умовами праці від 26.07.2000 № 363, де міститься інформація про віднесення в структурному підрозділі Цех №3 посади машиніста крану до Списку № 1. За наведених обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що рішення від 01.07.2022 № 083950013585 є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області не вказало обґрунтованих підстав для відмови позивачу у призначенні пенсії. З огляду на те, що за періоди роботи позивачки з 03.08.1999 по 08.12.1999, з 04.05.2000 по 04.07.2000, з 07.07.2000 по 05.09.2000, з 09.09.2000 по 12.09.2008 за професією машиніст крану (кранівник) дільниці випалювального корпусу № 3 цеху випалювання, що передбачена Списками № 1, затвердженими постановами КМУ від 16.01.2003 №36 та від 11.03.1994 № 162, підтверджуються довідкою від 09.11.2020 № 13/234 та записами у трудовій книжці позивачки, колегія суддів погоджується з доводами позивачки про те, що вказані періоди підлягають зарахуванню до стажу роботи, що дає право на призначення пільгової пенсії відповідно до п. а ст. 13 Закону України Про пенсійне забезпечення. Частиною 5 статті 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV) визначено, що документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган ПФУ та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії. Статтею 44 Закону № 1058-IV врегульований порядок звернення за призначенням (перерахунком) пенсії. Відповідно до ч. 1 ст. 44 Закону № 1058 призначення (перерахунок) пенсії здійснюється за зверненням особи або автоматично (без звернення особи) у випадках, передбачених цим Законом. Звернення за призначенням (перерахунком) пенсії здійснюється шляхом подання заяви та інших документів, необхідних для призначення (перерахунку) пенсії, до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженої особи застрахованою особою особисто або через законного представника недієздатної особи, особи, дієздатність якої обмежена, малолітньої або неповнолітньої особи. Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії визначається правлінням Пенсійного фонду за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері соціального захисту населення. Відповідно до п. 1.1 Порядку 22-1 в редакції, що діяла на час звернення позивачки до органу Пенсійного фонду, заява про призначення, перерахунок пенсії, поновлення, переведення з одного виду пенсії на інший (Заява про призначення/перерахунок пенсії - додаток 1) подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України через структурний підрозділ, який здійснює прийом та обслуговування осіб (далі - сервісний центр). Відповідно до пункту 4.1 розділу ІV Порядку № 22-1 заяви, що подаються особами відповідно до цього Порядку, реєструються в електронному журналі звернень органу, що призначає пенсію (п. 4.1 Порядку № 22-1). Пунктом 4.2 Порядку № 22-1 передбачено, що при прийманні документів працівник сервісного центру, в тому числі: ідентифікує заявника (його представника); надає інформацію щодо умов та порядку призначення (перерахунку) пенсії; реєструє заяву, перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів, відповідність викладених у них відомостей про особу даним паспорта; сканує документи. На створені електронні копії накладає кваліфікований електронний підпис; видає особі або посадовій особі розписку із зазначенням дати прийняття заяви, переліку одержаних і відсутніх документів, строку подання додаткових документів для призначення пенсії та пам`ятку пенсіонеру (додаток 6). Скановані розписка та пам`ятка пенсіонеру зберігаються в електронній пенсійній справі. Після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу. Відповідно до п. 4.3 Порядку № 22-1 створення та обробка документів здійснюється із накладенням кваліфікованого електронного підпису працівників, відповідальних за здійснення операцій. Рішення за результатами розгляду заяви підписується керівником органу, що призначає пенсію (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов`язків), та зберігається в електронній пенсійній справі особи. Пунктом 4.8 Порядку № 22-1 передбачено, що заява, відомості з відповідних інформаційних систем, скановані копії документів, на підставі яких призначено (перераховано) пенсію та проводиться її виплата; інша інформація, з урахуванням якої визначаються розмір призначеної пенсії та розмір пенсії до виплати, обробляються в складі електронної пенсійної справи, що формується та ведеться відповідно до вимог Законів України «Про електронні документи та електронний документообіг», «Про електронні довірчі послуги» та «Про захист персональних даних». Електронна пенсійна справа зберігається на базі централізованих інформаційних технологій. Пунктом 4.10 Порядку № 22-1 після призначення пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії. Таким чином, органи Пенсійного фонду України застосовують принцип екстериторіальності при опрацюванні заяв про призначення та перерахунки пенсій, що передбачено постановою правління Пенсійного фонду України від 16.12.2020 № 25-1 «Про затвердження Змін до деяких постанов правління Пенсійного фонду України», суть якого полягає в опрацюванні заяв про призначення пенсій територіальними органами Пенсійного фонду України в порядку черговості надходження таких заяв незалежно від того, де було прийнято заяву та де проживає особа. В даному випадку заява позивача розглянута за принципом екстериторіальності Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, за результатом якої прийнято рішення від 01.07.2022 № 083950013585, яке оскаржується в рамках даної справи. Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області не приймалось рішення по суті заяви позивача, відтак відповідальним за опрацювання заяви позивача та прийняття відповідного рішення є, в даному випадку, визначений у встановленому порядку територіальний орган Пенсійного фонду Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області і саме його рішення оскаржується в судовому порядку, відтак на останнього має бути покладено й обов`язок відновлення порушених прав позивача. Щодо належного способу поновлення порушеного права позивачки колегія суддів зазначає наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Частиною четвертою статті 245 КАС України\~ \~\~\~\~\~визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені\~ \~\~\~\~\~законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні. За приписами вказаної правової норми слідує, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення. Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду. Таким чином, зобов`язання судовим рішенням суб`єкта владних повноважень до вчинення конкретних дій (прийняття конкретних рішень) можливе, за загальним правилом, лише за умови почергового встановлення судом двох обставин: позивач на момент звернення до відповідного суб`єкта владних повноважень забезпечив виконання всіх без винятку вимог закону для отримання конкретного рішення; зобов`язання суб`єкта владних повноважень розглянути повторно звернення позивача з урахуванням висновків суду є недоцільним (об`єктивно встановлено безальтернативність рішення суб`єкта владних повноважень, яке може бути прийняте за встановлених судом обставин у конкретній справі). Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд. Такий підхід, встановлений процесуальним законодавством, є прийнятним не тільки при розгляді вимог про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень, але і у випадку розгляду вимог про зобов`язання відповідного суб`єкта вчинити дії після скасування його адміністративного акта. Тобто, адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 16 травня 2019 року у справі №826/17220/17. На час звернення із заявою про призначення пенсії від 24.06.2022 позивачка відповідала вимогам щодо віку та стажу роботи, необхідних для призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до п. «а» ст. 13 Закону України Про пенсійне забезпечення в редакції, яка діяла до ухвалення Закону України від 02 березня 2015 року № 213-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», обґрунтованих підстав для відмови у призначенні пенсії у рішенні від 01.07.2022 № 083950013585 Головним управлінням Пенсійного фонду України у Київській області не вказано. Частиною 1 статті 45 Закону № 1058-IV визначено, що пенсія призначається з дня звернення за пенсією. З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що належним способом поновлення порушеного права позивачки є: визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області від 01.07.2022 №083950013585 про відмову [PERSON] у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до п. а ст. 13 Закону України Про пенсійне забезпечення; \~зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області зарахувати [PERSON] до пільгового стажу за Списком № 1 періодів роботи з 03.08.1999 по 08.12.1999, з 04.05.2000 по 04.07.2000, з 07.07.2000 по 05.09.2000, з 09.09.2000 по 12.09.2008 у ПрАТ «Укрграфіт»; зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області призначити [PERSON] з 24.06.2022 пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до п. «а» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції, яка діяла до ухвалення Закону України від 02 березня 2015 року № 213-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення». Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Отже, інші доводи апеляційної скарги не потребують правового аналізу, оскільки не мають вирішального значення. З огляду на викладені обставини справи, суд апеляційної інстанції доходить висновку про те, що судом першої інстанції ухвалено рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову. Частиною 6 статті 139 КАС України визначено, що у разі якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат. Згідно ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу (ч.ч.1, 3 ст. 132 КАС України). Відповідно до ч. 2 ст. 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. За змістом частини 3 цієї ж статті для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 4 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частиною 5 статті 134 КАС України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Верховний Суд у постанові від 17.09.2019 у справі № 810/3806/18 зазначив, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу мають бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування останніх. На підтвердження понесених позивачкою судових витрат в сумі 5000,00 грн. на оплату правової допомоги в суді першої інстанції представником позивача - адвокатом Вельможко А. до суду надано: копію квитанції від 11.07.2022 про оплату надання правової допомоги за договором про надання правової допомоги від 11.07.2022 №90/2022 в сумі 5000,00 грн., опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом від 27.07.2022, копію договору № 90/2022 про надання правової допомоги від 11.07.2022, копію ордера від 11.07.2022. \~ Враховуючи те, що адміністративна справа за позовом [PERSON] віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності, колегія суддів дійшла висновку, що заявлені витрати в розмірі 5000,00 грн. не є співмірними складності справи. Зважаючи на характер спірних правовідносин, перелік наданих послуг відповідно до опису від 27.07.2022, колегія суддів дійшла висновку, що сума судових витрат позивачки на оплату професійної правничої правової допомоги в суді першої інстанції, що підлягає відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, має становити 3000,00 грн. Судові витрати, понесені позивачкою на оплату судового збору за подання позову складають 992,40 грн., апеляційної скарги 1190,88 грн. Спірні правовідносини у справі виникли з приводу неправомірного рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, тому судові витрати позивачки у розмірі 5183,28 грн. (992,40 грн.+1190,88 грн.+3000,00 грн.) підлягають стягненню на користь позивачки за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області.

Результат розгляду: partial