Рішення адміністративного суду від 2023-03-14 00:00:00+02

21 червня 2022 року [PERSON] звернулась в суд з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, у якому просила: визнати протиправною відмову у призначенні їй пенсії за віком згідно п. 1 статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»; зобов`язати зарахувати до стажу її роботи період здійснення нею догляду за престарілим з 30 січня 2003 року по 31 грудня 2004 року; зобов`язати зарахувати до стажу її роботи період роботи в колгоспі ім. Калініна з 01 січня 1986 року по 15 червня 1992 року; зобов`язати призначити, нарахувати та виплачувати їй пенсію за віком згідно п. 1 статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з моменту настання права на пенсію за віком, тобто з 28 жовтня 2021 року. На обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідач безпідставно не врахував до стажу її роботи період догляду за престарілою, що досягла 80-річного віку з 30 січня 2003 року по 31 грудня 2004 року. Вказує, що відповідач, відмовляючи у призначенні її пенсії, не взяв до уваги довідку № 2182 від 12 липня 2006 року, яка видана Управлінням праці та соціального захисту населення Хустської районної державної адміністрації, яка підтверджує, що вона отримувала компенсаційну виплату по догляду за престарілою [PERSON] , [INFO] , в період з 30 січня 2003 року по 31 березня 2006 року. Вважає, що оскільки вона отримувала компенсацію як особа, що здійснювала догляд за престарілою, що досягла 80-річного віку, вказана обставина свідчить про те, що вона відноситься до категорії застрахованих осіб, на яких розповсюджується дія Закону України «Про пенсійне забезпечення». Також зазначає, що відповідач безпідставно не врахував до трудового стажу для призначення пенсії за віком, період її роботи \~з 01 січня 1986 року по 15 червня 1992 року в колгоспі ім. Калініна у повному обсязі. Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 25 серпня 2022 року залучено до участі у справі в якості співвідповідачів\~ Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області та Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві. Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2022 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення № 072150006948 Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 05 травня 2022 року про відмову у призначенні пенсії за віком [PERSON] . Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області зарахувати до трудового стажу [PERSON] для обчислення розміру пенсії, період по догляду за пенсіонером [PERSON] з 30.01.2003 року по 31.12.2004 року в страховий стаж та призначити їй пенсію за віком згідно п.1 статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з моменту настання права на пенсію за віком, тобто з 28.10.2021 року. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач отримувала компенсацію як особа, що здійснював догляд за престарілою, що свідчить про те, що вона відноситься до категорії застрахованих осіб, на яких розповсюджується дія Закону України «Про пенсійне забезпечення». За таких обставин, Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області безпідставно не врахувало до стажу роботи позивача, який дає право на призначення пенсії за віком, період догляду за престарілою гр. [PERSON] , [INFO] з 30 січня 2003 року по 31 грудня 2004 року, пославшись на відсутність висновку медичної установи про те, що престаріла людина потребувала догляду. \~Водночас, враховуючи те, що судом вирішено зарахувати до страхового стажу позивача вищевказаний період роботи, то сукупний страховий стаж позивача становить понад 28 років, що є достатнім для призначення їй пенсії за віком. Оскільки, позивач досягнула 60 років 28 жовтня 2021 року, та із заявою про призначення пенсії звернулась 19 жовтня 2021 року, тобто в межах строку визначеного пунктом 1 частини 1 статті 45 Закону № 1058, то призначення пенсії має відбутися з 28 жовтня 2021 року. Позовна вимога зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області зарахувати до стажу роботи [PERSON] період роботи в колгоспі ім. Калініна з 01 січня 1986 року по 15 червня 1992 року, не підлягає задоволенню, оскільки судом встановлено, що при розрахунку пенсії за віком пенсійним органом зараховано вказаний період для призначення пенсії за віком. Не погодившись з прийнятим рішенням, скаргу Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю. Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що ним не враховано до страхового стажу\~ період догляду за престарілим з 30 січня 2003 року по 31 грудня 2004 року, оскільки відсутній документ про те, що особа потребувала догляду (висновок ЛКК). Вказує, що відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України, про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній № 637 від 12 серпня 1993 року, час догляду за пенсіонером, який за висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду, встановлюється на підставі: акта обстеження фактичних обставин здійснення догляду; документів, що засвідчує вік (осіб похилого віку). Зазначає, що як свідчать матеріали справи, [PERSON] при зверненні до органів Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії за віком\~ не надано висновків медичного закладу за відповідні періоди про те, що вказана особа потребувала постійного стороннього догляду, таким чином відсутні підстави зарахувати до страхового стажу період догляду за престарілим з 30 січня 2003 року по 31 грудня 2004 року. Звертає увагу на те, що судом першої інстанції хибно визначена дата призначення пенсії, оскільки згідно статті 45 Закону 1058 пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення відбулось не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку. Вказує, що оскільки позивач народилась [INFO] , тому пенсія повинна призначатись з 29 жовтня 2021 року днем наступним за днем народженням. Представником позивача подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що позивач отримувала компенсацію як особа, що здійснював догляд за престарілою, що свідчить про те, що вона відноситься до категорії застрахованих осіб, на яких розповсюджується дія Закону України «Про пенсійне забезпечення». У разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю, суд апеляційної інстанції розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів (п. 1 ч. 1\~ ст. 311 КАС України). Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу з наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог не оскаржене, тому відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України в апеляційному порядку не переглядається. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав. Як встановлено судом першої інстанції, 19 жовтня 2021 року\~ [PERSON] звернулася до Головного управління ПФУ в Закарпатській області із заявою № 3379 про призначення пенсії за віком (а.с. 71-75). 23 жовтня 2021 року Головне управління Пенсійного Фонду України в м. Києві рішенням «Про пенсійне забезпечення гр. [PERSON] » О/р № [NUMBER] відмовило [PERSON] у призначенні пенсії за віком, оскільки її страховий стаж складає 26 років 9 місяців 26 днів, що є недостатнім для призначення пенсії. Зазначено, що не враховано до загального страхового стажу період догляду за пенсіонером з 30 січня 2003 року по 31 грудня 2004 року, оскільки відсутній акт обстеження фактичних обставин здійснення догляду (а.с. 63). 05 травня 2022 року Головне управління Пенсійного Фонду України в Запорізькій області розглянуло повторне звернення [PERSON] щодо призначення пенсії за віком від 20 грудня 2021 року та рішенням № 072150006948 відмовило в призначенні пенсії [PERSON] на підставі статті 26 Закону № 1058-IV за відсутності необхідного стажу 28 років. Пенсійний орган зазначив, що за поданими документами до страхового стажу не зараховано період догляду за пенсіонером, [PERSON] з 30 січня 2003 року по 31 грудня 2004 року, оскільки відсутній документ про те, що особа потребувала догляд (висновок ЛКК), (а.с. 66). Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку про обгрунтованість позовних вимог \~в частині визнання протиправним та скасування рішення № 072150006948 Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 05 травня 2022 року про відмову у призначенні пенсії за віком позивачу, а також зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області зарахувати до трудового стажу позивача для обчислення розміру пенсії, період по догляду за пенсіонером [PERSON] з 30 січня 2003 року по 31 грудня 2004 року в страховий стаж та призначити їй пенсію за віком згідно п.1 статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з моменту настання права на пенсію за віком, тобто з 28 жовтня 2021 року. Колегія суддів частково погоджується з обґрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав. Згідно із частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статті 46 Конституції України\~ громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. Надане вищевказаною статтею право деталізоване у Законах України від 05 листопада 1991 року № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі Закон № 1788) та від 09 липня 2003 року року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон № 1058). Закон № 1788-XII відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій, спрямований на те, щоб повніше враховувалася суспільно корисна праця як джерело зростання добробуту народу і кожної людини, встановлює єдність умов і норм пенсійного забезпечення робітників, членів колгоспів та інших категорій трудящих; та гарантує соціальну захищеність пенсіонерів шляхом встановлення пенсій на рівні, орієнтованому на прожитковий мінімум, а також регулярного перегляду їх розмірів у зв`язку із збільшенням розміру мінімального споживчого бюджету і підвищенням ефективності економіки республіки. Згідно із статтею 1 Закону № 1788 громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом. Відповідно до статей 6, 7 Закону № 1788 особам, які мають одночасно право на різні державні пенсії, призначається одна пенсія за їх вибором, за винятком пенсій інвалідам внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, що їх вони дістали при захисті Батьківщини або при виконанні інших обов`язків військової служби, або внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті чи з виконанням інтернаціонального обов`язку. Звернення за призначенням пенсії може здійснюватися у будь-який час після виникнення права на пенсію. Стосовно зарахування до трудового стажу для призначення пенсії за віком періоду догляду позивача за перестарілою [PERSON] , 1922 року народження з 30 січня 2003 року по 31 грудня 2004 року, колегія суддів зазначає наступне. Із матеріалів справи слідує, що 23 жовтня 2021 року Головне управління Пенсійного Фонду України в м. Києві рішенням «Про пенсійне забезпечення гр. [PERSON] » О/р № [NUMBER] відмовило [PERSON] у призначенні пенсії за віком, оскільки її страховий стаж складає 26 років 9 місяців 26 днів, що є недостатнім для призначення пенсії. Зазначено, що не враховано до загального страхового стажу період догляду за пенсіонером з 30 січня 2003 року по 31 грудня 2004 року, оскільки відсутній акт обстеження фактичних обставин здійснення догляду (а.с. 63). 05 травня 2022 року Головне управління Пенсійного Фонду України в Запорізькій області розглянуло повторне звернення [PERSON] щодо призначення пенсії за віком від 20 грудня 2021 року та рішенням №072150006948 відмовило в призначенні пенсії [PERSON] на підставі статті 26 Закону № 1058-IV за відсутності необхідного стажу 28 років. Зазначило, що за поданими документами до страхового стажу не зараховано період догляду за пенсіонером, [PERSON] з 30 січня 2003 року по 31 грудня 2004 року, оскільки відсутній документ про те, що особа потребувала догляд (висновок ЛКК) (а.с. 66). Згідно з пунктом «ж» частини 1 статті 3 Закону № 1788-XII право на трудову пенсію мають особи, зайняті суспільно корисною працею, при додержанні інших умов, передбачених цим Законом особи, які здійснюють догляд за інвалідом I групи або дитиною-інвалідом віком до 16 років, а також за пенсіонером, який за висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду. Відповідно до пункту «є» частини 3 статті 56 Закону № 1788-XII до стажу роботи зараховується час догляду за інвалідом I групи або дитиною-інвалідом віком до 16 років, а також за пенсіонером, який за висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду. Відповідно до пункту 10 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України 12 серпня 1993 року № 637 (далі Порядок № 637, в редакції, чинній на момент спірних правовідносин) час догляду за особою з інвалідністю I групи, дитиною з інвалідністю віком до 16 років, а також пенсіонером, який за висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду, встановлюється на підставі: акта обстеження фактичних обставин здійснення догляду; документів, що засвідчують перебування на інвалідності (для осіб з інвалідністю I групи і дітей з інвалідністю) і вік (осіб похилого віку і дітей з інвалідністю). Акт обстеження фактичних обставин здійснення догляду складається органами Пенсійного фонду України на підставі відомостей житлово-експлуатаційних або інших організацій за місцем проживання (реєстрації), сільських, селищних рад, опитування осіб, за якими здійснюється догляд, та їх сусідів, інших даних. Документами, які підтверджують перебування на інвалідності, можуть бути виписка із акта огляду медико-соціальної експертної комісії, медичні висновки, пенсійне посвідчення, посвідчення одержувача допомоги або довідка органів праці та соціального захисту населення або Пенсійного фонду та інші документи. Документами, які підтверджують вік, можуть бути свідоцтво про народження або паспорт чи довідка житлово-експлуатаційних або інших організацій за місцем проживання (реєстрації) та інші. Згідно зі статтею 11 Закону № 1058 (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню підлягають один із непрацюючих працездатних батьків, усиновителів, опікун, піклувальник, один із прийомних батьків, батьків-вихователів, які фактично здійснюють догляд за дитиною з інвалідністю, дитиною, хворою на тяжке перинатальне ураження нервової системи, тяжку вроджену ваду розвитку, рідкісне орфанне захворювання, онкологічне, онкогематологічне захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкий психічний розлад, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гостре або хронічне захворювання нирок IV ступеня, за дитиною, яка отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, якій не встановлено інвалідність, а також непрацюючі працездатні особи, які здійснюють догляд за особою з інвалідністю I групи або за особою, яка досягла пенсійного віку, встановленого статтею 26 цього Закону, та за висновком закладу охорони здоров`я потребує постійного стороннього догляду, якщо такі непрацюючі працездатні особи отримують допомогу, надбавку або компенсацію відповідно до законодавства. Відповідно до статті 66 Закону №1788-XII до заробітку для обчислення пенсії включаються всі види оплати праці (виплат, доходу), на які відповідно до Закону України «Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування» нараховується збір на обов`язкове державне пенсійне страхування, в межах максимальної величини фактичних витрат на оплату праці найманих працівників, оподатковуваного доходу (прибутку), сукупного оподатковуваного доходу (граничної суми заробітної плати (доходу), з яких справляються страхові внески (збори) до соціальних фондів, що діяла на день одержання зазначеного заробітку (виплат, доходу). Відповідно до довідки Управління праці та соціального захисту населення Хустської районної державної адміністрації № 2182, [PERSON] дійсно отримала компенсаційну виплату по догляду за престарілою [PERSON] , [INFO] , в період з 30 січня 2003 року по 31 березня 2006 року (а.с. 103). Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до акту Головного управління ПФУ в Закарпатській області про обстеження фактичних обставин здійснення догляду громадянкою [PERSON] за престарілою [PERSON] , [INFO] № 13 від 09 грудня 2021 року, головним спеціалістом відділу контрольно-перевірочної роботи № 2 управління контрольно-перевірочної роботи Головного управління опитано свідків та встановлено, що [PERSON] дійсно доглядала за престарілою гр. [PERSON] , [INFO] з 30 січня 2003 року по 31 грудня 2004 року, (а.с. 104-105). Цим актом перевірки не встановлено надання недостовірних відомостей по здійсненню догляду позивачем за період . з 30 січня 2003 року по 31 грудня 2004 року, за перестарілою особою, яка досягла 80-ти річного віку, та отримання допомоги за таким доглядом. Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що, оскільки позивач отримувала компенсацію як особа, що здійснювала догляд за престарілою, то вона відноситься до категорії застрахованих осіб, на яких поширюється дія Закону України «Про пенсійне забезпечення». За таких обставин, Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області безпідставно не врахувало до стажу роботи [PERSON] період догляду за престарілою гр. [PERSON] , [INFO] з 30 січня 2003 року по 31 грудня 2004 року з посиланням на відсутність висновку медичної установи про те, що престаріла людина потребувала догляду. Враховуючи наведене, до стажу роботи позивача, що дає право на призначення пенсії за віком, слід зарахувати період догляду за престарілою гр. [PERSON] , [INFO] з 30 січня 2003 року по 31 грудня 2004 року. Водночас, враховуючи те, що вищевказаний період роботи слід зарахувати до страхового стажу позивача, то сукупний страховий стаж позивача становить понад 28 років, що є достатнім для призначення їй пенсії за віком. З огляду на встановлені судом обставини, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про відмову у призначенні позивачу пенсії від 21 січня 2022 року № 072150006948 є протиправним та підлягає скасуванню. Згідно з частиною 3 статті 245 КАС України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. Враховуючи встановлене судом право позивача на призначення пенсії за віком, суд першої інстанції \~з метою ефективного захисту прав позивача обгрунтовано вважав за необхідне зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області призначити позивачу пенсію за віком. При цьому, колегія суддів зазначає, що відповідно до Порядку № 22-1 після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу. Судом першої інстанції встановлено, що за заявою позивача про призначення пенсії згідно з пунктом 4.2 Порядку № 22-1 за принципом екстериторіальності визначений територіальний орган Пенсійного фонду України, що призначає пенсію Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області. Таким чином, наслідком скасування, прийнятого ГУ ПФ України в Запорізькій області за результатами розгляду заяви позивача про призначення пенсії рішення є виникнення саме у цього територіального органу Пенсійного фонду України обов`язку призначити пенсію. Відповідно до статті 26 Закону № 1058 починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років. Суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що оскільки, позивач досягнула 60 років 28 жовтня 2021 року, та із заявою про призначення пенсії звернулась 19 жовтня 2021 року, тобто в межах строку визначеного пунктом 1 частини 1 статті 45 Закону № 1058, то призначення пенсії має відбутися з 28 жовтня 2021 року. Проте, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до пункту 1 частини 1 статті 45 Закону № 1058 пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку. Таким чином, зважаючи на наведені вище обставини справи, помилковим в частині задоволених вимог є зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області призначити позивачу пенсію за віком згідно п. 1 статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 28 жовтня 2021 року. Тому, у цій частині рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області призначити [PERSON] пенсію за віком згідно п. 1 статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 29 жовтня 2021 року. Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно по суті вирішив даний публічно-правовий спір, однак не надав належної оцінки вказаним у мотивувальній частині постанови суду апеляційної інстанції обставинам, а тому абзац третій резолютивної частини оскаржуваного рішення суду слід змінити, частково задовольнивши апеляційну скаргу. Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29). Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Згідно із п. 4 ч. 1\~ ст. 317 КАС України\~ підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (частина четверта\~ статті 317 КАС України). За наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку про необхідність зміни резолютивної частини рішення суду, з урахуванням висновків та обставин встановлених вище.

Результат розгляду: partial