Рішення адміністративного суду від 2023-07-13 00:00:00+03

Короткий зміст позовних вимог. [PERSON] звернулась до суду першої інстанції з позовом, в якому просила: визнати протиправним та скасувати рішення УДМС в Миколаївській області від 06.12.2022 року №4801.5-1311/48.2-22 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Російської Федерації [PERSON] , [INFO] , виданий 27.09.2004 року, та рішення від 16.12.2022 року №48012500057223 про скасування посвідки на постійне проживання в Україні № [NUMBER] від 17.03.2020 року; зобов`язати УДМС в Миколаївській області поновити посвідку на постійне проживання. В обґрунтування позову зазначено, що у 2004 році вона отримала посвідку на постійне проживання в України. Під час проходження процедури вона повідомила міграційному органу про наявність у нею громадянства Російської Федерації та Республіки Вірменії. Оскільки бланк заяви не містив можливості зазначення подвійного громадянства, а перетин державного кордону на в`їзд до України позивач здійснила за національним паспортом РФ, працівник міграційного органу вніс відомості лише про громадянство Російської Федерації. Позивач наголошує, що нею не було вказано неправдивих відомостей чи подано підроблені документи, тому прийняте рішення про скасування посвідки є протиправним. Окремо позивач зазначила, що вона постійно проживає в Україні з чоловіком та двома дочками, які є громадянами України, тому прийняте рішення про скасування посвідки через 19 років після її видачі порушує принцип пропорційності та правової визначеності. Оскаржуване рішення призведе до настання несприятливих наслідків для позивача та її родини, оскільки вона буде зобов`язана покинути територію України та розлучитись з своєю родиною. Короткий зміст рішення суду першої інстанції. Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 03 травня 2023 року, ухваленим за правилами спрощеного позовного провадження, у задоволенні позову відмовлено. Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив із того, що у 2004 році позивач при зверненні до паспортно-візової служби УМВС України в Миколаївській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну в графі «Громадянство в теперішній час» зазначила лише громадянство Росії. У 2020 році під час повторного оформлення заяви про обмін посвідки на постійне місце проживання у зв`язку з непридатністю посвідки на постійне проживання для подальшого використання, позивач власним підписом підтвердила правильність внесених до заяви-анкети відомостей, зокрема й відомостей стосовно свого громадянства Російська Федерація. 23.03.2020 року [PERSON] було видано посвідку на постійне проживання № [NUMBER] від 17.03.2020 року. Лише у жовтні 2022 року позивач звернулась до ГУ ДМС України в Одеській області з приводу обміну посвідки на постійне проживання № [NUMBER] від 17.03.2020 року з метою внесення змін стосовно другого громадянства, а саме, громадянства Республіки Вірменія. Надаючи правову оцінку встановленим у справі обставинам, суд дійшов висновку, що під час подання документів на отримання дозволу на імміграцію в Україну, [PERSON] надала неправдиві відомості, а саме, не повідомила про друге громадянство Республіки Вірменія, а відтак, оскаржувані рішення міграційної служби є правомірними. Короткий зміст вимог апеляційної скарги. Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, посилаючись на невірне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, [PERSON] просить скасувати його та ухвалити нове рішення про задоволення позову. В обґрунтування поданої скарги апелянтом наведено доводи, які за суттю та змістом відповідають позовній заяві. Окремо наголошено, що матеріали особової справи з 2004 року містять копію її паспорта громадянина Республіки Вірменія, що виключає твердження відповідача про надання недостовірних відомостей під час отримання посвідки на постійне проживання. Крім того апелянт наголошує, що при прийнятті рішень у даній категорії справ міграційний орган має враховувати період проживання іноземця на території України разом з родиною, наявність подружжя та дітей із громадянством України. В даному контексті зазначено про наявність громадянства України у чоловіка та двох дочок. Крім того, дочка [PERSON] , [INFO] є інвалідом з дитинства та потребує постійного стороннього догляду. В свою чергу відповідач залишив поза увагою вказані обставини та прийняв оскаржуване рішення, чим допустив необґрунтоване втручання у сімейне життя позивача та її родини. УДМС в Миколаївській області подало відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечує проти її задоволення та просить залишити без змін оскаржуване рішення. Зважаючи на розгляд справи у порядку спрощеного письмового провадження у суді першої інстанції та можливості вирішити справу на підставі наявних у ній доказів, судова колегія призначила її до розгляду у \~порядку письмового провадження. Фактичні обставини справи. Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, [PERSON] , [INFO] , уродженка Республіки Вірменії, м. Ленінакан, документована паспортним документом громадянина Російської Федерації № [NUMBER] від 26.09.2001 року (а.с.19-20). 13.01.2004 року [PERSON] звернулась до паспортно-візової служби УМВС України в Миколаївській області із заявою про залишення на постійне місце проживання в Україні. Висновком про залишення на постійне проживання в Україні гр. Росії [PERSON] від 27.09.2004 року було вирішено дозволити залишитись на постійне проживання в Україні та документувати її тимчасовою посвідкою на постійне проживання для іноземців (а.с.80-83, 86, 90). 10.03.2020 року [PERSON] звернулась до УДМС в Миколаївській області з заявою про обмін посвідки на постійне проживання у зв`язку з непридатністю посвідки на постійне проживання для подальшого використання. 23.03.2020 року [PERSON] було видано посвідку на постійне проживання № [NUMBER] від 17.03.2020 року (а.с.111-112, 24). У жовтні 2022 року [PERSON] звернулась до ГУ ДМС України в Одеській області з приводу обміну посвідки на постійне проживання № [NUMBER] від 17.03.2020 року з метою внесення змін стосовно другого громадянства, а саме, громадянства Республіки Вірменія, у зв`язку з чим було здійснено перевірку законності надання дозволу на імміграцію та документування посвідкою на постійне проживання в Україні зазначеної іноземки (а.с.47). 06.12.2022 року провідним спеціалістом відділу у справах іноземців та осіб без громадянства УДМС у Миколаївській області було складено, а першим заступником начальника УДМС у Миколаївській області затверджено висновок про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Російської Федерації [PERSON] (а.с.124-126). УДМС в Миколаївській області рішенням №4801.5-1311/48.2-22 від 06.12.2022 року скасувало [PERSON] дозвіл на імміграцію в Україну, виданий 27.09.2004 року на підставі п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію», та рішенням від 16.12.2022 року №48012500057223 скасувало посвідку на постійне проживання в Україні № [NUMBER] на підставі вимог п.п.1 п.64 Порядку оформлення (а.с.127,128). Вважаючи протиправними вказані рішення міграційного органу, позивач звернулась з даним позовом до суду. Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та оцінка суду апеляційної інстанції доводів апеляційної скарги і висновків суду першої інстанції. Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для її задоволення, з огляду на наступне. Відповідно до ст.1 Закону України «Про імміграцію» імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання. Відповідно до п.21 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1983 від 26.12.2002 року (надалі Порядок №1983), дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу. Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію. За приписами п.22 Порядку №1983 для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України «Про імміграцію», що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу. У разі, коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України «Про імміграцію», що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу. Відповідно до п.23 Порядку №1983 ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення. Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти. Пунктом 24 Порядку №1983 передбачено, що рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону України «Про імміграцію». Копія рішення надсилається Держприкордонслужбі. Стаття 12 Закону України «Про імміграцію» передбачає, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України. Разом з тим, згідно пп.1 п.64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року №321 (надалі Порядок №321), посвідка скасовується територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 Закону України «Про імміграцію». Пунктом 63 Порядку №321 передбачено, що копія рішення про відмову в оформленні чи видачі посвідки із зазначенням причин відмови не пізніше ніж через п`ять робочих днів з дня його прийняття видається іноземцеві або особі без громадянства під розписку чи надсилається рекомендованим листом такій особі і приймаючій стороні. Судова колегія, дослідивши висновок про залишення на постійне проживання в Україні гр. Росії [PERSON] від 27.09.2004 року, зазначає, що позивач отримала дозвіл на постійне проживання в України, оскільки мала батька громадянина України, що визначено ч.3 ст.4 Закону України «Про імміграцію» (а.с.90). У 2020 році позивач здійснила обмін посвідки на постійне місце проживання у зв`язку з її непридатністю для подальшого використання. У жовтні 2022 року позивач самостійно звернулася до ГУ ДМС України в Одеській області з приводу обміну посвідки на постійне проживання № [NUMBER] від 17.03.2020 року з метою внесення змін стосовно другого громадянства, а саме громадянства Республіки Вірменія. В контексті спірних правовідносин судова колегія наголошує, що скасування дозволу на імміграцію у разі встановлення факту його надання на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність, є суттєвим втручанням в особисте життя особи та має проводиться на наявних і дійсних порушень з боку іноземця. При цьому на міграційний орган покладається не тільки обов`язок доведення факту порушення, а й визначення впливу цього порушення на процедуру отримання дозволу на постійне проживання в України. Відповідно до ч.4 ст.3 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України. Як встановлено з матеріалів особової справи, на час звернення [PERSON] із заявою про отримання дозволу на імміграцію до України, її батько [PERSON] , чоловік [PERSON] та дочка [PERSON] були громадянами України (а.с.29, 34, 88-89). За таких обставин, у вересні 2004 року [PERSON] відповідала вимогам ч.4 ст.3 Закону України «Про імміграцію» безвідносно факту наявності другого громадянства. Таким чином, визначені відповідачем підстави для скасування дозволу на імміграцію носять суто формальний характер та не мають жодного впливу на наявне у позивача право на отримання дозволу на постійне місце проживання в Україні. Більш того, дії відповідача щодо здійснення перевірки підстав отримання позивачкою дозволу на імміграцію 19 років тому є явно надмірним втручанням в особисте життя, здійсненим без дотримання необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав позивачки та цілями, на досягнення яких оскаржуване рішення було спрямоване. В межах даних правовідносин судова колегія констатує, що на відповідача покладено формальну роль щодо заміни існуючої посвідки на постійне проживання шляхом внесення відповідних відомостей щодо другого громадянства. Вказана процедура не передбачала перевірку підстав отримання позивачем дозволу на імміграцію. У своїй практиці Європейський суд з прав людини неодноразово робив визначення критерію «необхідності у демократичному суспільстві». Так, за практикою Суду при визначенні питання «необхідності у демократичному суспільстві» держави користуються певною свободою розсуду, межі якої залежать від сфери, що вступає в конфлікт з гарантованим правом. Колегія суддів наголошує, що навіть якщо дозволи на імміграцію надано через помилку або зловживання посадових осіб суб`єкта владних повноважень, перекладати тягар вкрай негативних наслідків такої помилки або зловживання на особу (позивача у справі) є неприпустимим. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі №820/2262/17. За таких обставин судова колегія приходить до висновку, що оскаржувані рішення УДМС в Миколаївській області від 06.12.2022 року №4801.5-1311/48.2-22 про скасування дозволу на імміграцію в Україну [PERSON] та від 16.12.2022 року №48012500057223 про скасування посвідки на постійне проживання в Україні № [NUMBER] від 17.03.2020 року є протиправними та підлягають скасуванню. З огляду на скасування зазначених рішень відповідача, колегія суддів вважає за необхідне зобов`язати Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області поновити посвідку на постійне проживання [PERSON] . Відповідно до ст.242 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Відповідно до ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Частиною 1, 6 статті 139 КАС України унормовано, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат. Відповідно до матеріалів справи позивачем було сплачено 1073,60 грн. судового збору за подання позовної заяви та 1610,40 грн. за апеляційне оскарження, що загалом становить 2684 грн., тому за рахунок бюджетних асигнувань з відповідача підлягає відшкодуванню на користь [PERSON] 2684 грн. \~(а.с.1, 177). Враховуючи, що судом першої інстанції правомірно розглянуто дану справу за правилами спрощеного позовного провадження, відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.

Результат розгляду: granted