Рішення адміністративного суду від 2022-01-12 00:00:00+02

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправною бездіяльність головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кузьменка О.С. при примусовому виконанні виконавчого листа №826/9450/13-а; визнання протиправною та скасування постанови від 09 грудня 2020 року про повернення виконавчого документу стягувачу ВП №43789319 на підставі пунктів 2, 9 частини 1 статті 37 Закону України "Про виконавче провадження". Окружний адміністративний суд м.Києва своїм рішенням від 04 жовтня 2021 року у задоволенні позову відмовив. Не погоджуючись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позов. На думку апелянта, зазначене рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Апелянт зазначив, що державний виконавець неповно виконав виконавчі дії, що призвело до невиконання рішення суду. У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. У судове засідання сторони не прибули. Враховуючи те, що відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а також те, що участь у судовому засіданні учасників справи не визнано обов`язковою, колегія суддів дійшла до висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи. Справу розглянуто без фіксації судового процесу у порядку ст.229 КАС України. Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів дійшла наступних висновків. Судом першої інстанції встановлено, що на виконанні у відповідача перебувало виконавче провадження №43789319 про виконання виконавчого листа №826/9450/13-а, виданого 18 листопада 2013 року Київським апеляційним адміністративним судом щодо поновлення [PERSON] на посаді заступника директора департаменту організаційно-аналітичного, документального та кадрового забезпечення Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України та виплати середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу з 17.05.2013 по 13.11.2013 включно в сумі 56730,81 грн. 09.12.2020 державним виконавцем прийнято постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі підпунктів 2, 9 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження». Не погодившись із прийнятою відповідачем постановою, позивач звернувся до суду з даним позовом. Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України від 02 червня 2016 року №1404-VIII «Про виконавче провадження» (надалі - Закон №1404-VIII). Відповідно до статті 1 Закону №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Частиною першою статті 3 Закону №1404-VIII передбачено, що примусовому виконанню підлягають рішення на підставі, зокрема виконавчих листів і наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України. Згідно з частиною першою статті 18 Закону №1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Частиною першою статті 39 Закону № 1404-VIII передбачено перелік підстав для повернення виконавчого документа стягувачу. Зокрема, виконавчий документ повертається стягувачу, якщо: 1) стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа; 2) у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними; 3) стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення, за відсутності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення; 4) стягувач перешкоджає проведенню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат виконавчого провадження, передбачене статтею 43 цього Закону, незважаючи на попередження виконавця про повернення йому виконавчого документа; 5) у результаті вжитих виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з`ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної особи (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, про відібрання дитини, а також виконавчі документи, за якими мають бути стягнуті кошти чи інше майно, та інші виконавчі документи, що можуть бути виконані без участі боржника); 6) у боржника відсутнє визначене виконавчим документом майно, яке він за виконавчим документом повинен передати стягувачу в натурі; 7) боржник - фізична особа (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку із втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини) чи транспортні засоби боржника, розшук яких здійснювався поліцією, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку; 8) відстрочка виконання рішення, надана судом, яким постановлено рішення, не закінчилася; 9) законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення; 10) відсутня його згода на заміщення приватного виконавця у випадках, передбачених Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів"; 11) запроваджено тимчасову адміністрацію банку-боржника, крім рішень немайнового характеру. З матеріалів справи вбачається, що на виконанні у відповідача перебувало виконавче провадження №43789319 щодо виконання виконавчого листа №826/9450/13-а. Стягувачем у вказаному виконавчому провадженні є позивач, в боржником - Державна комісія з регулювання ринків фінансових послуг України (ухвалою суду 18.02.2015 замінено на правонаступника Національну комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг). 15 жовтня 2015 року державним виконавцем у вказаному виконавчому провадженні винесено постанову про закінчення виконавчого провадження. Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва №826/24574/15 від 29 серпня 2016 року визнано протиправною та скасовано постанову про закінчення виконавчого провадження головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Артемчука Т.В. від 15 жовтня 2015 року №43789319. У вказаній постанові суд, зокрема зазначив, що під час винесення постанови про закінчення виконавчого провадження від 15 жовтня 2015 року № 43789319 головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Артемчуком Т.В. не було вжито всіх дій щодо виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 13 листопада 2013 року по справі № 826/9450/13-а. 08 червня 2018 року державним виконавцем винесено постанову про відновлення виконавчого провадження в частині виконання виконавчого листа про стягнення з Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України на користь [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 17 травня 2013 року до дня поновлення на роботі. 20 грудня 2018 року державним виконавцем було направлено до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг вимогу про надання розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 17 травня 2013 року до дня поновлення на роботі [PERSON] . Листом від 08 січня 2019 року №90/11-5 Національна комісія повідомила державного виконавця про те, що сума нарахованого середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 17 травня 2013 року по 26 травня 2015 року ( [PERSON] поновлено 27 травня 2015 року відповідно до наказу Голови Нацкомфінпослуг від 26 травня 2015 року №164-к) становить 169503,60 грн. Державним виконавцем надіслано на адресу Державної казначейської служби України заяву від 19 лютого 2019 року щодо стягнення з Нацкомфінпослуг коштів у розмірі 169503,60 грн. До заяви додано оригінал виконавчого листа та копію наказу Голови Нацкомфінпослуг від 26 травня 2015 року №164-к. Листом від 15 квітня 2019 року №5-06-06/6639 Державна казначейська служба України повідомила, що виконання судового рішення, боржником за яким є державний орган, підприємство, установа, організація, а також безспірне списання коштів державного та місцевого бюджетів або боржників здійснюється Казначейством відповідно до норм Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» (далі - Закон про гарантії), Бюджетного кодексу України, з дотриманням вимог Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників. Казначейство зазначило, що уповноважене приймати до виконання виконавчі документи про стягнення коштів з державного органу виключно від стягувачів. Оскільки стягувачем за виконавчим листом визначено [PERSON] Казначейство не уповноважене приймати виконавчий лист від відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України. Крім того зазначено, що у виконавчому листі не визначена сума коштів, що підлягає до стягнення. Казначейство в межах наданих повноважень не наділене правом на здійснення самостійного нарахування сум невиплачених коштів за рішеннями судів. Колегія суддів зазначає, що відповідно до п. 3 Порядку виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року № 845 (далі -Порядок № 845), рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій). Пунктом 4 Порядку № 845 на органи казначейства покладено обов`язок із вжиття заходів до виконання виконавчих документів протягом установленого строку та розгляд письмових звернень (вимог) щодо виконання виконавчих документів осіб, які беруть участь у справі, державних виконавців, а також прокурорів - учасників виконавчого провадження. В силу положень пунктів 24 та 25 цього Порядку стягувачі, на користь яких прийняті рішення про стягнення коштів з рахунків боржника, подають до органу Казначейства, в якому обслуговується боржник, документи, зазначені у пункті 6 цього Порядку. Безспірне списання коштів з рахунка боржника здійснюється в першочерговому порядку. Пунктом 6 цього Порядку передбачено, що у разі прийняття рішення про стягнення коштів стягувач подає органові Казначейства в установлений зазначеним органом спосіб: заяву про виконання такого рішення із зазначенням реквізитів банківського рахунка, на який слід перерахувати кошти, або даних про перерахування коштів у готівковій формі через банки або підприємства поштового зв`язку, якщо зазначений рахунок відсутній; оригінал виконавчого документа; судові рішення про стягнення коштів (у разі наявності); оригінал або копію розрахункового документа (платіжного доручення, квитанції тощо), який підтверджує перерахування коштів до відповідного бюджету. До заяви можуть додаватися інші документи, які містять відомості, що сприятимуть виконанню рішення про стягнення коштів (довідки та листи органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, або органів місцевого самоврядування, рішення органів досудового розслідування та прокуратури тощо). Аналіз наведених норм законодавства свідчить про те, що саме до повноважень Казначейства віднесено питання виконання виконавчих документів щодо стягнення коштів державного та місцевих бюджетів. При цьому виконання таких документів здійснюється за поданням останніх стягувачем. В даному випадку боржник у виконавчому провадженні №43789319 є державним колегіальним органом, тому рішення про стягнення коштів з цього державного органу повинно виконуватися органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів. Оскільки стягувачем за виконавчим листом є [PERSON] , то саме на нього покладено обов`язок звернення до Казначейства з вказаними документами. Суд враховує те, що нормами Закону №1404-VIII не передбачено можливості повернення виконавчого листа після відкриття виконавчого провадження з підстав того, що виконавчий документ не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем, як це визначено пунктом 9 частини 4 статті 4 Закону №1404-VIII. Водночас слід зазначити, що Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, з 08 липня 2020 року перебуває в стані припинення відповідно до Указу Президента України «Про припинення Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг» від 30 червня 2020 року № 259/2020. Згідно інформації ДПС України від 09 грудня 2020 року відкриті рахунки Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у банківських установах відсутні, оскільки юридичну особу знято з обліку у контролюючих органів. Вказані обставини, як правильно зазначив суд першої інстанції свідчать про те, що виконавчий лист в частині стягнення з Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг на користь [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 17 травня 2013 року до дня поновлення на роботі не може бути виконано відділом примусового виконання рішень, а тому на підставі положення пунктів 2 та 9 частини першої статті 37 Закону №1404-VIII виконавчий документ підлягає поверненню стягувачу. Резюмуючи викладене, слід наголосити на тому, що статтею 19 Конституції України визначено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Водночас, частинами 1 та 2 статті 2 КАС України установлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень збоку суб`єктів владних повноважень. Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та не допустив порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи, і наведені в апеляційній скарзі доводи правильність рішення суду не спростовують. Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Результат розгляду: denied