Рішення адміністративного суду від 2022-11-28 00:00:00+02

У листопаді 2021 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до Херсонської обласної прокуратури, в якому просить стягнути середній заробіток за час затримки виконання рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 31.05.2021 року у справі \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~№ 540/239/21 про поновлення на посаді [PERSON] за період з 01 червня 2021 року по 25 жовтня 2021 року в розмірі 99052,72 грн. Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 19 січня 2022 року позов задоволено частково. Стягнуто з Херсонської обласної прокуратури на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі з 01.06.2021 року по 25.10.2021 року в розмірі 50593,75 грн. з відрахуванням податків та зборів. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить змінити рішення суду першої інстанції в частині суми середнього заробітку та визначити, що на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки виконання рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 31.05.2021 у справі № 540/239/21 про поновлення на посаді [PERSON] за період з 01 червня 2021 року по 25 жовтня 2021 року в розмірі \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~99052,72 грн., наголошуючи на неповному з`ясуванні судом першої інстанції всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, та порушенні норм матеріального права. Також, не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції в частині задоволених вимог, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, наголошуючи на неповному з`ясуванні судом першої інстанції всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, порушенні норм матеріального права. Вислухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступних висновків. Судом першої інстанції встановлено, що [PERSON] з 14.08.2006 року працювала на різних прокурорських посадах в органах прокуратури, у тому числі з 15.12.2015 року на посаді прокурора Херсонської місцевої прокуратури Херсонської області, на яку її призначено наказом прокурора Херсонської області від 15.12.2015 року № 1171к. Наказом керівника Херсонської обласної прокуратури від 23.12.2020 року № 927к \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ [PERSON] звільнено з посади прокурора Херсонської місцевої прокуратури Херсонської області та з органів прокуратури на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 29.12.2020 року. Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 31.05.2021 року у справі \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~№ 540/239/21 визнано протиправним та скасовано наказ керівника Херсонської обласної прокуратури від 23.12.2020 року № 927к, а [PERSON] поновлено на рівнозначній посаді в Херсонській окружній прокуратурі з 30.12.2020 року. Зазначене рішення суду допущено до негайного виконання в частині поновлення на посаді та присудження виплати заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць. Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 01.09.2021 року рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 31.05.2021 року у справі № 540/239/21 залишено без змін. Також, як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, в період з 21.07.2021 року по 25.10.2021 року [PERSON] займала посаду державної служби категорії «В» - головного спеціаліста відділу забезпечення діяльності у сфері запобігання корупції Херсонської обласної прокуратури, на яку остання призначена наказом керівника Херсонської обласної прокуратури від 20.07.2021 року № 645к, як переможця конкурсу. Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 31.05.2021 року у справі \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~№ 540/239/21 в частині поновлення позивача виконано шляхом прийняття керівником Херсонської обласної прокуратури наказу від 26.10.2021 року № 880к про її поновлення з 30.12.2020 року на посаді прокурора Херсонської місцевої прокуратури. Вважаючи, що період часу з 01.06.2021 року по 25.10.2021 року є затримкою виконання рішення про поновлення на роботі, [PERSON] звернулась до суду із цим позовом. Вирішуючи справу та частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач обтяжений обов`язком негайно виконати рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 31.05.2021 року у справі № 540/239/21 та винести наказ, яким поновити позивача на посаді, однак, цього зроблено не було, а отже, відповідач має понести відповідальність, передбачену статтею 236 КЗпП України. При цьому, суд першої інстанції дійшов висновку, що не мають значення обставини щодо оскарження рішення суду в апеляційному та касаційному порядку, перебування позивача на посаді головного спеціаліста відділу забезпечення діяльності у сфері запобігання корупції Херсонської обласної прокуратури. Суд першої інстанції встановив, що період затримки виконання рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 31.05.2021 року у справі № 540/239/21 становить 101 робочий день з 01.06.2021 року по 25.10.2021 року, середньоденна заробітна плата становить 980,72 грн., отже, середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі становить 99052,72 грн. Разом з цим, суд першої інстанції вказав на те, що позивач протягом періоду затримки виконання рішення, а саме з 21.07.2021 року по 25.10.2021 року, займала нижчеоплачувану посаду головного спеціаліста відділу забезпечення діяльності у сфері запобігання корупції Херсонської обласної прокуратури, на якій за вказаний проміжок часу отримала заробітну плату в загальному розмірі 48458,97 грн. Оскільки статтею 236 КЗпП України, поряд із стягненням середнього заробітку, передбачено стягнення також різниці в заробітку за час затримки, суд першої інстанції дійшов висновку, що справедливим є зменшення загального розміру середнього заробітку за час затримки на суму заробітної плати, отриманої позивачем за час перебування на нижчеоплачуваній посаді, тобто, різниці в заробітку за час затримки за період з 21.07.2021 року по 25.10.2021 року. З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що стягненню на користь позивача підлягає середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 01.06.2021 року по 25.10.2021 року в розмірі 50593,75 грн. (99052,72 грн. - 48458,97 грн.). Колегія суддів частково погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на викладене. Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. За приписами статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Частинами першою, другою, шостою статті 43 Конституції України визначено право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини (абзац 1 статті 1 Кодексу законів про працю України). Статтею 3 Кодексу законів про працю України передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Відповідно до частини сьомої статті 235 Кодексу законів про працю України, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Згідно зі статтею 236 Кодексу законів про працю України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Відповідно до частин другої, третьої статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Згідно зі статтею статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Пунктом 3 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно. Аналіз норм, що регулюють спірні правовідносини, дає підстави для висновку, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду. Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєвоважливих прав та інтересів громадян і держави. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Так, стаття 236 Кодексу законів про працю України передбачає обов`язок роботодавця, у разі затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі, виплатити працівнику середній заробіток за час затримки. Таким чином, для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 Кодексу законів про працю України, суду належить встановити, чи мала місце затримка виконання такого рішення; у разі наявності затримки виконання рішення з`ясуванню підлягає період цієї затримки, який обраховується від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі; та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період. В цій справі суд першої інстанції встановив, що рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 31.05.2021 року у справі № 540/239/21 визнано протиправним та скасовано наказ керівника Херсонської обласної прокуратури від 23.12.2020 року № 927к, а [PERSON] поновлено на рівнозначній посаді в Херсонській окружній прокуратурі з \~30.12.2020 року. Зазначене рішення суду допущено до негайного виконання в частині поновлення на посаді та присудження виплати заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць. Однак, рішення суду у справі № 540/239/21 в частині поновлення позивача виконано лише 26.10.2021 року шляхом прийняття керівником Херсонської обласної прокуратури наказу \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~від 26.10.2021 року № 880к про поновлення позивача з 30.12.2020 року на посаді прокурора Херсонської місцевої прокуратури. З огляду на викладене, колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції, що в спірних правовідносинах підтверджено обставину затримки виконання судового рішення про поновлення позивача на роботі і позивач має право, відповідно до статті 236 Кодексу законів про працю України, на виплату середнього заробітку за час затримки його виконання за період з 01.06.2021 року (наступний день з дня ухвалення рішення суду про поновлення на посаді, що підлягає негайному виконанню) до 25.10.2021 року (оскільки 26.10.2021 року прийнято наказ про поновлення на посаді). Щодо тверджень відповідача про відсутність вини у затримці виконання рішення про поновлення позивача на роботі, слід зауважити наступне. Так, в апеляційній скарзі відповідач зазначає, що ним оскаржено в касаційному порядку рішення суду про поновлення позивача на роботі, що, на його думку, виключає підстави для задоволення позову про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі. Також, відповідач в апеляційній скарзі вказує на те, що в період з 21.07.2021 року по 25.10.2021 року [PERSON] займала посаду державної служби категорії «В» - головного спеціаліста відділу забезпечення діяльності у сфері запобігання корупції Херсонської обласної прокуратури, а тому, оскільки одночасне зайняття посади державного службовця та прокурора неможливе, рішення суду, що набрало законної сили в цей період не могло бути виконане. Проте, колегія суддів відхиляє вказані доводи апеляційної скарги відповідача, з огляду на викладене. Колегія суддів зазначає, що відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 Кодексу законів про працю України, згідно якої проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці. Стаття 236 КЗпП України не містить жодних застережень щодо звільнення власника або уповноваженого ним органу від відповідальності за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. Колегія суддів звертає увагу на те, що наведений обов`язок виплатити поновленій на посаді особі середній заробіток не залежить від обставин та причин невиконання судового рішення про поновлення такої особи на посаді. Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі. Таким чином, згідно статті 236 Кодексу законів про працю України, проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі. Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що наявність вини відповідача у затримці виконання судового рішення не є обов`язковою підставою для задоволення заявлених вимог, в даній справі наявність цієї вини випливає із норм Конституції України, згідно яких судові рішення, які набрали законної сили, повинні виконуватись державними органами добровільно. Колегія суддів зазначає, що Європейський Суд з прав людини неодноразово звертав увагу на те, що «право, передбачене частиною першою статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система дозволяла остаточному та обов`язковому судовому рішенню залишатися без дії на шкоду однієї зі сторін» (рішення ЄСПЛ від 19 березня 1997 року у справі Hornsby v. Greece («Хорнсбі проти Греції»), п. 40), рішення ЄСПЛ від 20 липня 2004 року у справі Shmalko v. Ukraine («Шмалько проти України»), п. 43). Також, надаючи оцінку доводам апеляційної скарги відповідача, колегія суддів наголошує, що усталеною є позиція Верховного Суду про покладення на роботодавця відповідальності, передбаченої статтею 236 КЗпП України, незалежно від дій чи ініціативи працівника щодо поновлення на роботі, а також незалежно від причин зволікання із виконанням судового рішення, оскільки диспозиція цієї норми трудового законодавства пов`язує виплату середнього заробітку виключно із фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі, яке підлягає негайному виконанню роботодавцем (зокрема, постанови Верховного Суду від 11 червня 2020 року у справі № 2340/3029/18, від 24 грудня 2020 року у справі № 807/2434/15, \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~від 19 квітня 2021 року у справі № 826/11861/17, від 24 червня 2021 року у справі \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~№ 640/15058/19, від 20 липня 2021 року у справі № 826/3465/18, від 21 жовтня 2021 року у справі № 640/19103/19, від 05 травня 2022 року у справі справа № 280/4402/21). Окрім викладеного, щодо посилань відповідача в апеляційній скарзі на обмеження щодо сумісництва та суміщення посади прокурора та державного службовця, яку займала позивач з 21.07.2022 року, колегія зазначає, що судове рішення про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконується негайно і це жодним чином не може ставитися в залежність від будь-яких обставин, окрім непереборних. Норми закону не містять застережень щодо неможливості поновлення на посаді незаконно звільненого працівника на підставі судового рішення у разі, якщо він займається іншим видом діяльності. Питання щодо несумісності повинно бути вирішено після виконання рішення суду про поновлення незаконно звільненого працівника на роботі. Висновки суду відповідають правовим позиціям Верховного Суду, які викладені, зокрема, у постановах від 21 жовтня 2021 року у справі № 640/19103/19, від 21 січня 2022 року у справі \~№ 640/22054/18, від 05 травня 2022 року у справі № 280/4402/21, від 28 липня 2022 року у справі № 640/2806/21. Крім того, колегія суддів вважає, що позивачем вірно наголошено, що остання обіймала посаду державної служби з 21.07.2021 року, в той час, як рішення про поновлення її на посаді, яке підлягало негайному виконанню, відповідач мав виконати ще 01.06.2021 року, а тому, посилання відповідача на неможливість виконання рішення суду про поновлення позивача на посаді, яке прийнято 31.05.2021 року, у зв`язку із працевлаштуванням позивача на посаду державної служби з 21.07.2021 року, є безпідставними. Таким чином, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги відповідача та вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що з 01.06.2021 року по 25.10.2021 року відповідач не виконав покладений на нього законодавством обов`язок щодо негайного добровільного виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі, а тому, позивач має право на стягнення на її користь середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі за цей період. Разом з цим, вірно встановивши, що період затримки виконання рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 31.05.2021 року у справі № 540/239/21 становить 101 робочий день з 01.06.2021 року по 25.10.2021 року, середньоденна заробітна плата становить 980,72 грн., отже, середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі становить 99052,72 грн., суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що з цієї суми має бути відрахована сума отриманої позивачем заробітної плати на посаді головного спеціаліста відділу забезпечення діяльності у сфері запобігання корупції Херсонської обласної прокуратури, на якій за вказаний проміжок часу позивач отримала заробітну плату за період з 21.07.2021 року по 25.10.2021 року в загальному розмірі 48458,97 грн. Суд першої інстанції вказав на те, що оскільки статтею 236 КЗпП України, поряд із стягненням середнього заробітку, передбачено стягнення також різниці в заробітку за час затримки, справедливим є зменшення загального розміру середнього заробітку за час затримки на суму заробітної плати, отриманої позивачем за час перебування на нижчеоплачуваній посаді, тобто, різниці в заробітку за час затримки за період з 21.07.2021 року по 25.10.2021 року. Однак, таких висновків суд першої інстанції дійшов з помилковим тлумаченням вимог \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ст. 236 КЗпП України. Так, згідно зі статтею 236 Кодексу законів про працю України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Таким чином, у розумінні ст. 236 КЗпП України різниця в заробітку виплачується у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно переведеного на іншу роботу працівника. Водночас, у спірних правовідносинах позивача не було незаконно переведено на іншу роботу та з 21.07.2021 року по 25.10.2021 року позивач займала посаду державного службовця, на яку останню було призначено шляхом проведення конкурсу, а не внаслідок прийняття наказу про переведення на цю посаду. У даній справі відповідачем допущено затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого, а не переведеного на іншу роботу працівника. В свою чергу, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку за час затримки та будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин законодавством не передбачено. З огляду на викладене, оскільки відповідачем допущено затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги позивача про те, що вона має право на отримання середнього заробітку за час затримки та будь-яких підстав для зменшення його розміру не передбачено. Колегія суддів зазначає, що за установленою практикою Верховного Суду стаття 236 КЗпП, так само як і стаття 235 КЗпП, не передбачають підстав, на основі яких сума середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення, може бути зменшена (зокрема, постанови від 26 березня 2020 року у справі № 580/1115/19, від 11 червня 2020 року у справі \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~№ 2340/3029/18, від 12 серпня 2020 року у справі № 2140/1510/18, від 09 грудня 2020 року у справі № 2340/3865/18, від 28 жовтня 2021 року у справі № 580/3388/19, від 21 січня 2022 року у справі № 640/22054/18). Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 826/808/16. Таким чином, період затримки виконання рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 31.05.2021 у справі № 540/239/21 становить 101 робочий день з 01.06.2021 року по 25.10.2021 року. Згідно довідки Херсонської обласної прокуратури від 22.12.2021 № 21-357вих21, заробітна плата [PERSON] за два останні місяці роботи, що передували звільненню, становить \~32363,68 грн. (жовтень 2020 16672,19 грн., листопад 2020 15691,49 грн.), кількість відпрацьованих днів 33, а середньоденна заробітна плата становить 980,72 грн. Учасники справи правильність визначення середньоденної заробітної плати позивача не заперечують і не спростовують. Отже, враховуючи вимоги Порядку обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі становить 99052,72 грн. (980,72 грн х 101 р.дн.). З огляду на викладене, позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга відповідача підлягає залишенню без задоволення, апеляційна скарга позивача частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню із прийняттям нового судового рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Результат розгляду: partial