Рішення адміністративного суду від 2022-01-19 00:00:00+02

01 червня 2021 року на адресу Донецького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява [PERSON] до Донецької обласної прокуратури про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10.09.2020 у справі № 200/5251/20-а про поновлення його на посаді за період з 11 вересня 2020 по 9 листопада 2020 в розмірі 47765, 34 грн. (а.с. 1-7). Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 1 жовтня 2021 року у справі № 200/6682/21 позовні вимоги задоволено. Стягнуто з Донецької обласної прокуратури на користь позивача середній заробіток за час затримки виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10.09.2020 року у справі № 200/5251/20-а про поновлення на посаді позивача за період з 11 вересня 2020 року по 09 листопада 2020 року в розмірі 47765 (сорок сім тисяч сімсот шістдесят п`ять) гривень 34 копійок (а.с. 140-144). Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що поновлення позивача на рівнозначній посаді в органах прокуратури було неможливим, оскільки не є юрисдикцією керівника Донецької обласної прокуратури. Позивач щодо виконання рішення суду з підстав поновлення на посаді до прокуратури не звертався та з 07.05.2020 перебував на обліку у Маріупольському міському центрі зайнятості. Після отримання відповідачем виконавчих листів про поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, наказом виконувача обов`язків керівника Донецької обласної прокуратури № 1604-к від 10.11.2020 позивача поновлено на попередній роботі. Після отримання постанови Першого апеляційного адміністративного суду від 13.05.2021 26.05.2021 виданий наказ про виплату [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Також зазначає про неправильний розрахунок судом середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення. Таким чином апелянт вважає, що відсутні порушення вимог ст. 236 КЗпП України, а також відсутні підстави для виплати позивачу середнього заробітку за час затримки виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 19.11.2020 у справі № 200/5311/20-а. У відзиві на апеляційну скаргу позивач просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції - без змін. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України справу розглянуто у письмовому провадженні. Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що наказом Прокурора Донецької області від 04.05.2020 року № 401-к позивача було звільнено з посади прокурора відділу нагляду за додержанням законів Службою безпеки України та Державною прикордонною службою України прокуратури Донецької області та органів прокуратури Донецької області на підставі п. 9 частини 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» (а.с.14). Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 10.09.2020 року розглянуто адміністративну справу № 200/5251/20-а за позовом позивача до Офісу Генерального прокурора, прокуратури Донецької області, кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур № 2, позовні вимоги були задоволені. Визнано протиправним та скасовано наказ прокурора Донецької області № 401-к від 04.05.2020 року. Зобов`язано прокуратуру Донецької області поновити позивача в органах прокуратури на посаді прокурора відділу нагляду за додержанням законів Службою безпеки України та Державною прикордонною службою України прокуратури Донецької області та органів прокуратури Донецької області з 05.05.2020 або на рівнозначній посаді в органах прокуратури України. Стягнуто з прокуратури Донецької області користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 05.05.2020 в розмірі 101217,03 грн. з відрахуванням з вказаної суми належних до сплати податків і зборів. Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення позивача на посаді і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць (а.с.15-28). 11.09.2020 року позивач звернувся до Донецької обласної прокуратури із заявою про виконання рішення суду в частині поновлення на посаді та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць. До вищезазначеної заяви позивач долучив оригінали виконавчих листів № 200/5251/20-а від 10.09.2020 року. Зі штампу Донецької обласної прокуратури 11.09.2020 року вбачається, що ця заява та долучені до неї виконавчі листи отримані (а.с.45). 01.10.2020 року позивач звернувся до Генерального прокурора і до Донецької обласної прокуратури із заявою про виконання рішення суду в частині поновлення на посаді та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць (а.с.49-51). Листом № 07-19-3663-20 від 25.09.2020 року в.о. керівника Донецької обласної прокуратури повідомив позивача про те, що його поновлення на рівнозначній посаді в органах прокуратури було неможливим, оскільки це не є юрисдикцією керівника обласної прокуратури. Також вказує, що наказом Генерального прокурора від 03.09.2020 року № 410 «Про окремі питання забезпечення початку роботи обласних прокуратур» перейменовано юридичну особу «Прокуратура Донецької області» в «Донецьку обласну прокуратуру» без зміни ідентифікаційного коду юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Також, цей наказ набирає чинності з дня початку роботи обласних прокуратур відповідно до рішення Генерального прокурора, прийнятого в порядку, визначеному п. 4 Розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 № 1 13-ІХ. Наказом Генерального прокурора від 08.09.2020 року № 414 «Про день початку роботи обласних прокуратур» 11.09.2020 року визначено днем початку роботи обласних прокуратур, у тому числі Донецької обласної прокуратури (опубліковано в газеті Голос України 08.09.2020). Із урахуванням викладеного, наказом Генерального прокурора від 08.09.2020 року № 46ш затверджено нову структуру та штатну чисельність апарату Донецької обласної прокуратури. Посада прокурора відділу нагляду за додержанням законів Службою безпеки України та Державною прикордонною службою України, на якій позивача зобов`язано поновити, відповідно до рішення суду, у структурі та штатному розписі Донецької обласної прокуратури відсутня (а.с.52-53). Листом № 07-19-3663-20 від 26.10.2020 року в.о. керівника Донецької обласної прокуратури повідомив позивача про те, що наразі вирішується питання про виконання рішення суду в частині поновлення його на посаді. Відповідь з цього приводу буде надано додатково (а.с.54). 29.10.2020 року позивач повторно звернувся до Донецької обласної прокуратури із заявою про виконання рішення суду в частині поновлення на посаді та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць (а.с.46-48). Наказом в.о. керівника Донецької обласної прокуратури № 1604-к від 10.11.2020 року було скасовано наказ прокурора Донецької області № 401-к від 04.05.2020 року та поновлено позивача на посаді прокурора відділу нагляду за додержанням законів Службою безпеки України та Державною прикордонною службою України прокуратури Донецької області та органів прокуратури Донецької області з 05.05.2020 року (а.с. 102). Спірним у справі є наявність у позивача права на середній заробіток за весь час затримки виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10.09.2020 у справі № 200/5251/20-а про поновлення позивача на посаді за період з 11.09.2020 по 09.11.2020 у розмірі 47765, 34 грн. Вирішуючи спір у цій справі, колегія суддів виходить з наступного. Стаття 370 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. За приписами пункту 3 частини 1 статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби. Статтею 3 Кодексу законів про працю України «Регулювання трудових відносин» унормовано: «Законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами». Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, згідно частини 8 статті 235 Кодексу законів про працю України підлягає негайному виконанню. Частиною 4 статті 24 Кодексу законів про працю України визначено, що працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника. Такий висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 17.06.2020 у справі № 521/1892/18. Виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту видачі наказу про поновлення працівника на роботі та фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків. При цьому, працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 06 грудня 2018 року у справі № 465/4679/16 (провадження № 61-29024св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 702/725/17 (провадження № 61- 12857св18). За загальним правилом рішення суду набуває статусу обов`язкового до виконання з моменту набрання ним чинності. Разом з цим, для певних категорій спорів з метою найскорішого поновлення порушених прав позивача закон визначає зобов`язання виконання рішення суду негайно без набрання ним законної сили. Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави. Аналогічна правова позиція визначена Верховним Судом у постанові від 16.02.2018 у справі № 807/2713/13-а. Як зазначалось раніше, рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 10.09.2020 року розглянуто адміністративну справу № 200/5251/20-а за позовом позивача до Офісу Генерального прокурора, прокуратури Донецької області, кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур № 2, позовні вимоги були задоволені. Визнано протиправним та скасовано наказ прокурора Донецької області № 401-к від 04.05.2020 року. Зобов`язано прокуратуру Донецької області поновити позивача в органах прокуратури на посаді прокурора відділу нагляду за додержанням законів Службою безпеки України та Державною прикордонною службою України прокуратури Донецької області та органів прокуратури Донецької області з 05.05.2020 або на рівнозначній посаді в органах прокуратури України. Стягнуто з прокуратури Донецької області користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 05.05.2020 в розмірі 101217,03 грн. з вирахуванням з вказаної суми належних до сплати податків і зборів. Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення позивача на посаді і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць (а.с.15-28). Матеріалами справи підтверджено, що 11.09.2020 року позивач звернувся до Донецької обласної прокуратури із заявою про виконання рішення суду в частині поновлення на посаді та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць. До вищезазначеної заяви позивач долучив оригінали виконавчих листів № 200/5251/20-а від 10.09.2020 року (а.с. 45-48). Разом з тим, фактично відповідач виконав судове рішення лише 10.11.2020. За приписами статті 236 Кодексу законів про працю України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що з вини відповідача відбулася затримка виконання рішення суду про поновлення позивача на посаді в органах прокуратури, що відповідно до статті 236 КЗпП України є підставою для стягнення з останнього на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі. Суд зауважує, що обов`язок відповідача виплатити позивачу середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі не обумовлюється залежністю від причин, в тому числі їх поважністю, внаслідок яких судове рішення виконане несвоєчасно. Стаття 236 КЗпП України не містить застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільнено або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткові дії, що вказують на його бажання бути поновленим на роботі. До даних фактичних обставин порядок примусового виконання рішень суду не повинен застосовуватись, оскільки відповідно до норм процесуального закону судове рішення підлягало виконанню негайно. Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. За правилами абз. 3 п. 2 вказаного Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Абзацом 3 п. 3 Порядку окреслено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. Пунктом 8 Порядку обумовлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Відповідно до довідки прокуратури Донецької області від 12.06.2020 року № 18-85-802 середня заробітна плата позивача за березень та квітень 2020 року (2 календарні місяці роботи) складає 29569,05 грн., а середньоденна заробітна плата - 1137,27 грн. Кількість днів вимушеного прогулу, який у даному випадку визначається наступним днем після дня прийняття рішення суду, тобто 11 вересня 2020 року та до винесення виконувачем обов`язки керівника Донецької обласної прокуратури наказу № 1604-к про поновлення на роботі незаконного звільненого працівника тобто 9 листопада 2020 року включно, що становить 41 робочий день. Сума середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу на користь позивача становить 46628 гривень 07 копійок (1137,27 грн. х 41 робочий день). За таких обставин, беручи до уваги всі надані сторонами докази в їх сукупності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про зміну рішення суду першої інстанції в частині суми середнього заробітку за час затримки виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10.09.2020 року у справі № 200/5251/20-а про поновлення на посаді позивача. Частиною першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Положеннями статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У контексті оцінки доводів касаційної скарги Верховний Суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах "Проніна проти України" (пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (ч. 4 ст. 317 КАС України).

Результат розгляду: partial