Рішення адміністративного суду від 2022-08-29 00:00:00+03

12 березня 2021 року [PERSON] звернувся до адміністративного суду з позовом до Першого Приморського відділу ДВС у м. Одеса ПМУМЮ (м. Одеса), ДТЗОДР ОМР, в якому просив: - визнати незаконною та скасувати постанову державного виконавця відділу ДВС про відкриття виконавчого провадження від 29.01.2021 року ВП №64184740; - стягнути з відповідачів по 3000 грн. спричиненої моральної шкоди. 29 липня 2021 року від [PERSON] до суду першої інстанції надійшло клопотання про витребування доказів, 14 та 15 грудня 2021 року клопотання про витребування доказів та виклик свідків. Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2021 року у задоволенні зазначених клопотань позивача було відмовлено. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2021 року адміністративний позов [PERSON] задоволено частково. Визнано протиправними дії головного державного виконавця Першого Приморського відділу ДВС у місті Одесі ПМУМЮ (м. Одеса) Офіцерової Л.Л. з прийняття до примусового виконання в рамках виконавчого провадження ВП №64184740 виконавчого документа, який не відповідає вимогам частини першої статті 4 Закону України "Про виконавче провадження". У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Не погоджуючись з вищезгаданими ухвалою та рішенням суду першої інстанції [PERSON] подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення норм матеріального і процесуального права, просить: - скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким повністю задовольнити його позовні вимоги; - скасувати ухвалу суду від 15.12.2021 року про відмову у витребуванні письмових доказів та виклику свідків у справі, та зажадати у двох відповідачів: посадову інструкцію паркувальника [PERSON] , копію його трудової книжки; викликати на судове засідання свідків страждань позивача (моральних та фізичних) через незаконне відкриття виконавчого провадження за постановою паркувальника [PERSON] . На думку апелянта, суд першої інстанції незаконно відмовив у витребуванні письмових доказів, які мають важливе значення для правильного вирішення справи, та в порушення статті 2 КАС України не встановив, чи був громадянин [PERSON] інспектором-парковником, чи суб`єктом владних повноважень, дія/бездіяльність якого оскаржується в суді, оскільки він 21.10.20 виніс ухвалу про адмінстягнення. На обґрунтування незаконності рішення суду першої інстанції апелянт посилається на те, що суд не надав належної оцінки його доводам про те, що незважаючи на постановлення 30 листопада 2020 року Київським районним судом м. Одеси рішення про скасування постанови про адміністративне правопорушення серії МАО 1852253 від 21.10.2020 року, ДТЗОДР ОМР незаконно направив її до відділу ДВС, який у свою чергу незаконно прийняв та відкрив за нею виконавче провадження. Відповідачі своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористалися, що, відповідно до статті 304 КАС України, не перешкоджає апеляційному перегляду справи. Справа розглянута судом першої інстанції з особливостями провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби. Апеляційним судом справа розглянута в порядку письмового провадження відповідно до статті 311 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів у разі, в тому числі, відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю. Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів і вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 21 жовтня 2020 року інспектором з паркування Софіяником В.Л. винесена постанова серії МАО №1852253 про накладення адміністративного стягнення за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису), якою до [PERSON] застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу на суму 510 грн. за порушення, передбачене частиною третю статті 122 КУпАП (т. І а.с. 50). Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2020 року у справі №947/31338/20, яке набрало законної сили 11.12.2020, за адміністративним позовом [PERSON] постанову інспектора з паркування Софіяника В.Л. серії МАО №1852253 від 21.10.2020 року було скасовано. ДТЗОДР ОМР отримано копію даного рішення суду 5 січня 2021 року та 18 січня 2021 року звернулося до Першого Приморського відділу ДВС у м. Одеса ПМУМЮ (м. Одеса) із заявою про примусове виконання постанови про накладення адміністративного стягнення №МАО 1852253 від 21.10.2020 р. про стягнення з [PERSON] штрафу у розмірі 1020,00 грн. 29 січня 2021 року головним державним виконавцем Першого Приморського відділу ДВС у м. Одеса ПМУМЮ (м. Одеса) Офіцеровою Л.Л. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №64184740. Вважаючи, що відділом ДВС протиправно прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №64184740, так як виконавчий документ, з примусового виконання якого відкрито виконавче провадження, скасовано в судовому порядку, [PERSON] звернувся до суду з адміністративним позовом про визнання незаконною та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження від 29.01.2021 року ВП №64184740 та відшкодування моральної шкоди. Вирішуючи спір суд першої інстанції визнав позовні вимоги [PERSON] необґрунтованими, водночас визнав доречним його зауваження про те, що постанова серії МА01852253 не містить підпису особи, яка її прийняла. Зважаючи на зазначене суд вийшов за межі позовних вимог та визнав протиправними дії головного державного виконавця Першого Приморського відділу ДВС у м. Одеса ПМУМЮ (м. Одеса) Офіцерової Л.Л. з прийняття до примусового виконання в рамках виконавчого провадження ВП №64184740 виконавчого документа, який не відповідає вимогам частини першої статті 4 Закону України "Про виконавче провадження". Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди суд виходив з того, що позивачем належним чином не доведені факти заподіяння відповідачами моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру прийняттям постанови про відкриття виконавчого провадження та самим лише фактом пред`явлення вищевказаного виконавчого документа до примусового виконання, а також не зазначено, з чого позивач виходив при оцінюванні заподіяної йому шкоди. Проте колегія суддів не може погодитися з висновками суду першої інстанції з огляду на наступні обставини. Так, частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень. Частиною другою статті 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Зазначені критерії, хоч і адресовані суду, одночасно є й вимогами для суб`єкта владних повноважень, який приймає на виконання приписів закону відповідне рішення та вчиняє дії. Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закону України від 02.06.2016 року №1404-VIII "Про виконавче провадження" (далі Закон №1404-VIII). Частиною першою статті 1 цього Закону встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Відповідно до статті 10 Закону №1404-VIII заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом. Відповідно до частини першої статті 18 Закону №1404-VІІІ виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 26 Закону №1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення. Пунктом 6 частини першої статті 3 Закону №1404-VIII встановлено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів постанов органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом. Вимоги до виконавчого документа визначені статтею 4 Закону №1404-VIII, за приписами пункту 1 частини першої якої у виконавчому документі зазначаються назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім`я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала. Підстави для повернення виконавчого документу стягувачу наведені у частині четвертої статті 4 Закону №1404-VIIІ. За загальним правилом, визначеним у частині першій статті 12 Закону № 1404-VIII, виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців. Відповідно до частини другої статті 12 Закону №1404-VIII строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття. Частиною п`ятою статті 26 Закону №1404-VIII передбачено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. З аналізу положень статті 4 та частини першої статті 26 Закону №1404-VIII вбачається, що державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження або про повернення виконавчого документа без прийняття у випадках, передбачених положеннями частини четвертої статті 4 цього Закону. Як вбачається з копії матеріалів виконавчого провадження АСВП:641184740, що містяться в матеріалах даної справи (т. І а.с. 47-59), 18 січня 2021 року за вх.№641/24-33/ до Першого Приморського відділу ДВС у м. Одеса ПМУМЮ (м. Одеса) від ДТЗОДР ОМР надійшла заява про примусове виконання у порядку статті 308 КУпАП постанови в справі про адміністративне правопорушення для стягнення з [PERSON] штрафу в розмірі 1020 грн. До заяви було додано постанову інспектора з паркування про накладення адміністративного стягнення за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису) серії МАО №1852253 від 21.10.2020 року у вигляді стрічки та її роздруківка на листі формату А4 (т. І а.с. 49, 50). Статтею 219 КупАП встановлено, що справи про адміністративні правопорушення, передбачені частинами першою, третьою та сьомою статті 122 (в частині порушення правил зупинки, стоянки транспортних засобів у межах відповідного населеного пункту, зафіксованого в режимі фотозйомки (відеозапису) розглядають виконавчі комітети (а в населених пунктах, де не створено виконавчих комітетів, - виконавчі органи, що виконують їх повноваження) сільських, селищних, міських рад. Від імені виконавчих комітетів (а у населених пунктах, де не створено виконавчих комітетів, - виконавчих органів, що виконують їх повноваження) сільських, селищних, міських рад розглядати справи про адміністративні правопорушення, передбачені частинами першою, третьою і сьомою статті 122, частинами першою, другою та восьмою статті 152-1 цього Кодексу, і накладати адміністративні стягнення мають право уповноважені виконавчим комітетом (виконавчим органом) сільської, селищної, міської ради посадові особи виконавчих органів сільської, селищної, міської ради - інспектори з паркування. Таким чином постанову серії МАО №1852253 від 21.10.2020 року винесено уповноваженою на те особою інспектором з паркування Соф`яником В.Л. Дослідивши зазначену постанову у вигляді стрічки колегією суддів встановлено, що вона має підпис особи, яка її винесла та скріплена печаткою, як того вимагається положеннями пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 1404-VIII (т. І а.с. 50, 82). Таким чином висновки суду першої інстанції про те, що постанова серії МА01852253 не відповідає вимогам частини першої статті 4 Закону №1404-VIII, а саме, не підписана, не відповідає дійсним обставинам справи. З огляду на викладене колегія суддів вважає помилковим висновки суду першої інстанції в частині визнання протиправними дії головного державного виконавця Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Офіцерової Л.Л. з прийняття до примусового виконання в рамках виконавчого провадження ВП №64184740 виконавчого документа, який не відповідає вимогам частини першої статті 4 Закону України "Про виконавче провадження". Колегією суддів також встановлено, що згідно пункту 1.1 Положенням про департамент транспорту, зв`язку та організації дорожнього руху Одеської міської ради, затвердженого рішенням Одеської міської ради від 28 серпня 2011 року №384-VI, Департамент транспорту, зв`язку та організації дорожнього руху одеської міської ради (далі - Департамент) є виконавчим органом Одеської міської ради (далі міська рада) і створений відповідно до Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні". Департамент підзвітний та підконтрольний Одеській міській раді, підпорядкований виконавчому комітету Одеської міської ради та Одеському міському голові. Відповідно до підпунктів 2.2.1, 2.2.7 та 2.2.8 пункту 2.2. цього Положення Департамент відповідно до покладених на нього завдань представляє інтереси міської ради, її виконавчого комітету в межах наданих повноважень у відносинах з міжнародними (міжурядовими) організаціями, державними органами, органами місцевого самоврядування та місцевими органами виконавчої влади, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форм власності, фізичними особами з питань співробітництва у сферах розвитку дорожньо-транспортного комплексу, телекомунікацій міста. З питань організації заходів із безпеки дорожнього руху на території м. Одеси: 1) здійснює контроль за дотриманням вимог Правил дорожнього руху та Правил паркування транспортних засобів на території міста в частині дотримання всіма суб`єктами правил зупинки, стоянки та паркування транспортних засобів; 2) здійснює фото/відеофіксацію порушень правил зупинки, стоянки або паркування транспортних засобів на території міста; 3) здійснює тимчасове затримання транспортних засобів та організовує їх подальше зберігання у порядку, визначеному чинним законодавством України; 4) взаємодіє з відповідними органами виконавчої влади, що здійснюють регулювання дорожнього руху та контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі. У межах повноважень посадові особи Департаменту здійснюють розгляд справ про адміністративні правопорушення відповідно до вимог чинного законодавства. З огляду на вищенаведене колегія суддів вважає, що у державного виконавця були відсутні підстави для неприйняття для примусового виконання від ДТЗОДР ОМР винесеної інспектором з паркування Софіяником В.Л. постанови про накладення адміністративного стягнення за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису) серії МАО №1852253 від 21.10.2020 року, якою до [PERSON] застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу. При цьому колегія суддів вважає помилковим посилання суду першої інстанції під час розгляду даної справи на рішенням Київського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2020 року по справі №947/31338/20, яким встановлені недоліки виконавчого документу з примусового виконання якого відкрито виконавче провадження №64184740, оскільки, відповідно до частин шостої та сьомої статті 78 КАС України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи позивача про протиправність постанови про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання постанови про накладення адміністративного стягнення №МАО 1852253 від 21.10.2020 року через скасування зазначеного виконавчого документу, оскільки ця обставина є безумовною підставою для скасування постанови виконавця лише у разі доведення належними та достовірними доказів факту обізнаності державного виконавця про нечинність виконавчого документу. Однак доказів того, що на день прийняття головним державним виконавцем Першого Приморського відділу ДВС у м. Одеса ПМУМЮ (м. Одеса) Офіцеровою Л.Л. постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №64184740 виконавцю було відомо про існування рішення Київського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2020 року у справі №947/31338/20, в матеріалах справи відсутні. Між тим з матеріалів справи вбачається, що отримавши копію судового рішення по справі №947/31338/20, державним виконавцем у відповідності до пункту 5 частини шостої статті 39, статті 40 Закону №1404-VIII винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №64184740 від 18.03.2021 року (т. І а.с. 59). Зважаючи на наведене колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для визнання незаконною та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження від 29.01.2021 року ВП №64184740. Спірна постанова відповідає критеріям правомірності, наведеним у частині другій статті 2 КАС України, державний виконавець під час її винесення діяв в межах закону і доказів\~ зворотного\~ позивачем ані до суду першої інстанції, ані до суду апеляційної інстанції не надано. Резюмуючи викладене слід ще раз наголосити на тому, що статтею 19 Конституції України визначено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Оскільки позовна вимога [PERSON] в частині стягнення з Першого Приморського відділу ДВС у м. Одеса ПМУМЮ (м. Одеса) моральної шкоди є похідною, підстави для її задоволення також відсутні. Що стосується вимог позивача про стягнення моральної шкоди з ДТЗОДР ОМР, слід зазначити таке. Відповідно до частини п`ятої статті 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі №\~ 234/14299/15-ц\~ Суд дійшов висновку про те, що адміністративними судами можуть розглядатися вимоги про відшкодування шкоди лише за наявності таких умов: вимоги мають стосуватися шкоди, завданої лише суб`єктом владних повноважень, й вони мають бути поєднані з вимогою про визнання протиправними рішення, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень. У цій справі [PERSON] заявлено вимогу про стягнення з ДТЗОДР ОМР моральної шкоди у розмірі 3000 грн., завдану протиправними діяннями (діями, бездіяльністю) Департаменту, які позивач не оскаржив у цьому ж провадженні. Беручи до уваги, що вимоги позивача до Департаменту за своїм змістом і метою є вимогами про стягнення шкоди і не пов`язані з вимогами вирішити публічно-правовий спір, їхній розгляд адміністративним судом неможливий. За приписами частини першої статті 15, частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. З урахуванням викладеного колегія суддів дійшла висновку, що, незважаючи на участь у спорі суб`єкта владних повноважень, цей спір з ДТЗОДР ОМР не є публічно-правовим, випливає з приватноправових відносин і має вирішуватися місцевим загальним судом за правилами ЦПК України. Частиною першою статті 319 КАС України передбачено, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно\~ статтями 238,\~ 240 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, визначених статтею 19 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства. Отже, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог до ДТЗОДР ОМР підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі. Також, зважаючи на фактичні обставини даної справи, предмет спору, суб`єктний склад спірних правовідносин, їхню суть, характер і нормативно-правове регулювання, колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість і безпідставність доводів апеляційної скарги позивача в частині скасування ухвали суду першої інстанції від 15.12.2021 року та тверджень апелянта про необхідність витребувати письмові докази та допитати свідків у справі. Підсумовуючи усе наведене колегія суддів констатує, що суд першої інстанції допустив невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. За приписами частини першої та частини другої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Відтак апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню.

Результат розгляду: partial