Рішення адміністративного суду від 2022-05-12 00:00:00+03

в жовтні 2021 року позивач звернувся до Чернівецького окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини [NUMBER] , в якому просив суд: визнати протиправними дії (бездіяльність) військової частини [NUMBER] , яка полягає у не здійсненні йому нового розрахунку грошової допомоги на оздоровлення з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, яку отримував під час проходження військової служби за період з 2016 по 2018 рік з урахуванням раніше виплачених сум; зобов`язати військову частину [NUMBER] здійснити перерахунок грошової допомоги на оздоровлення [PERSON] , яку отримував під час проходження військової служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди під час проходження військової служби за період з 2016 по 2018 рік з урахуванням раніше виплачених сум; зобов`язати військову частину [NUMBER] виплатити [PERSON] грошову допомогу на оздоровлення з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та здійснити виплату [PERSON] недоплаченої частини одноразової грошової допомоги під час проходження військової служби за період з 2016 по 2018 рік. Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 11 січня 2022 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено. Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору. Апелянт посилається на те, що рішення відповідача щодо відмови у проведенні перерахунку та здійсненні доплати суперечить положенням ст.9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". \~\~Крім того, вважає, що рішення відповідача обмежує право на отримання одноразової грошової допомоги у повному розмірі передбаченому нормами діючого законодавства та є протиправним. Вказаний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, викладеній у постанові від 10.05.2019 року по справі №820/5285/17. Відповідач своїм правом, передбаченим ст.ст. 300, 304 КАС України, не скористався та не подав відзив на апеляційну скаргу. Сьомий апеляційний адміністративний суд ухвалою від \~03.03.2022 року, з урахуванням ст. 311 КАС України, вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. За таких умов згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України при розгляді справи в порядку письмового провадження фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що остання підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду неоспорені факти про те, що [PERSON] проходив військову службу в Збройних Силах України з 21.07.2016 \~по 21.07.2021 у військовій частині [NUMBER] (польова пошта [NUMBER] ). Відповідно до наказу командира військової частини [NUMBER] від 21.07.2021 № 141 (по стройовій частині), позивача виключено з 21.07.2021 зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення як такого, що звільнений з військової служби в запас за статтею 26 частиною 5, пунктом 2 підпунктом "а" (у зв`язку із закінченням строку контракту). Згідно довідки про виплату грошової допомоги для оздоровлення за період з 2016 по 2018 роки, виданої військовою частиною [NUMBER] від 25.10.2021 № 10/3246, позивач отримав допомогу на оздоровлення в 2016 році в сумі 4489,50 грн, 2017 році - в сумі \~4748,75 грн, 2018 році - в сумі 9896,00 грн. 18.08.2021 позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій, серед іншого, просив здійснити нарахування та виплатити неотримані кошти, які входили до складу грошової допомоги на оздоровлення з включенням до складу останньої щомісячної додаткової винагороди, виплата якої \~передбачена постановою Кабінету Міністрів \~України від 22.09.2010 № 889, діючої на час виплати за період з 2014 по 2018 роки. Однак, відповідачем було відмовлено у задоволенні заяви позивача. Вважаючи дії відповідача протиправними щодо не здійснення нового розрахунку грошової допомоги на оздоровлення з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав. Приймаючи рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з безпідставності позовних вимог. Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне. Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється Законом України 25 березня 1992 року № 2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі по тексту - Закон №2232-XII). Згідно з ч.4 ст.2 Закону №2232-XII порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до ст.40 Закону № 2232-XII гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України "Про Збройні Сили України", "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", "Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей" та іншими законами. Спеціальним законом, який визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі є Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 №2011-XII (далі по тексту - Закон №2011-XII). Відповідно до ч.1 ст.9 Закону №2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Частиною 2 ст.9 Закону №2011-XII передбачено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Абзацами 1,2 ч.4 ст.9 Закону №2011-XII встановлено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2007 року №1294 "Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" (Постанова втратила чинність на підставі Постанови КМ № 704 від 30.08.2017 з урахуванням змін, внесених Постановами КМ № 1052 від 27.12.2017, № 103 від 21.02.2018) грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення. Відповідно до пп.3 п.5 постанови Кабінету Міністрів України "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" від 30.08.2017 № 704 \~\~надано право керівникам державних органів у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання, надавати один раз на рік військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення, та допомогу для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення. Так, предметом спору у даній справі є правомірність дій (бездіяльності) Військової частини [NUMBER] , яка полягає у не здійсненні [PERSON] нового розрахунку грошової допомоги на оздоровлення з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, яку отримував під час проходження військової служби за 2016-2018 роки. Колегія суддів звертає увагу, що згідно матеріалів справи позивачу виплачувалась грошова допомога на оздоровлення, що підтверджується довідкою Військової частини [NUMBER] від 25.10.2021 року № 10/3246. При цьому, з матеріалів справи вбачається, що відповідачем додаткову грошову винагороду до складу грошового забезпечення, з якого обчислено грошова допомога на оздоровлення, позивачу, не було включено. На переконання відповідача, з доводами якого погодився суд першої інстанції, таке не включення передбачене наказом Міністерства оборони України № 260 від 11.06.2008 (який діяв у період з 2008 по 2018). Так, відповідач вказує, що розмір матеріальної допомоги установлюється за рішенням Міністра оборони України, виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України. Крім того, зазначає, що до місячного грошового забезпечення, з якого визначається матеріальна допомога, включаються посадові оклади, оклади за військовими званнями та щомісячні додаткові види грошового забезпечення (крім винагород та морського грошового забезпечення), на які військовослужбовець має право за займаною ним штатною посадою згідно з законодавством України на день підписання наказу про надання цієї допомоги. При цьому, щомісячна додаткова грошова винагорода не входить до складу щомісячного грошового забезпечення Так, зі змісту ч. 4 ст. 9 Закону № 2011-ХІІ Міністру оборони України надано повноваження лише визначати порядок виплати грошового забезпечення, тоді як право визначення розміру грошової допомоги на оздоровлення та види виплат військовослужбовцям, які включаються до складу місячного грошового забезпечення законом, не віднесено до його компетенції та може бути змінений лише законодавцем. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Отже, при визначенні розміру грошового забезпечення застосуванню підлягає Закон №2011-ХІІ, а не підзаконні акти, які звужують поняття грошового забезпечення та суперечать вимогам цього Закону. Відповідно до частин 2,3 ст.9 Закону № 2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Таким чином, до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових: 1) посадовий оклад; 2) оклад за військовим званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення; 4) одноразові додаткові види грошового забезпечення. Тобто, до грошового забезпечення військовослужбовців як обрахункової величини \~\~не включаються одноразові додаткові види грошового забезпечення, зокрема щорічні, щоквартальні, разові додаткові види грошового забезпечення, крім щомісячних, або тих, що виплачуються раз на місяць. Такий принциповий підхід застосовується незалежно від виду виплат. Наведене вище узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21.04.2021 року у справі №380/2427/20, від 30.04.2021 року у справі №620/561/20. Колегія суддів акцентує увагу, що фактично відповідачем по справі, як суб`єктом владних повноважень, не заперечується факт нарахування та виплати позивачу грошової допомоги на оздоровлення, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 р. №889, яка (вказана постанова) була чинною на час спірних правовідносин. Зазначена вище винагорода \~\~не може вважатися одноразовою. Отже, спірна щомісячна винагорода відповідає ознакам додаткового виду грошового забезпечення військовослужбовців, які мають щомісячний та постійний характер. Наведене вище узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.11.2021 року у справі №825/997/17, яка з огляду на приписи ч.5 ст.242 КАС України є обов`язковою для врахування при розгляді даної справи. Таким чином, у спірних правовідносинах по даній справі розрахунок грошової допомоги на оздоровлення позивача мав проводитися відповідачем з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбачена постановою Кабінету Міністрів України №899 від 22.09.2010, яку позивач отримував під час проходження військової служби, проте відповідачем протиправно \~\~не було здійснено відповідних дій. З урахуванням вже наведених вище висновків, посилання відповідача про те, що додаткова винагорода не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення, а також доводів суду першої інстанції про те, що щомісячна додаткова грошова винагорода, яка передбачена постановою Кабінету Міністрів України №899 не входить до структури і складу місячного грошового забезпечення військовослужбовців, з якого нараховується й виплачується грошова допомога на оздоровлення є помилковими. При цьому, щодо посилання суду першої інстанції на аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного суду від 16 липня 2020 року у справі №820/5473/17, то колегія суддів відхиляє такі посилання, \~\~з огляду на наступне. Так, виходячи з процесуальних механізмів забезпечення єдності судової практики, що полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду, за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду мають перевагу над висновками колегії суддів Верховного Суду України та Верховного Суду. Наведений вище висновок узгоджується з правовою позицію Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 31 березня 2021 року у справі № 620/2878/20. Окрім того, слід враховувати, що під час вирішення тотожних спорів суди мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду. Наведений вище висновок узгоджується з правовою позицію Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від \~\~30 січня 2019 року в справі №755/10947/17. Відповідно, враховуючи приписи ч.5 ст.242 КАС України застосуванню у спірних правовідносинах підлягають саме правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові \~\~від 10.11.2021 року у справі №825/997/17. Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить висновку щодо обґрунтованості та правомірності заявлених вимог [PERSON] щодо визнання протиправними дії (бездіяльність) військової частини [NUMBER] , яка полягає у не здійсненні йому нового розрахунку грошової допомоги на оздоровлення з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, яку отримував під час проходження військової служби за період з 2016 по 2018 рік з урахуванням раніше виплачених сум Колегія суддів зазначає, що під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення. Враховуючи вищенаведені обставини, колегія суддів приходить до висновку щодо обґрунтованості та правомірності вимог позивача щодо зобов`язання військову частину [NUMBER] здійснити перерахунок грошової допомоги на оздоровлення [PERSON] , яку отримував під час проходження військової служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди під час проходження військової служби за період з 2016 по 2018 рік з урахуванням раніше виплачених сум, а також зобов`язання військову частину [NUMBER] виплатити [PERSON] грошову допомогу на оздоровлення з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та здійснити виплату [PERSON] недоплачену частину одноразової грошової допомоги під час проходження військової служби за період з 2016 по 2018 рік. Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Виходячи зі змісту апеляційної скарги та оскаржуваного судового рішення, судова колегія визнає апеляційну скаргу обґрунтованою, а викладені в ній доводи такими, що спростовують висновки суду першої інстанції. Тому, зважаючи на вказані обставини \~колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції неповно провів аналіз діючого законодавства, яке регламентує вказані правовідносини, не надав правильного обґрунтування всім належним доказам позивача, у зв`язку з чим прийшов до невірного висновку по досліджених \~доказах, \~чим порушив норми матеріального та процесуального права. В силу \~вимог п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право \~скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Згідно зі \~ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Результат розгляду: granted