Рішення адміністративного суду від 2022-06-07 00:00:00+03

І. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ Позивач звернувся із позовом до Липовецького районного суду Вінницької області в якому просив скасувати постанову відповідача серії БАА №799619 про визнання позивача винним у скоєнні правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 126 КУпАП і накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3 400, 00 грн та закрити відносно позивача провадження у справі за відсутністю в його діях складу правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 126 КУпАП. ІІ. ЗМІСТ СУДОВОГО РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 22.04.2022 у задоволенні позову відмовлено. Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не були порушені оскаржені права, свободи чи інтереси позивача, за захистом яких мало місце звернення до суду, а водночас відповідачем надано докази, які є належними, допустимими, достовірними та достатніми, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування, підтверджують існування обставин. які зазначені у постанові серії БАА №799619 від 07.04.2022 про визнання позивача винним у скоєнні правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 126 КУпАП. Інших доказів на противагу таких висновків суду позивачем не надано і судом не встановлено. ІІІ. ДОВОДИ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю. В обґрунтування апеляційної скарги на судове рішення апелянт вказав, що судом першої інстанції безпідставно не враховано те, що позивачем не було порушено жодних пунктів Правил дорожнього руху 07.04.2022 у м. Липовець, тому жодних підстав його зупиняти та вимагати надати посвідчення водія у працівників поліції не було. Також скаржником вказано про те, що оскаржувана постанова про притягнення [PERSON] до відповідальності не містить інформації про здійснення будь-якої фіксації правопорушення. У ній не зазначено технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис. Посилаючись на правову позицію Верховного Суду викладену у постанові від 24.01.2019 по справі №592/5576/17 скаржник зазначив, що посилання на технічний відеозапис, за допомогою якого здійснено відеозапис, наданий відповідачем з нагрудної камери інспектора не може вважатися належним та допустимим доказом вчинення позивачем адміністративного правопорушення. Не може слугувати, як доказ по справі про адміністративне правопорушення довідка відповідача згідно інформації у базі НАІС та ІІПС (без номера та дати) відповідно до якої [PERSON] посвідчення водія серії [NUMBER] від 02.04.2021 не отримував, оскільки такої довідки на час винесення постанови від 07.04.2022 на місці її складання не було в наявності, а система "Дія" на час винесення постанови не працювала, а тому інспектору на час винесення оскаржуваної постанови не було відомо про наявність чи відсутність у позивача посвідчення водія. Крім того апелянтом вказано про те, що позивача притягнено до відповідальності за ч. 2 ст. 126 КУпАП керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом, проте дії описаного в постанові правопорушення відповідають ч. 1 ст. 126 КУпАП, а саме керування транспортним засобом особою, яка не має при собі посвідчення водія відповідної категорії. Санкції даних статей теж суттєво відрізняються. ІV. ВІДЗИВ НА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ Відповідачем - Головним управлінням Національної поліції у Вінницькій області подано відзив на апеляційну скаргу, в якому вказано, що підставою для зупинки транспортного засобу, яким керував позивач слугувало те, що він порушив вимоги п. 2.3 "в" Правил дорожнього руху, тобто не був пристебнутий ременем безпеки, що підтверджується відеозаписом, який здійснено на бодікамеру поліцейського. Отже дії інспектора щодо виявлення факту адміністративного правопорушення вчиненого [PERSON] є правомірними та законними. Стосовно посилань позивача на те, що до оскаржуваної постанови не додані відеодокази, то відеофайл, що підтверджує факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення долучено до матеріалів справи згідно ухвали про відкриття провадження. Крім того до суду першої інстанції подано довідку про те, що позивач згідно баз даних НАІС та ІІПС жодних документів на право керування транспортним засобом не отримував. По даному факту відкрито кримінальне провадження слідчим відділенням ВП №4 ВРУП ГУНП у Вінницькій області за ознаками складу злочину передбаченого ст. 358 КК України. При цьому доказами того, що позивач скоїв адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких посадова особа, особисто спостерігаючи порушення правил дорожнього руху, встановлює наявність адміністративного правопорушення. До відзиву на апеляційну скаргу долучено копію відеозапису. V. РУХ СПРАВИ У СУДІ АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ Ухвалою суду від 16.05.2022 відкрито апеляційні провадження у справі та призначено справу до апеляційного розгляду на 26.05.2022 09:40 год. Крім того судом зобов`язано Головне управління Національної поліції у Вінницькій області надати відеозапис, яким зафіксовано вчинення позивачем адміністративних правопорушень зазначених у постанові серії БАА №799619 від 07.04.2022. 24.05.2022 представником позивача подано клопотання про долучення документів до матеріалів справи, а саме: довідку Вінницької обласної автомобільної школи ВСА. Також заявлено клопотання про допит свідка - [PERSON] 26.05.2022 в судовому засіданні протокольною ухвалою у задоволенні клопотання представника позивача про допит свідка відмовлено. В судовому засіданні оголошено перерву до 02.06.2022 10:00 год для надання сторонами додаткових документів. 02.06.2022 в судовому засіданні сторонами надано суду додаткові документи. В судовому засіданні оголошено перерву до 07.06.2022 09:50 для підготовки до судових дебатів. 07.06.2022 в судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали вимоги апеляційної скарги та просили суд задовольнити її повністю. Представник відповідача заперечив проти апеляційної скарги. VІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ Згідно постанови серії БАА №799619 позивач "07.04.2022 о 15:55 год, знаходячись по вул. В. Копитка, м. Липовець, керував автомобілем "Ford Scorpio", д.н.з. [NUMBER] , не маючи права керувати таким транспортним засобом, а саме: не отримував посвідчення водія категорії "в", чим порушив п. 2.1. та п. 2.3 ПДР (і не був пристебнутий ременем безпеки), чим вчинив правопорушення передбачене ч. 2 ст. 126 КУпАП", і на нього було накладено штраф у розмірі 3 400,00 грн. З наданого відповідачем диску з відеозаписами вбачається, що під час розгляду справи про адміністративне правопорушення працівник поліції неодноразово запитував водія, коли і де той отримував посвідчення водія. Позивач відповів про отримання посвідчення в м. Київ. На питання в якому сервісному центрі отримано було посвідчення позивач відповів, що не знає, оскільки не був там у зв`язку з карантином. Пізніше на аналогічне питання позивач відповів, що не пам`ятає де отримував посвідчення. Крім того, після перевірки працівниками поліції водійського посвідчення поліцейським задано уточнююче питання про те, що позивач був позбавлений водійського посвідчення і таке посвідчення знаходиться у сервісному центрі м. Вінниця. Також поліцейським вказано про те, що надане позивачем посвідчення містить ознаки підробки. Разом з тим, відповідачем до суду першої інстанції було надано довідку про те, що позивач, згідно баз НАІС та ІІПС, посвідчення водія не отримував. Не погоджуючись із вказаною постановою позивач звернувся до суду з даним позовом. VІІ. ПОЗИЦІЯ СЬОМОГО АПЕЛЯЦІЙНОГО АДМІНІСТРАТИВНОГО СУДУ Апеляційний суд частково погоджується з висновками суду першої інстанції за такими доводами. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно частини 5 статті 14 Закону України "Про дорожній рух" від 30.06.1993 № 3353-XII учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху. За пунктом 1.3. Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 (далі - ПДР), учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством (пункт 1.9). Згідно з абз. п. 1.10 ПДР водій - особа, яка керує транспортним засобом і має посвідчення водія (посвідчення тракториста-машиніста, тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом, тимчасовий талон на право керування транспортним засобом) відповідної категорії. Водієм також є особа, яка навчає керуванню транспортним засобом, перебуваючи в транспортному засобі. Пунктом 2.1 "а" ПДР передбачено, що водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Також, згідно з п. 2.4 ПДР на вимогу поліцейського водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також пред`явити для перевірки документи, зазначені в пункті 2.1. Згідно п. 2.3 "в" ПДР для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний на автомобілях, обладнаних засобами пасивної безпеки (підголовники, ремені безпеки), користуватися ними і не перевозити пасажирів, не пристебнутих ременями безпеки. Дозволяється не пристібатися в населених пунктах водіям і пасажирам з інвалідністю, фізіологічні особливості яких унеможливлюють користування ременями безпеки, водіям і пасажирам оперативних та спеціальних транспортних засобів. Відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 23 Закону України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 № 580-VIII (далі - Закон № 580-VIII), поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі. Статтею 32 Закону № 580-VIII визначено, що поліцейський має право вимагати в особи пред`явлення нею документів, що посвідчують особу, та/або документів, що підтверджують відповідне право особи, у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в документах, у таких випадках: 2) якщо існує достатньо підстав вважати, що особа вчинила або має намір вчинити правопорушення; 3) якщо особа перебуває на території чи об`єкті із спеціальним режимом або в місці здійснення спеціального поліцейського контролю. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 35 вказаного Закону поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі, якщо порушено Правила дорожнього руху. Виходячи з наведених вище правових норм право органів Національної поліції перевіряти наявність зазначених у пункті 2.1 ПДР України документів кореспондується із обов`язком водія мати при собі та на вимогу працівника поліції пред`явити такі документи. Відповідно до ч. 2 ст. 126 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом. Отже згідно із законодавством України на вимогу поліцейського, водій транспортного засобу зобов`язаний пред`являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 25.09.2019 у справі № 127/19283/17. Згідно оскаржуваної постанови, у зв`язку з порушенням позивачем правил дорожнього руху, а саме: п. 2.3 ПДР (не був пристебнутий ременем безпеки), працівник поліції здійснив перевірку посвідчення водія на право керування транспортним засобом. В апеляційній скарзі апелянтом зазначено про відсутність у фабулі постанови про накладення адміністративного стягнення запису про порушення [PERSON] п. 2.3 ПДР (не був пристебнутий ременем безпеки). Як вбачається з матеріалів справи в оскаржуваній постанові зазначено про порушення позивачем п. 2.3 "в" ПДР та п. 2.1. "а", при цьому позивача притягнуто до адміністративної відповідальності лише за ч. 2 ст. 126 КУпАП. Водночас Верховний Суд у постанові від 25.09.2019 по справі за №127/19283/17 звернув увагу на те, що притягнення особи до відповідальності та накладення стягнення за одне правопорушення з числа вчинених є обґрунтованим, навіть коли факт невиконання вимог правил дорожнього руху не знайшов свого підтвердження під час розгляду справи. Крім того, судом першої інстанції вірно зазначено, що у зв`язку з введенням з 24.02.2022 Указом Президента України "Про ведення воєнного стану" №64/2022 воєнного стану на території України право на проведення перевірки документів в осіб, огляду речей, транспортних засобів надано відповідним уповноваженим особам Національної поліції (п. 5 Порядку перевірки документів в осіб, огляду речей, транспортних засобів, багажу та вантажів, житла громадян під час забезпечення заходів правового режиму воєнного стану, затвердженого постановою КМ України від 29.12.2021 №1456). Таким чином колегія суддів дійшла висновку про правомірність дій інспектора поліції при перевірці у позивача зазначених у пункті 2.1 ПДР України документів, зокрема, посвідчення водія. Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що позивач пред`явив посвідчення водія серії [NUMBER] від 02.04.2021, яке згідно інформації у базі НАІС та ІІПС позивач не отримував, що також підтверджується довідкою наданою відповідачем. Вказане також підтверджується наданими відповідачем на вимогу суду відеозаписами, з яких вбачається, що позивачем пред`явлено працівнику поліції посвідчення водія. Згідно Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.05.1993 № 340 особи допускаються до керування транспортними засобами за наявності у них національного посвідчення водія України на право керування транспортними засобами відповідної категорії (далі - посвідчення водія), крім випадків встановлення особам тимчасового обмеження у праві керування транспортними засобами. Посвідчення водія є документом, що посвідчує особу та її спеціальний статус у частині підтвердження права його власника на керування транспортними засобами. (п. 2). Згідно п. 16 вказаного Положення посвідчення водія видається особі, яка пройшла медичний огляд у порядку, установленому МОЗ, а також підготовку або перепідготовку відповідно до встановлених планів і програм та склала теоретичний і практичний іспити у територіальному сервісному центрі МВС. Документами, що засвідчують підготовку і перепідготовку водіїв транспортних засобів, є, зокрема, свідоцтво встановленої форми згідно з додатком, що вноситься закладом в електронному вигляді до Єдиного державного реєстру МВС. Як вбачається із наданих відповідачем відеозаписів, при перевірці інформації про право позивача керувати транспортним засобом у реєстрі водіїв працівниками поліції виявлено, що таке право позивача не підтверджується, а на запитання працівника поліції щодо дати та місця отримання такого документу, позивач відповіді не надав та не зміг надати пояснення з цього приводу. Так, на даних відеозаписах зафіксовано те, що працівник поліції намагався встановити обставини видачі позивачу посвідчення водія. Проте позивач спочатку повідомив про отримання наданого посвідчення у м. Київ, проте вказав, що в сервісному центрі не був у зв`язку з карантином. Пізніше на аналогічне питання позивач відповів, що не пам`ятає де отримував посвідчення. Після перевірки працівниками поліції водійського посвідчення поліцейським задано уточнююче питання про те, що позивач був позбавлений водійського посвідчення і таке посвідчення знаходиться у сервісному центрі м. Вінниця. Також поліцейським вказано про те, що надане позивачем посвідчення містить ознаки підробки. При цьому в апеляційній скарзі та в судовому засіданні скаржник посилається на те, що оскаржувана постанова про притягнення [PERSON] до відповідальності не містить інформації про здійснення будь-якої фіксації правопорушення, у ній не зазначено технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис. Також посилаючись на правову позицію Верховного Суду викладену у постанові від 24.01.2019 по справі №592/5576/17 вказав, що посилання на технічний відеозапис, за допомогою якого здійснено відеозапис, наданий відповідачем з нагрудної камери інспектора не може вважатися належним та допустимим доказом вчинення позивачем адміністративного правопорушення. Стосовно таких доводів апелянта колегія суддів зазначає, що оскаржувана постанова дійсно не містить посилань на вказаний відеозапис. Даний відеозапис наданий відповідачем на виконання вимог ухвали суду першої інстанції та в подальшому на виконання вимог ухвали апеляційного суду. В даному випадку наданий відповідачем відеозапис підтверджує факт фіксації працівником поліції розгляду справи про адміністративне правопорушення, встановлення обставин справи та прийняття оскаржуваної постанови. При цьому в сукупності встановлених судом обставин вказаний доказ додатково підтверджує встановлені в судовому порядку обставини (щодо перебігу проведення перевірки), які фактично і не заперечуються сторонами в судовому засіданні. Щодо висновків скаржника про те, що не може слугувати як доказ по справі про адміністративне правопорушення довідка відповідача згідно інформації у базі НАІС та ІІПС (без номера та дати) відповідно до якої [PERSON] посвідчення водія серії [NUMBER] від 02.04.2021 не отримував, оскільки такої довідки на час винесення постанови від 07.04.2022 на місці її складання не було в наявності, а система "Дія" на час винесення постанови не працювала, а тому інспектору на час винесення оскаржуваної постанови не було відомо про наявність чи відсутність у позивача посвідчення водія колегія суддів зазначає наступне. Статтею 72 КАС України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 74 КАС України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 75 КАС України). Статтею 76 КАС України вказано, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі. Таким чином надана відповідачем довідка (без номера та дати) відповідно до якої [PERSON] посвідчення водія серії [NUMBER] від 02.04.2021 не отримував, є належним та допустимим доказом, який підтверджує обставини на яких грунтується позиція відповідача. Також колегія суддів відхиляє доводи позивача про те, що дії описані в оскаржуваній постанові відповідають ч. 1 ст. 126 КУпАП, а саме керування транспортним засобом особою, яка не має при собі посвідчення водія відповідної категорії, а не ч. 2 ст. 126 КУпАП керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, оскільки матеріалами справи підтверджується, що позивач мав при собі посвідчення водія, яке пред`явив працівникам поліції. Однак встановивши, що [PERSON] не отримував такого посвідчення водія працівником поліції правомірно застосовано ч. 2 ст. 126 КУпАП за керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом. Крім того колегія суддів зауважує, що ч. 2 ст. 126 КУпАП передбачає відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, а не яка не має посвідчення водія. Доводи скаржника про притягнення позивача до адміністративної відповідальності двічі за одне й теж саме правопорушення є безпідставними, оскільки до позивача застосовано різні види відповідальності. Стосовно посилання скаржника на висновки викладені в постанові Верховного Суду від 15.03.2019 по справі №686/11314/17 колегія суддів зазначає, що суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 5 ст. 242 КАС України), при цьому суд має враховувати останню практику суду. Крім того, в ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції сторонами надавалися додаткові документи. Зокрема, з відповіді на запит від 31.05.2022 №3927/229/2022 вбачається, що 08.04.2022 начальником СД ВП №4 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області капітаном поліції Мельником Д. О. було внесено відомості до ЄРДР №12022025060000043 за ст. 358 ч. 4 КК України по факту того, що [PERSON] після скоєння адміністративного правопорушення надав працівникам поліції посвідчення водія [NUMBER] , яке містить ознаки підробки. Зазначено, що 08.04.2022 було надіслано запит до територіального сервісного центру МВС №0542 у відповіді якого зазначено, що згідно бази даних "НАІС" посвідчення водія [NUMBER] не видавалось та про те, що [PERSON] посвідчення водія не отримував. Також вказано, що у вищевказаному провадженні було призначено судово-технічну експертизу документів на дослідження якої було направлено вказане посвідчення подія. Згідно висновку експертизи наданий на дослідження бланк посвідчення водія не відповідає зразкам, що перебувають в офіційному обігу на території України та виготовлено саморобним способом з використанням засобів оперативної поліграфії. Позивачем було надано суду довідку від 25.05.2022 №18 згідно якої, [PERSON] дійсно проходив навчання в Навчальному закладі об`єднання громад "Липовецька навчальна дільниця Вінницької обласної автомобільної школи Всеукраїнської спілки автомобілістів" та отримав свідоцтво про закінчення навчального закладу, проте вказана довідка підтверджує лише факт навчання позивача та не є доказом отримання ним посвідчення водія. Зазначені докази не є беззаперечними за відсутності прямих доказів щодо видачі чи невидачі посвідчення водія позивачу. Разом з тим в судовому засіданні встановлено, що сторонами здійснювалися запити в т.ч. і на вимогу апеляційного суду до територіального сервісного центру №8043 РСЦ ГСЦ МВС для отримання інформації щодо видачі позивачу посвідчення водія [NUMBER] , проте станом на момент розгляду справи в суді апеляційної інстанції такі відповіді сторонами у справі не отримані (до суду не подавалися). Отже приймаючи оскаржувану постанову відповідач не врахував та не перевірив належним чином доводи позивача про те, що він отримував посвідчення водія серії [NUMBER] у територіальному сервісному центрі №8043. Суд першої інстанції приймаючи оскаржуване рішення не надав оцінки вказаним обставинам та не перевірив аргументи позивача. Таким чином колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно надав оцінку правомірності дій відповідача, однак не повно перевірив доводи позивача, про те, що він повідомляв відповідача і в подальшому суд, що вказане посвідчення водія він отримав з дотриманням адміністративної процедури у сервісному центрі, і тому дійшов передчасного висновку про наявність в діях позивача складу адміністративного правопорушення (суб`єктивної та об`єктивної його сторони) передбаченого частиною 2 статті 126 КУпАП. У зв`язку з цим постанова серії БАА №799619 від 07.04.2022 про визнання позивача винним у скоєнні правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 126 КУпАП і накладенно адміністративного стягнення у вигляді штрафу в сумі 3400,00 грн є протиправною та підлягає скасуванню. Частиною 3 ст. 286 КАС України визначено, що за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право, зокрема, скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи). Відтак для встановлення факту вчинення позивачем адміністративного правопорушення необхідно встановити наявність чи відсутність у позивача права керування транспортним засобом відповідної категорії, зокрема перевіривши пояснення позивача про те, що він отримував посвідчення водія в сервісному центрі із дотриманням адміністративної процедури, на підставі чого надати правову кваліфікацію його діям. На підставі вищевикладеного колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову шляхом визнання протиправною та скасування постанови серії БАА №799619 від 07.04.2022 та направлення справи відповідачу на новий розгляд. Підстави для закриття провадження в справі відсутні. VІІІ. ВИСНОВОК ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тобто прийняте рішення не відповідає матеріалам справи та вимогам закону, і підлягає скасуванню з постановленням нової постанови. У силу п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Згідно зі ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Результат розгляду: partial