Рішення адміністративного суду від 2022-09-19 00:00:00+03

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась [PERSON] з позовом до Офісу Генерального прокурора, у якому просила суд: - зобов`язати Офіс Генерального прокурора виплатити [PERSON] середній заробіток за час затримки виконання судового рішення з 16 січня 2020 року по 18 червня 2020 року, визначений згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України від 11.12.2019 № 1155 "Про умови оплати праці прокурорів", яка набрала чинності 16 січня 2020 року. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.01.2020 року по справі № 826/1799/17 в частині поновлення позивача на роботі відповідачем виконано лише 18.06.2020, внаслідок чого позивачу на підставі статті 236 КЗпП України належить середній заробіток за час затримки у виконанні цього рішення. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 січня 2022 року позов задоволено частково: - стягнуто з Офісу Генерального прокурора (ідентифікаційний код: 00034051, місцезнаходження: 01011, вул. Різницька, 13/15) на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] ) середній заробіток за час затримки виконання рішення суду в адміністративній справі №826/1799/17 в частині про поновлення на роботі з 16.01.2020 по 17.06.2020 у розмірі 53315,85 грн. (п`ятдесят три тисячі триста п`ятнадцять гривень вісімдесят п`ять копійок) з відповідним відрахуванням обов`язкових платежів до бюджету та спеціальних фондів; - в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено; - стягнуто на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] ) за рахунок бюджетних асигнувань Офісу Генерального прокурора (ідентифікаційний код: 00034051, місцезнаходження: 01011, вул. Різницька, 13/15) судовий збір у розмірі 840,80 грн. (вісімсот сорок гривень вісімдесят копійок). Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням позивачем (надалі - апелянт) подано апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування всіх обставин справи та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить змінити рішення суду першої інстанції, визначити розмір середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду в адміністративній справі №826/1799/17 в частині поновлення на роботі з 16.01.2020 року по 25.03.2020 року відповідно до довідки від 10.08.2020 року відповідно до довідки від 10.08.2020 року№21-1009зп, з 26.03.2020 року по 17.06.2020 року відповідно до ст. 81 Закону України «Про прокуратуру». В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт вказує на те, що залишилося поза увагою суду, доводи позивача щодо некоректності відомостей у наданих Офісом Генерального прокурора довідках, ігнорування останнім те, що посадовий оклад керівника підрозділу офісу Генерального прокурора було підвищено до 52056,03 грн. (15 прожитк. мінімумів х 1.3 коефіцієнт (для посади прокурора Офісу) х 1.27 коефіцієнт (для адміністративної посади - керівника підрозділу). Крім того, позивач звертає увагу, що судом першої інстанції у резолютивній частині рішення постановив стягнути з Офісу Генерального прокурора на мою користь середній заробіток за час затримки виконання рішення суду в адміністративний справі № 826/1799/17 в частині поновлення на роботі з 16.01.2020 по 17.06.2020 року у розмірі 53315,85 грн з відповідним відрахуванням обов`язкових платежів до бюджету та спеціальних фондів. Вчинивши тим самим, повторне оподаткування середнього заробітку. Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якій заперечує проти апеляційної скарги позивача. Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, яким передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідно до положень статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 01.06.2020 (вх. 02.06.2020 №101639-20) позивач звернулась до Генерального прокурора із заявою про виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.01.2020 у справі №826/1799/17 з урахуванням постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 12.05.2020. Генеральним прокурором 18.06.2020 року прийнято наказ №1555ц, яким поновлено [PERSON] на посаді начальника управління організації прийому громадян та розгляду звернень Генеральної прокуратури України. На думку позивача, вона має право на отримання середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення за період з 16.01.2020 по 18.06.2020, у зв`язку з чим вона звернулась з позовом до суду. Приймаючи рішення про задоволення частково позовних вимог, суд першої інстанції зазначив, що оскільки у ході розгляду справи встановлено наявність підстав для виплати позивачеві за період з 16.01.2020 по 17.06.2020 середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі на підставі статті 236 Кодексу законів про працю України, суд вважає, що відновлення порушеного права позивача можливе не інакше, як шляхом стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь [PERSON] середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі з 16.01.2020 по 17.06.2020 у розмірі 53 315,85 грн. з відповідним відрахуванням обов`язкових платежів до бюджету та спеціальних фондів. Переглядаючи справу за наявними у ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке. За приписами частини 2 статті 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Відповідно до статті 1291 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Частиною 2 статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. В силу вимог частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частина 6 статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення. Згідно статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди захищається законом. Відповідно до статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. За правилами частини другої статті 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Положеннями статті 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Як вбачається із матеріалів справи, рішення Окружного адміністративного суду міста Києва в адміністративній справі №826/1799/17 від 15 січня 2020 року, зокрема, в частині поновлення позивача на посаді виконано лише 18 червня 2020 року. Відповідно до частин 2, 3 статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Згідно зі статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Пунктом 3 частини 1 статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно. Колегія суддів звертає увагу, що негайне виконання рішення суду щодо поновлення працівника на посаді у відносинах публічної служби є обов`язком роботодавця в силу вимог частини 6 статті 236 Кодексу законів про працю України, пункту 3 частини 1 статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України. Разом з тим, затримка виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника тягне обов`язок роботодавця виплатити такому працівникові середній заробіток за весь час затримки. Стаття 236 КЗпП України не містить жодних застережень, щодо звільнення власника або уповноваженого ним органу від відповідальності за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. Колегія суддів звертає увагу на те, що наведений обов`язок виплатити поновленій на посаді особі середній заробіток за час вимушеного прогулу не залежить від обставин та причин невиконання судового рішення про поновлення такої особи на посаді. Аналіз правових норм чинного законодавства, що регулює правовідносини в сфері проходження громадянами публічної служби та звільнення з публічної служби, дає підстави для висновку, що рішення судів про поновлення на роботі є обов`язковими та виконуються негайно з часу його оголошення (набрання законної сили), чим забезпечується швидкий і реальний захист життєвоважливих прав та інтересів громадян і держави. Згідно з роз`ясненнями Пленум Верховного Суду України у пункті 34 постанови від 06 листопада 1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу. Відповідно до статті 236 КЗпП України виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі-проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці. Закон пов`язує цю виплату виключно із фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі. Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду потрібно встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період. Аналогічна правова позиція викладена у постанова Верховного Суду від 27.11.2019 року по справі №802/1183/16-а, від 05.03.2020 року по справі №280/360/19, від 19.04.2021 року по справі №826/11861/17. Колегія суддів зазначає, що рішення Окружного адміністративного суду міста Києві від 15 січня 2020 року по справі №826/1799/17 в частині негайного виконання щодо поновлення [PERSON] на посаді начальника управління організації прийому громадян та розгляду звернень Генеральної прокуратури України та в органах прокуратури, фактично виконано Офісом Генерального прокурора 18 червня 2020 року шляхом видання наказу №1555ц, що підтверджується наявними у матеріалах справи доказами та відповідачем не заперечується. Таким чином, як вірно зазначив суд першої інстанції, спір про поновлення позивача на посаді вирішений Окружним адміністративним судом міста Києва 15 січня 2020 року та рішення суду в цій частині повинно було виконуватися відповідачем негайно, то позивач має право на стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки виконання такого рішення з 16 січня 2020 року по 17 червня 2020 рік. Колегія суддів звертає увагу, що невиконання або несвоєчасне виконання судового рішення про поновлення працівника на посаді, згідно положень чинного законодавства України, є самостійною підставою звернення такого працівника до суду за захистом свої прав та охоронюваних законом інтересів. Разом з тим, згідно з п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.92 року за №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року N 348). Згідно з п. 5 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. У відповідності до п. 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У п. 10 "Порядку обчислення середньої заробітної плати", затвердженого 08.02.95 року постановою Кабінету Міністрів України N 100, зазначено, що у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей. Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати у розрахунковому періоді, за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу IV порядком визначається середньоденний (годинний) заробіток. У випадках, коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів). У разі зміни тарифної ставки (посадового окладу) працівникові у зв`язку з присвоєнням вищого розряду, переведенням на іншу вищеоплачувану роботу (посаду) тощо таке коригування середньої заробітної плати не провадиться. Працівникам бюджетних установ і організацій, яким відповідно до законів України щомісячно перераховуються посадові оклади (ставки) до рівня не нижчого середньої (подвійної) заробітної плати в промисловості (народному господарстві), розрахунки виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати, можуть провадитися, якщо не передбачено у колективному договорі, виходячи з посадового окладу (ставки) того місяця, в якому відбулася подія, пов`язана з відповідними виплатами, з урахуванням постійних доплат і надбавок. Таким чином, розрахунок середнього заробітку необхідно здійснювати на підставі норм Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України N 100 від 08 лютого 1995 року. Судом першої інстанції зазначено, що згідно довідки Офісу Генерального прокурора від 05.02.2021 № 21-84зп середня заробітна плата, яка належить до виплати після обов`язкових відрахувань становить 10 663,19 грн. Виходячи з цього, середньоденний заробіток позивача становив 10663,19 грн./21 робочий день = 507,77 грн. Таким чином, середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі становить 53 315,85 грн. (105 робочих днів х 507,77 грн.). Колегія суддів звертає увагу, що сторонами не оскаржується рішення суду першої інстанції в частині 105 днів затримки виконання рішення суду, а отже, суд апеляційної інстанції не перевіряє правильність визначеності кількості днів затримки. Щодо твердження позивача про необхідність обчислення останній заробітної плати з урахуванням положень ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», то колегія судів вважає його помилковим. Верховний Суд у постанові від 01.07.2021 року по справі №826/17798/14 висловив наступну правову позицію з приводу застосування наведених норм права та зазначив наступне. Прокурори, зокрема, Генеральної прокуратури України, які не були переведені на посаду прокурора в Офіс Генерального прокурора, отримували/отримують заробітну плату відповідно до Постанови № 505. Водночас, ті прокурори, які переведені на посаду прокурора в Офіс Генерального прокурора, отримують заробітну плату згідно з Постановою №1155 та статті 81 Закону № 1697-VII. Так, Верховний Суд у постанові від 01.07.2021 року по справі №826/17798/14 висловив правову позицію, що виплата заробітної плати згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 11.12.2019 №1155 «Про умови оплати праці прокурорів» (надалі - Постанова №1155) і статті 81 Закону України «Про прокуратуру» пов`язувалася із фактом переведення прокурорів (після їхньої атестації) на посади в «новоутворені»/«оновлені» прокуратури (відповідно до Закону). Зважаючи на мету стягнення середньої заробітної плати при поновленні на посаді (відповідно до статті 235 КЗпП України), тобто компенсувати втрачений заробіток, колегія суддів вважає, що його розрахунок потрібно проводити на основі того посадового окладу (з урахуванням коефіцієнту підвищення, якщо таке було у розрахунковому періоді), який отримував би Позивач як прокурор (чи прирівняні до нього за посадою прокурори), будучи на тій посаді, з якої його неправомірно звільнили (тобто в Уманської місцевої прокуратури, а не в новоутвореній обласній чи прирівняній до неї прокуратури). У розрізі наведеного Верховний Суд у постанові від 28.04.2022 року по справі №826/18143/14 прийшов до висновку, що середня заробітна плата позивача не може обчислюватися з урахуванням посадових окладів прокурорів Офісу Генерального прокурора, адже його туди з об`єктивних причин не переводили. Водночас, прирівнювати посадовий оклад позивача до прокурорів Офісу Генерального прокурора (для визначення коефіцієнта підвищення при розрахунку середнього заробітку при поновленні на посаді) за відсутності факту переведення його на посаду прокурора в цю структуру (без попереднього проходження атестації як умови для переведення) суперечило б меті і вимогам Закону. У вже згаданій вище постанові від 01.07.2021 року по справі №826/17798/14 Верховним Судом також зазначено, що з набранням чинності Постанови № 1155 не всім прокурорам України воднораз збільшили посадові оклади, а тільки тим, кого після атестації перевели на посади прокурорів до Офісу Генерального прокурора, обласних та окружних прокуратур (відповідно до Закону). Цей процес був триваючим, тож вочевидь виникали ситуації, коли протягом одного періоду прокурори отримували заробітні плати відповідно до різних нормативно-правових актів (відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» і Постанови № 1155). Таким чином, Верховний Суд дійшов висновку, що середня заробітна плата прокурорів не може обчислюватися з урахуванням посадових окладів, встановлених Постановою № 1155, за відсутності факту успішного проходження ними атестації та переведення на посади прокурорів Офісу Генерального прокурора, обласних, окружних прокуратур. Такий висновок Верховний Суд підтримав також, зокрема, у постановах від 21.10.2021 року по справі № 640/154/20, від 04.11.2021 року по справі № 640/537/20 та від 01.12.2021 року по справі № 640/26041/19 і від 20.01.2022 року по справі №826/17709/14. У спірному випадку позивачу заробітна плата виплачувалися з урахуванням положень постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» і підстав для застосування до спірних правовідносин приписів ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», як вже було зазначено вище, немає, а отже апеляційна скарга в даній частині не підлягає задоволенню. Так, під час розгляду справи колегією суддів встановлено, що в рішенні суду по справі №826/1799/17 зазначено, що згідно з довідки від 18.04.2017 №18-361зп середня заробітна плата, яка належить до виплати після обов`язкових відрахувань становить 10 663,19 грн. Виходячи з цього, середньоденний заробіток позивача становив 10663,19 грн./21 робочий день = 507,77 грн. Колегія суддів вважає твердження позивача, що середня заробітна плата позивача становить 507,77 грн, з уже відрахуваннями, які є обов`язковими є обґрунтованим. Отже, під час розгляду справи, судом першої інстанції помилково було зазначено, що з суми у розмірі 53315,85 грн підлягає відрахуванням обов`язкові платежі до бюджету та спеціальних фондів. Враховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку, що абзац 2 резолютивної частини рішення суду першої інстанції підлягає зміні та викладення в новій редакції: «Стягнути з Офісу Генерального прокурора (ідентифікаційний код: 00034051, місцезнаходження: 01011, вул. Різницька, 13/15) на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] ) середній заробіток за час затримки виконання рішення суду в адміністративній справі №826/1799/17 в частині про поновлення на роботі з 16.01.2020 по 17.06.2020 у розмірі 53315,85 грн. (п`ятдесят три тисячі триста п`ятнадцять гривень вісімдесят п`ять копійок)», а в іншій частині рішення підлягає залишенню без змін. Судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Частиною 1 ст. 242 КАС України встановлено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Відповідно до частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. За таких обставин, а також враховуючи останню правову позицію Верховного Суду, яку враховує судова колегія відповідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню частково, а рішення суду першої інстанцій у цій справі - змінити. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Приписи п. п. 1, 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. У зв`язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу - задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції - змінити у абзаці другому резолютивної частини, шляхом викладення в новій редакції.

Результат розгляду: partial