Рішення адміністративного суду від 2022-04-22 00:00:00+03

У квітні 2021 року [PERSON] звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив: - визнати протиправною бездіяльність Військової частини [NUMBER] щодо не нарахування та невиплати [PERSON] , індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 р. по 28.02.2018 року з урахуванням базового місяця січня 2008 року; - зобов`язати Військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити [PERSON] , індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 р. по 28.02.2018 року з урахуванням базового місяця січня 2008 року. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14.06.2021 р., ухваленим за правилами спрощеного позовного провадження, позов [PERSON] задоволено. Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Військова частина [NUMBER] подала апеляційну скаргу, обґрунтовану посиланням на не правильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Апелянт зазначив, що суд першої інстанції приймаючи судове рішення у справі не врахував, що розрахунок індексації грошового забезпечення є дискреційними повноваженнями військової частини, а отже суд не мав правових підстав встановлювати базовий місяць, який відповідач має застосовувати при обрахунку індексації грошового забезпечення позивача. Вважає, що положення чинного законодавства не передбачають механізму виплати сум індексації громадянам у поточному році за минулі роки. Зазначив, що причиною не проведення індексації грошового забезпечення позивача стало відсутність належного фінансування. З огляду на зазначене, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити позивачу у задоволенні його позову. Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів, вважає, що подана апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] з вересня 2014 року по 18 вересень 2019 року проходив службу у Військовій частині [NUMBER] . 11 березня 2021 року позивач звернувся до Військової частини [NUMBER] із заявою, в якій просив нарахувати та виплатити йому індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року, з урахування базового місяця січень 2008 року. Листом від 18.03.2021р. Військова частина [NUMBER] відмовила позивачу у задоволення його заяви, посилаючись відсутність грошових коштів, а також механізму виплати сум індексації у поточному році за минулі періоди. На думку позивача бездіяльність військової частин щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення за вказаний вище період є протиправною, що стало підставою його звернення до суду з відповідним позовом. Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки відповідач не виплатив позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року, останній зобов`язаний нарахувати та виплатити її. Одночасно, суд зазначив, що обрахунок належних до виплати сум індексації грошового забезпечення має проводитися із застосовуванням індексу споживчих цін, обчислений наростаючим підсумком з січня 2008 року. Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність у позивача права на отримання індексації грошового забезпечення за вказаний вище період. Водночас, вважає передчасним висновок суду першої інстанції щодо застосування січня 2008 року, як базового місяця при обрахунку належних позивачу виплат, виходячи з наступного. Частиною 1\~ \~статті 2 Закону України\~ \~«Про військовий обов`язок і військову службу»\~ \~передбачено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Відповідно до статей\~ \~1,\~ \~2 Закону України\~ \~«Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»\~ \~військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в\~ \~Конституції України\~ \~та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації. Згідно зі\~ \~статтею 9 Закону України\~ \~«Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»\~ \~держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Відповідно до\~ \~Закону України\~ \~«Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»\~ \~грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону. Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених\~ \~Конституцією України\~ \~гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначено\~ \~Законом України\~ \~«Про індексацію грошових доходів населення», відповідно до статті 1 якого індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення трудових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Відповідно до\~ \~статті 2 Закону України\~ \~«Про індексацію грошових доходів населення»\~ \~індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру,\~ \~в тому числі оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. Статтею 4 Закону України\~ \~«Про індексацію грошових доходів населення»\~ \~передбачено, що індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього\~ \~Закону. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті. Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін. Відповідно до\~ \~статті 6 Закону України\~ \~«Про індексацію грошових доходів населення»\~ \~у разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв`язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. У разі виникнення обставин, передбачених\~ \~статтею 4 цього Закону\~ \~грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін. Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України. Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення регулюються Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим\~ \~Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003р. №1078\~ \~відповідно до пункту 1-1 якого обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з березня 2003 року - місяця опублікування\~ \~Закону України\~ \~Про внесення змін до Закону України\~ \~«Про індексацію грошових доходів населення»\~ \~від 06.02.2003р. №491 -IV. Пунктом 4 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого\~ \~Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003р. №1078\~ \~встановлено, що індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. У межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, індексується, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Відповідно до п.2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого\~ \~Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003р. №1078\~ \~індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби. Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, судом встановлено, що на підприємства, установи, організації незалежно від форм власності покладається обов`язок проводити індексацію заробітної плати у разі перевищення величини індексу споживчих цін встановленого порогу індексації. Слід зазначити, що індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці та відповідно до вимог чинного законодавства України, проведення індексації, у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією), є обов`язком для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи. Таким чином, суд першої \~інстанції дійшов обґрунтованого висновку про протиправну бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 роки, тому наявні підстави для зобов`язання його здійснити відповідне нарахування та виплату. Суд не приймає посилання відповідача на відсутність бюджетних асигнувань на виплату індексації, та зауважує, що Європейський суд з прав людини у рішенні по справі "Кечко проти України" зазначав, що реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань. Отже, реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань. Щодо позовних вимог в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення період з \~\~\~01.01.2016 по 28.02.2018 роки із встановленим для обчислення місяцем підвищення (базовим місяцем) січнем 2008 року суд зазначає наступне. Згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Здійснюючи судочинство, Європейський суд неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17.12.2004 року у справі «Педерсен і Бодсгор проти Данії» зазначено, що, здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень. У рішенні Європейського суду з прав людини від 02.06.2006 року у справі «Волохи проти України» (заява № 23543/02) при наданні оцінки повноваженням державних органів суд виходив з декількох ознак, зокрема щодо наявності дискреції. Так, суд вказав, що норма права є «передбачуваною», якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку. «…надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання». Тобто, під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з урахуванням принципу верховенства права. Зміст компетенції органу виконавчої влади складають його повноваження - певні права та обов`язки органу діяти, вирішуючи коло справ, визначених цією компетенцією. В одних випадках це зміст прав та обов`язків (право діяти чи утримуватися від певних дій). В інших випадках органу виконавчої влади надається свобода діяти на свій розсуд, тобто оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів дій (або утримуватися від дій) чи один з варіантів можливих рішень. У цій правовій ситуації індексація не була нарахована та виплачена позивачу. Тобто, питання про те, який базовий місяць буде використаний відповідачем при нарахуванні індексації є передчасним, оскільки у цій частині права позивача ще не порушені. Разом з тим, суд наділений лише повноваженнями перевірити правильність такого розрахунку у контексті застосування нормативно-правових приписів, що регулюють спірні правовідносини. У даній справі таке нарахування відповідачем здійснено ще не було. Отже, враховуючи положення Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1078 від 17.07.2003 та Закону України "Про індексацію грошових доходів населення", нарахування індексації грошового забезпечення, визначення базового місяця та суми такого нарахування належить до повноважень відповідача, які є дискреційними. Підстави для зобов`язання останнього здійснити розрахунок індексації позивача з урахуванням базового місяця «січень 2008 року» відсутні. Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 15 жовтня 2020 року у справі № 240/11882/19. За наведених вище обставин, колегія суддів вважає, що у даному випадку належним способом захисту прав позивача є визнання протиправними дії військової частини військової частини [NUMBER] , які виразилися у відмові нарахувати та виплатити [PERSON] індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року, та зобов`язання військової частини [NUMBER] нарахувати та виплатити [PERSON] індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року. В задоволенні іншої частини позовних вимог слід відмовити, з підстав їх передчасності. Відповідно до п.1, 4 ч.1 ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права. Таким чином, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям по справі нової постанови про часткове задоволення позовних вимог.

Результат розгляду: partial