Рішення адміністративного суду від 2024-05-07 00:00:00+03

У липні 2023 року [PERSON] , діючи в інтересах [PERSON] , звернулась до суду першої інстанції з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (далі ГУ ПФУ в Одеській області) в якому заявила такі вимоги: -\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~визнати протиправними дії щодо обмеження розміру пенсії максимальним розміром (десятьма прожитковими мінімумами, установлених для осіб, які втратили працездатність); -\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~зобов`язати провести перерахунок та виплату пенсії, згідно постанови Кабінету Міністрів України «Про індексацію пенсійних і страхових виплат та додаткових заходів щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2023 році» від 24.02.2023 №168, починаючи з 01.03.2023, з урахуванням раніше виплачених сум, без обмеження розміру пенсії максимальним розміром. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2023 року позов [PERSON] задоволено. Суд визнав протиправними дії ГУ ПФУ в Одеській області щодо обмеження розміру пенсії [PERSON] максимальним розміром (десятьма прожитковими мінімумами, установлених для осіб, які втратили працездатність). Зобов`язав ГУ ПФУ в Одеській області провести перерахунок та виплату пенсії [PERSON] , згідно постанови Кабінету Міністрів України «Про індексацію пенсійних і страхових виплат та додаткових заходів щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2023 році» від 24.02.2023 № 168, починаючи з 01.03.2023 з урахуванням раніше виплачених сум, без обмеження розміру пенсії максимальним розміром. Дане судове рішення не оскаржувалось та набрало законної сили 17 жовтня 2023 року. 20 листопада 2023 року [PERSON] , діючи в інтересах [PERSON] , звернулась до суду першої інстанції із заявою про встановлення судового контролю за виконанням рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2023 року, на підставі статті 382 КАС України. Так, заявниця просила зобов`язати ГУ ПФУ в Одеській області подати до Одеського окружного адміністративного суду звіт про виконання вказаного рішення суду першої інстанції. В обґрунтування даної заяви указано, що 17.10.2023 настали обставини, які тягнуть за собою зміну розміру пенсії [PERSON] . Відповідно до частини 2 статті 51 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» перерахунок пенсій провадиться з першого числа місяця, що йде за місяцем, в якому настали обставини, що тягнуть за собою зміну розміру пенсії. Тобто, з 01.11.2023 ГУ ПФУ в Одеській області зобов`язано було перерахувати та виплатити пенсію [PERSON] , однак, станом на момент подання цієї заяви, відповідні дії не здійснені, а, отже, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2023 року, яке набрало законної сили, не виконано. Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 01 грудня 2023 року в задоволенні даної заяви про встановлення судового контролю відмовлено. Відмовляючи в задоволенні заяви про встановлення судового контролю, суд першої інстанції вважав, що виконання судового рішення, насамперед, забезпечується через примусове виконання судових рішень, відповідно до Закону України «Про виконавче провадження». Зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом суду, яке має застосовуватися у виключних випадках. Не погоджуючись з указаною ухвалою суду, [PERSON] , діючи в інтересах [PERSON] , подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просить її скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення заяви про встановлення судового контролю. Представниця [PERSON] продовжує наполягати на тому, що ГУ ПФУ в Одеській області протиправно не виконує судове рішення, яке набрало законної сили. Додатково указує про те, що 02.12.2023 [PERSON] отримав лист від ГУ ПФУ в Одеській області від 30.11.2023 в якому указано про те, що рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2023 року не містить відомостей щодо негайного виконання, відсутній порядок та строк його виконання, а тому перерахунок пенсії буде проведено в порядку черговості. ГУ ПФУ в Одеській області не скористалось правом подання відзиву на апеляційну скаргу. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 311 КАС України, враховуючи відсутність клопотань від усіх учасників справи про розгляд апеляційної скарги за їх участю, скарга розглянута в порядку письмового провадження. Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для її задоволення, з огляду на таке. Відповідно до частини 1 статті 255 КАС України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. Аналіз даної норми дає підстави дійти висновку, що рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2023 року, контроль за виконанням якого просить встановити позивач, набрало законної сили 17 жовтня 2023 року, оскільки не оскаржувалося. Згідно статті 129-1 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Відповідно до статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях по справах «Іммобільяре Саффі проти Італії», «Горнсбі проти Греції», «Жовнер проти України», «Бурдов проти Росії», «Ясіун`єне проти Литви», «Руйану проти Румунії» наголошує на тому, що право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін. Виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатись як невід`ємна частина «судового процесу» для цілей статті 6. При цьому, Європейський суд з прав людини зазначає, що адміністративні органи є складовою держави, яка керується принципом верховенства права, а відтак інтереси цих органів збігаються з необхідністю належного здійснення правосуддя. Якщо адміністративні органи відмовляються або неспроможні виконати рішення суду, чи навіть зволікають з його виконанням, то гарантії, надані статтею 6 стороні на судовому етапі, втрачають свою мету. У контексті статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 виконання судового рішення, прийнятого будь-яким судом, має розглядатися як складова «судового розгляду». Отже, механізм ефективного судового захисту обумовлює у необхідних випадках застосування процедури виконання рішень суду. Відповідно до частин 2, 4 статті 372 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання. Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому законом. У відповідності до положень частини 4 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом. Згідно рекомендаціям, зауваженням, та висловленим занепокоєнням Європейського суду з прав людини, які наголошувались у відповідних рішеннях ЄСПЛ, зокрема у пункті 54 Рішення Європейського суду з прав людини, справа «Юрій Миколайович Іванов проти України» (Заява № 40450/04), саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до вимог Конвенції. Комітет міністрів розглянув заходи, запроваджені Урядом України для забезпечення виконання рішень Суду у справах, в яких порушується питання тривалого невиконання остаточних рішень національних судів. Комітет Міністрів ухвалив тимчасову резолюцію (СМ/Ке80ІІ(2008)1), у відповідних положеннях якої зазначено: «Комітет Міністрів висловлює особливу занепокоєність у зв`язку з тим, що, незважаючи на цілий ряд законодавчих та інших важливих ініціатив, до яких неодноразово приверталася увага Комітету міністрів, поки що досить мало зроблено для того, щоб подолати існуючу структурну проблему невиконання рішень національних судів; рекомендує органам влади: 1. забезпечити ефективну реалізацію на практиці положень про відповідальність посадових осіб за невиконання рішень. 2. призначити відшкодування за шкоду, спричинену затримками у виконанні рішень національних судів, безпосередньо на підставі положень Конвенції та практики Європейського суду, як це передбачено Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини». Крім того, Європейський Суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (пункт 53 рішення у справі «Ковач проти України», пункт 59 рішення у справі «Мельниченко проти України», пункт 50 рішення у справі «Чуйкіна проти України», тощо). Європейський суд з прав людини у рішенні від 19.03.1997 у справі «Горнсбі проти Греції» підкреслив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як невід`ємна частина судового розгляду. Здійснення права на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру було б ілюзорним, якби внутрішня правова система допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося б на шкоду однієї зі сторін. Поряд з цим, в даному випадку суд констатує фактичну відмову суб`єкта владних повноважень від виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2023 року. Відверте ігнорування рішення суду та його тривале невиконання, всупереч вимогам статті 129-1 Конституції України щодо обов`язковості судових рішень, підриває авторитет судової влади в частині обов`язковості виконання судових рішень, що вже неодноразово ставало предметом розгляду Європейського суду з прав людини. Внаслідок невиконання рішення суду суб`єктами владних повноважень ставиться під сумнів сама сутність існування судової влади. Відповідно до статті 382 КАС України, суд який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов`язати суб`єкта владних повноважень не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. З аналізу викладених норм вбачається, що судовий контроль за виконанням судових рішень здійснюється судом шляхом зобов`язання надати звіт про виконання судового рішення, розгляду поданого звіту про виконання судового рішення, а в разі неподання такого звіту - встановленням нового строку для подання звіту та накладенням штрафу. Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 по справі №826/9960/15. Так, вирішуючи питання щодо наявності чи відсутності підстав для встановлення судового контролю за виконанням судового рішення, суд повинен з`ясувати, чи виконано судове рішення, причини, які призвели до невиконання такого рішення та чи є вони об`єктивними, а також оцінити ризики, які можуть існувати для позивача у випадку невиконання рішення суду. До того ж, слід указати, що адміністративним процесуальним законодавством не заборонено встановлювати судовий контроль за виконанням судового рішення за відсутності або наявності відкритого виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду. За таких обставин, колегія суддів вважає, що наявні підстави для скасування ухвали суду першої інстанції на підставі пункту 1 частини 1 статті 317 КАС України, у зв`язку з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи та ухвалення нового рішення про задоволення заяви про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду першої інстанції, шляхом зобов`язання ГУ ПФУ в Одеській області подати до суду першої інстанції у десятиденний строк з дня набрання постановою суду апеляційної інстанції законної сили звіт про виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2023 року. Частина 2 статті 328 КАС України передбачає, що у касаційному порядку можуть бути оскаржені ухвали суду першої інстанції про забезпечення позову, заміну заходу забезпечення позову, ухвали, зазначені у пунктах 3, 4, 12, 13, 17, 20 частини першої статті 294 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку. Оскільки ухвала суду першої інстанції щодо судового контролю, постановлена судом відповідно до статті 382 КАС України у цьому переліку відсутня, дана постанова суду апеляційної інстанції в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Результат розгляду: granted