Рішення адміністративного суду від 2022-09-05 00:00:00+03

[PERSON] звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Коростишівської міської ради, в якому просив суд: - визнати протиправним та скасувати пункт 3 рішення чотирнадцятої сесії Коростишівської міської ради восьмого скликання від 30.08.2021 №300, яким [PERSON] відмовлено в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 0,0300 га, розташованої в межах [ADDRESS] , для ведення садівництва; - зобов`язати Коростишівську міську ради надати [PERSON] дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 0,0300 га, розташованої в межах [ADDRESS] , для ведення садівництва. Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 07.04.2022 позов задоволено. Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 07.04.2022 скасувати, прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з`ясування обставин справи і, як наслідок, невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованого рішення. В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що за наслідками розгляду заяви позивача про надання дозволу на дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність для ведення індивідуального садівництва земельної ділянки орієнтовною площею 0,0300 га, розташованої в межах [ADDRESS] , спеціалістами земельного відділу та екології міської ради був підготовлений проект рішення щодо відмови позивачу у наданні такого дозволу на підставі п.7 ст.118 Земельного кодексу України. Підставою для відмови стала невідповідність бажаного місця розташування земельної ділянки містобудівній документації плану зонування території (зонінгу) м. Коростишева Житомирської області, який затверджений на 8 сесії Коростишівської міської ради 7 скликання 17.03.2016 №121, яка полягала в тому, що земельна ділянка, яку позивач хоче отримати у власність, згідно плану зонування віднесена до зони садибної забудови, що знаходиться в межах санітарно-захисної смуги. Позивач подав відзив на апеляційну скаргу відповідача в якому вказав на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, а також на безпідставність доводів апеляційної скарги. Зауважив, відповідач в оскаржуваному рішенні не зазначав про те, що фактичною підставою для відмови в наданні йому дозволу на розробку проекту землеустрою є невідповідність місця розташування бажаної земельної ділянки містобудівній документації плану зонування території (зонінгу) м. Коростишева Житомирської області, а саме те, що земельна ділянка, на яку він претендує, згідно плану зонування віднесена до зони садибної забудови, що знаходиться в межах санітарно-захисної смуги. Позивач не заперечує, що згідно Плану зонування території міста Коростишева, що затверджений Коростишівською міською радою та розміщений на її офіційному сайті, \~дійсно вбачається, що бажана ним земельна ділянка, дійсно \~розташована в зоні садибної забудови, яка знаходиться в межах зони санітарно-захисної зони (Ж-1с). Однак, переліком переважних, супутніх та допустимих видів використання земельних ділянок в різних територіальних зонах, зазначеним у підпункті 3.2.3 Розділу 3 Пояснювальної записки до вказаного Плану зонування території міста Коростишева передбачено, що супутнім видом дозволеного використання земельних ділянок, розташованих в зоні садибної забудови, яка знаходиться в межах зони санітарно-захисної зони (Ж-1с), є зокрема їх використання для садів, городів, оранжерей та теплиць. Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 13.06.2022, з урахуванням п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків. Як вірно встановлено судом першої інстанції, [PERSON] звернувся до Коростишівської міської ради із заявою \~(вх.№С-1478/03-16 від 06.07.2021), в якій просив надати йому дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, розташованої в межах [ADDRESS] , орієнтовною площею 0,0300 га для ведення індивідуального садівництва. Коростишівська міська рада на \~чотирнадцятій сесії восьмого скликання прийняла рішення від 30.08.2021 №300, в пункті 3 якого відмовила позивачу в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,0300 га, розташованої в межах [ADDRESS] , для ведення індивідуального садівництва на підставі \~ч.7 ст.118 Земельного кодексу України. Позивач вважає протиправною вказану відмову, а тому звернувся до суду. Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що пунктом 3 рішення чотирнадцятої сесії Коростишівської міської ради восьмого скликання від 30.08.2021 №300 безпідставно відмовлено позивачу в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 0,0300 га, розташованої в межах [ADDRESS] , для ведення садівництва. Для ефективного захисту прав позивача необхідно також зобов`язати Коростишівську міську ради надати йому дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність вказаної земельної ділянки. Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції та враховує наступне. Стаття 35 ЗК України закріплює право громадян України набувати безоплатно у власність або на умовах оренди земельні ділянки із земель державної і комунальної власності, в тому числі й для ведення індивідуального або колективного садівництва. Згідно ст.81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки, зокрема на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності. Відповідно до частин першої та другої статті 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надану їх у користування. Статтею 122 ЗК України передбачено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Відповідно до пунктів "а" та "б" частини 1 статті 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу. Згідно статті 25 Закону України від 21.05.1997 №280/97-ВР "Про місцеве самоврядування в Україні" (Закон №280/97-ВР) сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання. Відповідно до п.34 ч.1 ст.26 Закону №280/97-ВР виключно на пленарних засіданнях сільської, вирішуються питання регулювання земельних відносин. Згідно п. "в" ч. 3 ст.116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Відповідно до ч. 4 ст.116 передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання. Згідно з пунктом "в" частини першої статті 121 ЗК України, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для ведення садівництва - не більше 0,12 гектара. Відповідно до частини шостої статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі виділення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). Встановлено, що позивач, в порядку частини шостої статті 118 ЗК України, звертався до Коростишівської міської ради із заявою (вх.№С-1478/03-16 від 06.07.2021), в якій просив надати йому дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, розташованої в межах [ADDRESS] , орієнтовною площею 0,0300 га для ведення індивідуального садівництва. До вказаної заяви позивачем додані графічні матеріали із зазначенням бажаного місця розташування земельної ділянки. Згідно з частиною сьомою статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Отже, частина 7 статті 118 Земельного кодексу України передбачає лише два альтернативні варіанти правомірної поведінки органу місцевого самоврядування при вирішенні клопотання особи про надання їй дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки із земель комунальної власності: а) прийняття на пленарному засіданні сесії відповідної сільської, селищної чи міської ради рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою; б) прийняття на пленарному засіданні сесії відповідної сільської, селищної чи міської ради мотивованого рішення про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою. Відповідно до частини сьомої статті 118 ЗК України, підставою для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. В ухвалі Конституційного Суду України від 29 вересня 2015 року № 44-у/2015 наголошено на тому, що визначений у частині 7 статті 118 ЗК України перелік підстав для відмови особі в наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є вичерпним. Наявність в ч.7 ст.118 ЗК України декількох окремих підстав для відмови особі в наданні особі на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки покладає на відповідний орган місцевого самоврядування, до повноважень якого належить передача вказаної земельної ділянки безоплатно у власність громадян, обов`язок зазначити в рішенні про відмову особі в наданні такого дозволу конкретної підстави для відмови, передбаченої цією статтею. З огляду на необхідність дотримання суб`єктом владних повноважень у публічно-правових відносинах, який вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації, належним чином описувати підстави прийняття рішень та уникати прийняття невмотивованих рішень, обґрунтованих припущеннями, а не конкретними обставинами, в рішенні про відмову в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, відповідний орган місцевого самоврядування до повноважень якого належить передача бажаної земельної ділянки у власність громадян, зобов`язаний належним чином мотивувати причини своєї відмови. Зазначення конкретної підстави для відмови в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою з переліку, визначеного в частині 7 статті 118 Земельного кодексу України, є обов`язковим. Однак, в оскаржуваному пункті 3 рішення чотирнадцятої сесії Коростишівської міської ради восьмого скликання від 30.08.2021 №300, відмовляючи позивачу в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, відповідач обмежився лише загальним посиланням на норму ч.7 ст.118 ЗК України, зазначивши: "Відмовити гр. [PERSON] у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,0300 га, яка розташована в межах [ADDRESS] для індивідуального садівництва, з метою надання її у власність, згідно п.7 ст.118 Земельного кодексу України". Отже, приймаючи спірне рішення відповідач не зазначив у ньому жодної з визначених частиною 7 статті 118 ЗК України підстави для відмови позивачу в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, не мотивувала причин такої відмови та не конкретизував, яким саме вимогам не відповідає місце розташування бажаної позивачем земельної ділянки та не зазначив в чому полягає така невідповідність. Таким чином, пункт 3 рішення чотирнадцятої сесії Коростишівської міської ради VIII скликання від 30.08.2021 №300 не можна вважати обґрунтованим, оскільки не містить мотивів та чіткої підстави для відмови позивачу в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою. Щодо зазначених відповідачем під час судового розгляду справи підстав прийняття спірного рішення колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно розцінив такі підстави як необґрнутовані. Так, відповідач стверджував, що земельна ділянка, яку позивач хоче отримати у власність, згідно плану зонування віднесена до зони садибної забудови, що знаходиться в межах санітарно-захисної смуги. Однак, зі змісту спірного рішення невідповідність бажаного позивачем місця розташування земельної ділянки містобудівній документації плану зонування території (зонінгу) м.Коростишева Житомирської області не була підставою для його прийняття. При цьому, в межах розгляду справи суд перевіряє правомірність оскаржуваного рішення з точки зору мотивів та підстав, якими керувався відповідач при його прийнятті. Крім того, відповідно до переліку переважних, супутніх та допустимих видів використання земельних ділянок в різних територіальних зонах, передбаченого у підпункті 3.2.3 Розділу 3 Пояснювальної записки до Плану зонування території міста Коростишева передбачено, копія якої наявна у матеріалах справи, супутнім видом дозволеного використання земельних ділянок, розташованих в зоні садибної забудови, яка знаходиться в межах зони санітарно-захисної зони (Ж-1с), є зокрема їх використання для садів, городів, оранжерей та теплиць. Тобто, використання земельної ділянки, яка розташована в зоні Ж-1с (зона садибної забудови, яка знаходиться в межах зони санітарно-захисної зони) для цілей садівництва та городництва, є супутнім видом дозволеного використання такої земельної ділянки, а тому передача земельної ділянки, розташованої у зоні Ж-1с (зона садибної забудови, яка знаходиться в межах зони санітарно-захисної зони) у власність для ведення індивідуального садівництва, не суперечить Плану зонування території міста Коростишева. Наведене свідчить про протиправність та необхідність скасування пункту 3 рішення чотирнадцятої сесії Коростишівської міської ради VIII скликання від 30.08.2021 №300. Верховний Суд України у постанові від 16.09.2015 по справі №21-1465а15 зазначив, що у випадку задоволення позову, рішення суду має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії, чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникла б необхідність повторного звернення до суду. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06.11.2019 у справі №509/1350/17 зазначила, що суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. Повноваження щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою чи надання мотивованої відмови у його наданні, регламентовано частиною 6 статті 118 ЗК України. Умови, за яких орган відмовляє у наданні дозволу, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен надати дозвіл. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу. Оскільки жодної, з передбаченої законодавством, а саме частиною 7 статті 118 ЗК України, підстави для відмови позивачу у наданні позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність відповідачем під час розгляду його клопотання встановлено не було та в оскаржуваному рішенні від 30.08.2021 №300 (пункт 3) не зазначено, то у відповідача відсутній інший правомірний варіант поведінки окрім, як надання позивачу такого дозволу. Отже, для ефективного захисту та відновлення прав позивача, порушених спірних рішенням, необхідно зобов`язати Коростишівську міську ради надати [PERSON] дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 0,0300 га, розташованої в межах [ADDRESS] , для ведення садівництва. Як обґрунтовано зауважив суд першої інстанції, покладення такого обов`язку на відповідача не є перебиранням функції іншого суб`єкта владних повноважень в реалізації відповідних управлінських функцій і вирішенні питань, віднесених до виключної компетенції такого суб`єкта та зобов`язанням його приймати рішення, які входять до його компетенції чи до компетенції іншого органу, з огляду на обов`язковість ефективного механізму захисту порушеного права. На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції \~правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права і прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції. Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 315 та статті 316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Результат розгляду: denied