Рішення адміністративного суду від 2024-01-11 00:00:00+02

[PERSON] звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини [NUMBER] Національної гвардії України, в якому просить суд: визнати протиправною бездіяльність Військової частини [NUMBER] Національної гвардії України, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті [PERSON] суми грошової компенсації за неотримане під час проходження служби речове майно, відповідно до ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; зобов`язати Військову частину [NUMBER] Національної гвардії України нарахувати та виплатити [PERSON] суму грошової компенсації за неотримане під час проходження військової служби речове майно, відповідно до ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; визнати протиправною бездіяльність Військової частини [NUMBER] Національної гвардії України, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті [PERSON] суми грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій за 2017, 2018, 2019, 2020, 2021, 2022 та 2023 роки, яка передбачена ст.16-2 Закону України «Про відпустки», виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби; зобов`язати Військову частину [NUMBER] Національної гвардії України нарахувати та виплатити [PERSON] суму грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій за 2017, 2018, 2019, 2020, 2021, 2022 та 2023 роки, яка передбачена ст.16-2 Закону України «Про відпустки», виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 04.10.2023 року у задоволенні адміністративного позову [PERSON] відмовлено. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, [PERSON] подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.10.2023 року та прийняти постанову, якою задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що в основу оскаржуваного судового рішення покладено аксіому, що адвокатський запит не може підміняти собою звернення (заяву встановленої форми) позивача (або його представника) про здійснення відповідних дій, оскільки правова природа адвокатського запиту є іншою. Зазначає про помилковість такої правової позиції, оскільки зміст будь-якої заяви як форми звернення зводиться до прохання особи посприяти в реалізації її прав. Вказує, що рапорт, з яким позивач звернувся до відповідача з метою компенсацій за невикористане речове майно та невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових, відповідач відмовився прийняти, у зв`язку з цим, представник позивача звернувся до відповідача з адвокатським запитом від 10.04.2023 №1022-04/2023. Стверджує, що звернення адвоката до відповідача в інтересах позивача щодо компенсацій за невикористане речове майно та невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, є належним способом звернення позивача з метою реалізації своїх прав. Зауважує, що невідповідність заяви встановленій формі за наявності у ній необхідної інформації та наявності в уповноваженого органу необхідних документів не може бути підставою для позбавлення можливості реалізувати своє право за наявності підстав для реалізації такого права. Наголошує, що за умови, коли звернення містить всю необхідну інформацію, суд не може відмовляти у задоволенні позовних вимог з тих підстав, що позивачем не дотримано порядку звернення. Посилається на правові позиції Верховного Суду, викладені у постановах від 19.12.2018 у справі №243/2677/15-а та від 27.01.2023 у справі №174/296/17. Військова частина [NUMBER] Національної гвардії України подала до суду відзив на апеляційну скаргу позивача, вважає доводи та обґрунтування апеляційної скарги помилковими та безпідставними, рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим, просить суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.10.2023 року без змін. Зазначає, що звернення у формі адвокатського запиту властиве виключно адвокатам, й у цьому зверненні можуть бути викладені питання виключно щодо надання інформації чи копій документів. Вказує, що з огляду на особливий характер адвокатського запиту та стислі строки його розгляду, в ньому не може бути викладено будь-яких інших вимог, заяв, скарг, чи пропозицій до органу чи установи, якому такий запит адресований. Відповідно до п.п. 1, 3 ч.1 ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). Оскільки оскаржуване рішення суду першої інстанції було розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи і сторонами не заявлялись клопотання про розгляд справи за їх участі, колегія суддів вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. Учасникам по даній справі було направлено судом апеляційної інстанції та отримано останніми копії ухвал Другого апеляційного адміністративного суду про відкриття апеляційного провадження та про призначення даної справи до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження, у т.ч. копію апеляційної скарги, що підтверджується наявними в матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення та довідками про доставку електронних листів. Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України \~суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що [PERSON] проходив військову службу в Збройних Силах України, перебував на посаді головного сержанта протитанкового взводу 1-го батальйону оперативного призначення військової частини [NUMBER] Національної гвардії України. Наказом командира Військової частини [NUMBER] Національної гвардії України від 27.03.2023 позивача звільнено з військової служби відповідно до підпункту "б" пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" (за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку). Станом на день звільнення позивача з Військової частини [NUMBER] , відповідачем не виплачено позивачу грошову компенсацію за неотримане речове майно та грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, яка передбачена ст.16-2 Закону України «Про відпустки» та ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Представник позивача звернулась з адвокатським запитом до Військової частини [NUMBER] Національної гвардії України з метою отримання інформації про нарахування та виплату позивачу грошової компенсації за неотримане речове майно та компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій. У відповідь на адвокатський запит від 10.04.2023 року №1022-04/2023, відповідач листом від 28.04.2023 №40/17/12-3625 повідомив позивача, що грошова компенсація за неотримане речове майно позивачу не виплачувалась у зв`язку з відсутністю підстав для її нарахування згідно пункту 8 розділу V Інструкції з організації речового забезпечення в Національній гвардії України в мирний час та особливий період. Грошова компенсація за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, не виплачувалася позивачу у зв`язку з тим, що у Військовій частині [NUMBER] відсутня інформація про надання йому відповідного статусу. Позивач, не погоджуючись з такими діями відповідача, звернувся до суду з даною позовної заявою. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не порушено право позивача на отримання грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій за 2017-2023 роки та грошової компенсації за неотримане під час проходження служби речове майно, оскільки позивач не звертався до відповідача з відповідними рапортами та необхідними документами. Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне. Щодо позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності Військової частини [NUMBER] Національної гвардії України, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті [PERSON] суми грошової компенсації за неотримане під час проходження служби речове майно, відповідно до ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та зобов`язання Військової частини [NUMBER] Національної гвардії України нарахувати та виплатити [PERSON] суму грошової компенсації за неотримане під час проходження військової служби речове майно, відповідно до ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», колегія суддів зазначає наступне. Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені \~\~Конституцією \~\~та законами України. Згідно з ч.1 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Відповідно до ч.7 ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" №2011-XII від 20.12.1991 року (далі по тексту - Закон №2011-XII). Стаття 1 Закону №2011-XII передбачає, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом. Згідно зі ст.1-2 Закону №2011-ХІІ військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації. Абзацом першим ч.1 ст.9 Закону №2011-ХІІ встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Відповідно до ч.1 ст.9-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України. Порядок здійснення всіх видів матеріального забезпечення військовослужбовців, відряджених до державних органів, підприємств, установ, організацій, а також державних та комунальних навчальних закладів, та виплати грошової компенсації вартості за речове майно, що не отримано такими військовослужбовцями, встановлюється Кабінетом Міністрів України. На виконання вищевказаної статті постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 року №178 затверджений Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі по тексту - Порядок №178; в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Пунктами 2, 3 Порядку №178 визначено, що виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу. Дія цього Порядку не поширюється на військовослужбовців строкової військової служби, курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети, кафедри, відділення військової підготовки. Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця; переведення військовослужбовця до інших утворених відповідно до законів України військових формувань, Держспецзв`язку, правоохоронних органів спеціального призначення і державних органів спеціального призначення з правоохоронними функціями для подальшого проходження військової служби з виключенням із списків особового складу військової частини. Відповідно до п.п. 4, 5 Порядку №178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації. Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком. Згідно з п.15 розділу ІІІ Інструкції з організації речового забезпечення в Національній гвардії України в мирний час та особливий період, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.06.2017 №475 (далі по тексту - Інструкція №475; в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), військовослужбовці, які звільняються з військової служби в запас або відставку, отримують грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно (далі - грошова компенсація) в порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року № 178 "Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно". Військовослужбовці, які звільняються з військової служби в запас або відставку з правом носіння військової форми одягу, за їх бажанням можуть отримати речове майно, яке не було отримане під час проходження служби. Закупівельна вартість речового майна, що використовується для нарахування грошової компенсації, доводиться ВРЗ до військових частин на початку року. У відповідності до абзаців 1 та 3 пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008, (дія якого відповідно до ч.3 Указу поширюється і на військовослужбовців Національної гвардії України) після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини. Таким чином, у разі звільнення військовослужбовця з військової служби у нього виникає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби. Застосовування в пункті 3 Порядку виплати військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно словосполучення "у разі звільнення з військової служби", а не, наприклад, "при звільненні з військової служби", дозволяє дійти висновку, що право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно не залежить від факту закінчення проходження військової служби (виключення військовослужбовця зі списків особового складу). Отже, військовослужбовці після звільнення їх з військової служби зберігають право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно. На користь вказаного висновку свідчить те, що в пункті 4 Порядку №178 виплати військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно передбачено застосування різних форм звернення про виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, а саме рапорту, як особливої, передбаченої спеціальним законодавством форми доповіді військовослужбовця при його зверненні до вищого начальника в різних випадках службової діяльності, так і заяви, як звернення громадянина із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством його прав та інтересів. Вказаний висновок щодо застосування норм права узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 03.10.2018 року у справі № 803/756/17, від \~23.08.2019 року у справі №2040/7697/18, які в силу ч.5 ст.242 КАС України є обов`язковими для врахування при розгляді даної справи. Як зазначає позивач в позовній заяві, після звільнення з військової служби він звертався із рапортом до відповідача про виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, однак такий рапорт не було прийнято відповідальною особою. У зв`язку з цим, представник позивача звернулась до відповідача з відповідним адвокатським запитом. Відповідач листом від 28.04.2023 року №40/17/12-3625 зазначив, що грошова компенсація за неотримане речове майно позивачу не виплачувалась у зв`язку з відсутністю підстав для її нарахування згідно пункту 8 розділу V Інструкції з організації речового забезпечення в Національній гвардії України в мирний та особливий період. Так, відповідно до пункту 8 розділу V Інструкції з організації речового забезпечення в Національній гвардії України в мирний та особливий період, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.06.2017 року №475, під час звільнення з військової служби в особливий період у запас або відставку військовослужбовці вибувають з тим речовим майном, яким вони користувалися. Речі, які ними не були отримані з будь-яких причин за період служби, під час звільнення не видаються. Колегія суддів не приймає до уваги посилання відповідача на пункт 8 розділу V Інструкції №475, \~оскільки такий передбачає лише обмеження права військовослужбовців під час звільнення з військової служби в особливий період у запас або відставку на отримання речового майна, яке не було отримане під час проходження служби, проте жодним чином не позбавляє їх права на отримання компенсації за неотримане речове майно, право на яку вони мають у відповідності до Закону №2011-ХІІ. Доводи відповідача, підтримані судом першої інстанції, про не порушення прав позивача в цій частині, оскільки із рапортом (заявою) у порядку п.4 Порядку №178 позивач до відповідача не звертався, а звернення у формі адвокатського запиту властиве виключно адвокатам, й у цьому зверненні можуть бути викладені питання виключно щодо надання інформації чи копій документів, а тому у суб`єкта владних повноважень не виникло обов`язку на виплату такої грошової компенсації, колегія суддів вважає помилковими, з огляду на наступне. Відповідно до ст.24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатський запит - це письмове звернення адвоката до органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їх посадових та службових осіб, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності та підпорядкування, громадських об`єднань про надання інформації, копій документів, необхідних адвокату для надання правової допомоги клієнту. Орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи, керівники підприємств, установ, організацій, громадських об`єднань, яким направлено адвокатський запит, зобов`язані не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту надати адвокату відповідну інформацію, копії документів, крім інформації з обмеженим доступом і копій документів, в яких міститься інформація з обмеженим доступом. Між тим, Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» містить застереження, що адвокатський запит не може стосуватися надання консультацій і роз`яснень положень законодавства При цьому, такий закон не забороняє адвокату одночасно порушувати в адвокатському запиті прохання про сприяння в реалізації прав його клієнта поряд із іншими проханнями про надання інформації (документів). Як зазначає позивач, після звільнення з військової служби він звертався із рапортом до відповідача про виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно та невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, однак такий рапорт не було прийнято відповідальною особою. Позивач вказує, що надалі представник позивача звернулась до відповідача з адвокатським запитом від 10.04.2023 року №1022-04/2023, в якому просила: 1. Надати інформацію про те, чи було нараховано та виплачено Військовою частиною [NUMBER] на користь [PERSON] суму грошової компенсації за неотримане під час проходження служби речове майно? Якщо так, то надати копії документів, які це підтверджують. 2. Надати інформацію про те, чи було нараховано та виплачено Військовою частиною [NUMBER] на користь [PERSON] суму грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, які передбачені ст.16-2 Закону України «Про відпустки» та ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»? Якщо так, то надати копії документів, які це підтверджують 3. У випадку, якщо зазначені суми грошових компенсацій не були нараховані та виплачені [PERSON] : нарахувати та виплатити на користь [PERSON] суму грошової компенсації за неотримане під час проходження служби речове майно; нарахувати та виплатити на користь [PERSON] суму грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, які передбачені ст.16-2 Закону України «Про відпустки» та ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Змістовний аналіз поданого запиту вказує на те, що він за своєю суттю є комбінованим, оскільки поєднує в собі елементи як адвокатського запиту, так і звернення, а саме заяви, поданої представником в інтересах заявника. Колегія суддів враховує, що у відповідь на адвокатський запит відповідачем повідомлено представника позивача про відсутність підстав для нарахування грошової компенсації за неотримане майно, оскільки згідно пункту 8 розділу V Інструкції №475 речі, які військовослужбовцями не були отримані з будь-яких причин за період служби, під час звільнення не видаються, а не з підстав неподання відповідного рапорту (заяви) до Військової частини [NUMBER] Національної гвардії України. \~ Крім того, порушене представником позивача прохання щодо виплати позивачу компенсації за невикористане речове майно є таким, що за своєю правовою природою направлене на реалізацію закріпленого в законодавстві права позивача. Верховний Суд у постанові від 27.01.2023 року у справі №174/296/17 висловив правову позицію, відповідно до якої невідповідність заяви встановленій формі за наявності у ній необхідної інформації та наявності в уповноваженого органу необхідних документів не може бути підставою для позбавлення можливості реалізувати своє право за наявності підстав для реалізації такого права. Водночас, у постанові від 19.12.2018 року у справі №243/2677/15-а Верховний Суд зробив висновок, що за умови, коли звернення містить всю необхідну інформацію, суди не можуть відмовляти у задоволенні позовних вимог з тих підстав, що позивачем не дотримано порядку звернення. Отже, звернення адвоката до відповідача в інтересах позивача щодо компенсації за невикористане речове майно та \~компенсації за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, є належним способом звернення позивача з метою реалізації своїх прав. З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає, що відповідачем протиправно не нараховано та не виплачено позивачу суми грошової компенсації за неотримане під час проходження служби речове майно. Щодо вимог позову про визнання протиправною бездіяльності Військової частини [NUMBER] Національної гвардії України, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті [PERSON] суми грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій за 2017 - 2023 роки, яка передбачена ст.16-2 Закону України «Про відпустки», виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, та зобов`язання \~Військової частини [NUMBER] Національної гвардії України нарахувати та виплатити [PERSON] суму грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій за 2017 - 2023 роки, яка передбачена ст.16-2 Закону України «Про відпустки», виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, колегія суддів зазначає наступне. Відповідно до п.12 ч.1 ст.12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" учасникам бойових дій надаються пільги, зокрема, використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік. Статтею 4 Закону України "Про відпустки" передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством. Відповідно до ст.16-2 Закону України "Про відпустки" учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік. Статтею 77-2 Кодексу Законів про працю України (далі по тексту КЗпП України) також закріплено, що учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік. Згідно з п.8 ст.10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України. У разі якщо Законом України "Про відпустки" або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення. Абзацом 3 п.14 ст.10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей. Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув. Водночас, у разі невикористання додаткової відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі. Припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Проте обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", пунктом 8 статті 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", статтею 16-2 Закону України "Про відпустки". Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби, їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону України "Про відпустки" та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту". Вказані висновки узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у рішенні від 16.05.2019 року за результатами розгляду зразкової справи №620/4218/18, яке залишено без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 року. Згідно листа відповідача від 28.04.2023 року №40/17/12-3625 грошова компенсація за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, [PERSON] не виплачувалась у зв`язку з тим, що у Військової частини [NUMBER] відсутня інформація про надання йому відповідного статусу. Однак, посилання відповідача на відсутність необхідних документів на підтвердження статусу учасника бойових дій, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки відповідно до витягу з наказу командира військової частини [NUMBER] Національної гвардії України від 27.03.2023 року, що міститься в матеріалах справи, позивач брав участь у бойових діях у зазначені в наказі періоди. Крім того, статус учасника бойових дій підтверджується наявним в матеріалах справи посвідченням учасника бойових дій серії [NUMBER] , виданим 02.08.2017 року на ім`я [PERSON] . Відповідачем під час розгляду справи не надано доказів на підтвердження наявності законних підстав для ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учасника бойових дій, отже при звільненні з військової служби позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним додаткову відпустку як учасник бойових дій, передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту". Оскільки право на додаткову відпустку у позивача виникає з моменту отримання статусу учасника бойових дій, то відповідно і право на грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учасника бойових дій у позивача виникає також з моменту отримання ним статусу учасника бойових дій. Таким чином, на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідачем протиправно не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п.12 ч.1 ст.12 Закону №3551-ХІІ. Доводи відповідача, підтримані судом першої інстанції, про те, що позивачу необхідно звернутися до Військової частини [NUMBER] стосовно нарахування йому грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за періоди 2017-2023 років із відповідним рапортом (заявою) та необхідними документами, так як на день звернення до суду із даним позовом позивачу фактично не було відмовлено у виплаті зазначеної компенсації, колегія суддів вважає помилковими, з урахуванням вищенаведеного висновку про те, що звернення адвоката до відповідача в інтересах позивача щодо компенсацій за невикористане речове майно та невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, є належним способом звернення позивача з метою реалізації своїх прав. Зазначаючи про те, що позивач має право на грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, за спірний період, проте позивачу необхідно звернутися до Військової частини [NUMBER] стосовно нарахування йому грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за періоди 2017-2023 років із відповідним рапортом (заявою) та необхідними документами, суд першої інстанції не врахував, що відповідачем вказано про відсутність підстав для виплати такої компенсації у зв`язку з тим, що у Військової частини [NUMBER] відсутня інформація про надання йому відповідного статусу, а не з підстав не подання відповідного рапорту. Колегія суддів вважає, що інші аргументи, наведені сторонами по справі, не вимагають детального обґрунтування, оскільки не є вирішальними. Розглянувши рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги позивача, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог. Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Отже, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень. Відповідачем жодних належних доказів на підтвердження правомірності власних дій (бездіяльності), які є предметом оскарження, надано не було. Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29). \~ Відповідно до ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, та неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому апеляційну скаргу позивача слід задовольнити, зі скасуванням рішення суду. Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Результат розгляду: granted