Рішення адміністративного суду від 2022-01-11 00:00:00+02

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Мелітополі, в якому просив: - визнати протиправним та скасувати наказ № 167о/с від 21 грудня 2020 року, виданий Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташованим у місті Мелітополі, про припинення державної служби та звільнення з посади [PERSON] на підставі пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу»; - поновити [PERSON] в Територіальному управлінні Державного бюро розслідувань, розташованому у місті Мелітополі, на посаді, що є рівнозначною посаді головного спеціаліста Сектора організаційно-адміністративного та аналітичного забезпечення Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, з 23 грудня 2020 року; - стягнути з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23 грудня 2020 року до дня ухвалення рішення суду про поновлення на посаді, без урахування обов`язкових відрахувань. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що підставою для звільнення позивача став наказ Державного бюро розслідувань № 202дск від 20.10.2020 «Про затвердження змін до штатного розпису Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі», а також наказ ТУ ДБР у м. Мелітополі № 135о/с від 22.10.2020 про попередження працівників. Позивач, вважаючи наказ про своє звільнення протиправним, посилається на те, що на нього поширюється дія Закону України «Про державну службу» щодо вступу, проходження та припинення державної служби. На час видання спірного наказу про звільнення позивача директор територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, не мав повноважень керівника державної служби у розумінні положень Закону України «Про державну службу», відтак не діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Також позивач вказує, що затвердженою наказом Державного бюро розслідувань № 581 від 15.10.2020 структурою ТУ ДБР у м. Мелітополі передбачений відділ аналітичного забезпечення та оперативного чергування, який за своїми функціями і змістом є тотожним до сектору організаційно-адміністративного та аналітичного забезпечення, у якому працював позивач. У новоствореному відділі аналітичного забезпечення та оперативного чергування наявна посада старшого оперуповноваженого вказаного відділу. Особа, яка обіймає таку посаду, забезпечує оперативне виконання завдань структурного підрозділу, позаяк без такого працівника функціонування відділу є неможливим. Посилаючись на вказані обставини, позивач зазначив, що реальне скорочення посади, на якій працював позивач не відбулося. Крім того, позивач посилається на те, що в даному випадку різний підхід до порядку вивільнення державних службовців у порівнянні з іншими працівниками призводить до істотного обмеження у реалізації ними гарантованого Конституцією України права на працю. Скасування державних гарантій для державних службовців при їх звільненні у випадку ліквідації, реорганізації державного органу, скорочення чисельності або штату працівників є дискримінацією порівняно з правовим положенням працівників у приватному секторі, оскільки не є обґрунтованим об`єктивними підставами, не має легітимної мети. За таких обставин, слід застосовувати загальні норми КЗпП України. Однак відповідач жодної вакантної посади від дня попередження про звільнення до дня звільнення позивачеві не запропонував. Персональне попередження позивача про звільнення посилань на наявні у відповідача вакантні посади також не містить. 18 грудня 2020 року позивач звернувся до відповідача із заявою про надання згоди на переведення на рівнозначну чи нижчу посаду у ТУ ДБР у м. Мелітополі або у системі органів Державного бюро розслідувань, втім це звернення відповідач проігнорував, незважаючи на наявність листа Управління внутрішнього контролю ДБР від 30 листопада 2020 року № 10-10-01-26757 про необхідність безумовного дотримання вимог чинного законодавства при процедурі переведення працівників у зв`язку із штатними змінами у територіальних управліннях ДБР, зокрема: державні службовці можуть бути переведені у системі ДБР за їхньою згодою без обов`язкового проведення конкурсу на іншу нижчу або рівнозначну вакантну або тимчасово вакантну посаду за умови їх відповідності кваліфікаційним вимогам та критеріям професійної придатності для відповідної посади, у порядку, визначеному Законом України «Про державну службу». Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 26.07.2021 в задоволенні позову відмовлено. Суд виходив з висновку, що оскільки трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини, а положеннями спеціального законодавства, а саме: нормами Закону №889-VIII «Про державну службу» на час прийняття відповідачем оскаржуваного наказу було врегульовано процедуру звільнення державного службовця у зв`язку із скороченням чисельності або штату працівників, в даному випадку підлягають застосуванню саме норми спеціального законодавства. Суд встановив, що внаслідок змін правового статусу Державного бюро розслідувань, згідно штатному розпису на 2020 рік № 4 Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, що вводиться в дію з 23.12.2020, відбулось скорочення посади державної служби, яку обіймав позивач. Також суд встановив, що директор ТУ ДБР у м. Мелітополі Гаврилюк І.Д. є суб`єктом призначення державних службовців, тож, наказ ТУ ДБР у м. Мелітополі від 21.12.2020 № 167 о/с виданий у межах наданих повноважень. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Апеляційна скарга фактично мотивована незгодою з висновками суду першої інстанції, позивач наполягає, що судом першої інстанції не в повному обсязі досліджено обставини справи та підстави позову. Позивач наполягає на тому, що посада, яку він обіймав, належить до категорії "В", відтак, повноваження звільнити позивача з посади мав лише керівник державної служби. Проте, директор територіального управління Державного бюро розслідувань станом на день звільнення позивача (з 14.07.2020 по 06.03.2021) не був керівником державної служби у розумінні положень Закону України «Про державну службу», тому не мав правових підстав для видання наказу про звільнення позивача. Також, враховуючи, що норми Закону України «Про державну службу», чинного на момент звільнення позивача, не врегульовували з достатньою чіткістю питання щодо розмежування компетенцій суб`єкта призначення та керівника державної служби, а також не визначали правових підстав наявності у директора територіального управління Державного бюро розслідувань повноважень керівника державної служби, зазначений закон очевидно не відповідав критерію «якості закону» як невід`ємної складової принципу верховенства права. За таких обставин, суд першої інстанції мав застосувати вказані норми у спосіб, що є найбільш сприятливим для позивача. Окрім того, позивач зазначає, що висновок суду першої інстанції про скорочення посади державної служби, яку обіймав позивач, зроблений судом без порівняння функцій та посадових обов`язків головного спеціаліста Сектору організаційно-адміністративного та аналітичного забезпечення ТУ ДБР у м. Мелітополі та різнозначної посади у новоствореному Відділі аналітичного забезпечення та оперативного чергування ТУ ДБР у м. Мелітополі (старшого оперуповноваженого Відділу аналітичного забезпечення та оперативного чергування ТУ ДБР у м. Мелітополі). Сама по собі зміна штатного розпису та скорочення чисельності посад не є беззаперечними доказами реального скорочення посади позивача. Так само трансформація одного структурного підрозділу юридичної особи публічного права в інший, а також зміна назви структурного підрозділу не є підставою для звільнення з публічної служби за л. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу». Протилежне тлумачення вказаної норми легітимізує необмежені повноваження державних органів звільняти державних службовців у зв`язку зі зміною структури чи штатного розпису державного органу. Позивач вважає, що висновок суду, що скорочення посади позивача зумовлене лише зміною штатного розпису, а не зміною правового статусу головного спеціаліста, його завдань чи функцій не узгоджується із принципами верховенства права та стабільності державної служби, суперечить засадам правової держави. Також позивач зазначає, що суд першої інстанції не дослідив та не надав належної оцінки обставинам, чи були запропоновані позивачеві усі вакантні посади, чи відмовлявся він від переведення на іншу посаду. В судовому засіданні представник позивача підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час і місце судового засідання відповідача повідомлений судом належним чином, в поданому суду відзиву на апеляційну скаргу просить залишити рішення суду першої інстанції без змін як законне та обґрунтоване. Відповідач зазначає, що директор ТУ ДБР у м. Мелітополі Гаврилюк І.Д. є суб`єктом призначення державних службовців, а не керівником державної служби, спеціальним законом у спірних правовідносинах є Закон Україні «Про Державне бюро розслідувань», який має переваги над Законом Україні «Про державну службу» і яким директору Територіального управління Державного бюро розслідувань надані повноваження на призначення та звільнення державних службовців, крім тих, яких призначає Директор ДБР. З приводу твердження позивача, що реального скорочення посади спеціаліста Сектору організаційно- адміністративного та аналітичного забезпечення Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Мелітополі не відбулось, відповідач вважає, що суд першої інстанції вірно встановив обставини та дійшов правильного висновку. Також з урахуванням змісту ч.3 ст.87 Закону Україні «Про державну службу» на суб`єкта призначення або керівника державної служби не покладається обов`язок із працевлаштування працівників, що вивільняються. Вирішення питання пропонувати державному службовцю вакантну посаду чи ні законодавець залишив на розсуд суб`єкта призначення. Окрім того, відповідач зазначає, що ч.1 ст.87 Закону № 889-VIII пов`язує припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення не лише зі скороченням чисельності або штату державних службовців, а й зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців. Відповідач зауважує, що у зв`язку з тим, що з 27.12.2019 змінився правовий статус Державного бюро розслідувань, Державним бюро розслідувань наказом від 15.10.2020 № 581 змінено організаційну структуру ТУ ДБР у м. Мелітополі та наказом від 20.10.2020 № 202 ДСК змінено штатний розпис в ТУ ДБР у м. Мелітополі. Посада старшого оперуповноваженого Відділу аналітичного забезпечення та оперативного чергування ТУ ДБР у м. Мелітополі віднесена до посад рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань. Проходження позивачем раніше конкурсу для призначення на посаду державної служби - «головного спеціаліста Сектору організаційно-адміністративного та аналітичного забезпечення ТУ ДБР у м. Мелітополі» не дає йому переваг та права на переведення (в тому числі в порядку статті 87 Закону України «Про державну службу») на посаду рядового і начальницького складу - «старшого оперуповноваженого Відділу аналітичного забезпечення та старшого оперативного чергування ТУ ДБР у м. Мелітополі» без проходження заново конкурсу для заміщення посади рядового і начальницького складу ДБР та військово-лікарської комісії. Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Перевіривши законність та обґрунтованість додаткового рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке. Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, позивач - [PERSON] відповідно до наказу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі № 82 о/с від 08.11.2019 призначений на посаду головного спеціаліста Сектора організаційно-адміністративного та аналітичного забезпечення Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, з 11 листопада 2019 року як визначений переможцем конкурсу, з випробувальним строком 6 місяців. Відповідно до протоколу № 26 оперативної наради при Директорі ТУ ДБР у м. Мелітополі від 12 травня 2020 року прийнято рішення про завершення проходження [PERSON] випробувального строку з 11 травня 2020 року, залишення [PERSON] на службі у ТУ ДБР у м. Мелітополі. Наказом Державного бюро розслідувань від 08.07.2020 № 323 відповідно до п.5, 8 ч.1 ст.12, ст.14-2 Закону Україні «Про Державне бюро розслідувань» з метою упорядкування посад у територіальних управліннях Державного бюро розслідувань затверджений Перелік посад у територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, що підлягають заміщенню особами рядового та начальницького складу, граничних спеціальних звань за цими посадами. Наказом Державного бюро розслідувань від 15.10.2020 № 583 внесені зміни до наказу ДБР від 08.07.2020 № 323 та доповнено перелік посад у територіальних управліннях, що підлягають заміщенню особами рядового та начальницького складу, зокрема посадами: - начальник відділу (слідчого, оперативного, аналітичного забезпечення та оперативного чергування, внутрішнього контролю) граничне спеціальне звання - підполковник ДБР; - заступник начальника відділу (слідчого , оперативного) - підполковник ДБР; - старший оперуповноважений в особливо важливих справах відділу (оперативного, аналітичного забезпечення та оперативного чергування) - підполковник ДБР; - старший оперуповноважений відділу (оперативного, аналітичного забезпечення та оперативного чергування, внутрішнього контролю) граничне спеціальне звання - підполковник ДБР. Наказом Державного бюро розслідувань від 15 жовтня 2020 року № 581 «Про затвердження структури та штатної чисельності територіальних управлінь Державного бюро розслідувань» з посиланням, зокрема, на п.4, 8 ч.1, ч.2 ст.12 Закону Україні «Про Державне бюро розслідувань» затверджено структуру та штатну чисельність територіальних управлінь Державного бюро розслідувань, в тому числі, структуру територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, штатною чисельністю 75 штатних одиниць (додаток 4). Наказом Державного бюро розслідувань від 20 жовтня 2020 року № 202 дск «Про затвердження змін штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі» відповідно до п.4, 8 ч.1, ч.2 ст.12 Закону Україні «Про Державне бюро розслідувань», п.1 ч.1 ст.87 Закону Україні «Про державну службу», Переліку посад у територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, що підлягають заміщенню особами рядового та начальницького складу, граничних спеціальних звань за цими посадами, затвердженого наказом Державного бюро розслідувань від 08.07.2020 № 323, затверджено та введено в дію зміни до штатного розпису ТУ ДБР у місті Мелітополь. Відповідно до цих змін виведено зі штатного розпису посади завідувача сектору та головного спеціаліста Сектора організаційно-адміністративного та аналітичного забезпечення Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, (3 посади) та одночасно введено до штатного розпису: відділ матеріально-технічного забезпечення - начальник відділу, головний спеціаліст (1 посада), завідувач господарства (1 посада), головний спеціаліст-юрист (1 посада). На підставі наведених наказів Державного бюро розслідувань територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташованим у місті Мелітополі, виданий наказ від 22.10.2020 № 135 о/с, яким визначено: - сектору кадрової роботи та державної служби Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, персонально попередити працівників Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, посади яких з 1 грудня 2020 року (додаток 1), з 23 грудня 2020 року (додаток 2), з 4 січня 2021 року (додаток 3) та з 1 лютого 2021 року (додаток 4) скорочуються, про наступне вивільнення; - організаційно-кадрової заходи, пов`язані зі скороченням посад, завершити у строки відповідно до статті 49-2 Кодексу законів про працю України; - у разі звільнення працівників Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, з державної служби на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» виплатити працівникові вихідну допомогу у розмірі двох середньомісячних заробітних плат; - у разі звільнення осіб, які уклали договір із Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, з підстав, зазначених у пункті 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, виплатити вихідну допомогу працівникові у розмірі середньомісячного заробітку. 02.11.2020 позивач ознайомлений під розпис з письмовим попередженням про наступне вивільнення від 22.10.2020 № 17-09/12155/9-22/20 у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок затвердження структури Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, відповідно до наказу Державного бюро розслідувань від 15.10.2020 № 581, затвердження змін до штатного розпису Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, відповідно до наказу Державного бюро розслідувань від 20.10.2020 № 202 дск. Згідно цьому попередженню позивач попереджений про наступне скорочення посади головного спеціаліста Сектора організаційно-адміністративного та аналітичного забезпечення Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, які він обіймає, з 23.12.2020. Наказом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, № 167 о/с від 21.12.2020 припинено державну службу та звільнено [PERSON] з посади головного спеціаліста Сектора організаційно-адміністративного та аналітичного забезпечення Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, з 22 грудня 2020 року у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису відповідно до пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» № 889-VІІІ від 10 грудня 2015 року. Підстава: наказ Державного бюро розслідувань від 20.10.2020 № 202дск «Про затвердження змін до штатного розпису територіального управління ДБР, розташованого місті Мелітополь», наказ Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, від 22.10.2020 №135о/с «Про попередження працівників»; персональне попередження про наступне вивільнення від 22.10.2020 №17-09/12155/9-22/20. З огляду на фактичні обставини справи, норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, апеляційний суд погоджується з судом першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову. Правові основи організації та діяльності Державного бюро розслідувань визначає Закон України «Про Державне бюро розслідувань» від 12.11.2015 № 794-VIII, відповідно до статті 1 якого в редакції до змін, внесених Законом № 305-IX, Державне бюро розслідувань є центральним органом виконавчої влади, що здійснює правоохоронну діяльність з метою запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції. Згідно з частинами першої та другої статті 14 Закону № 794-VIII у зазначеній редакції до працівників Державного бюро розслідувань належать особи рядового і начальницького складу, державні службовці, працівники, які уклали трудовий договір із Державним бюро розслідувань. Служба в Державному бюро розслідувань є державною службою особливого характеру, що полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України. Час проходження служби в Державному бюро розслідувань зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до закону. Відповідно до ч.5 ст.14 Закону № 794-VIII трудові відносини працівників Державного бюро розслідувань регулюються законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами). На державних службовців Державного бюро розслідувань поширюється дія Закону України «Про державну службу». Посади державних службовців Державного бюро розслідувань відносяться до відповідних категорій посад державної служби в порядку, встановленому законодавством. Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, визначає Закон України від 10.12.2015 № 889-VIII «Про державну службу». Відповідно до п.4 ч.1 ст.83 Закону № 889-VIII державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону). За змістом пункту 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу. Отже, наведена правова норма пов`язує припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення не лише зі скороченням чисельності або штату державних службовців, а й зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців. У зв`язку з прийняттям Закону України від 03.12.2019 № 305-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань», який набрав чинності 27.12.2019, змінено правовий статус Державного бюро розслідувань з центрального органу виконавчої влади на державний правоохоронний орган, на який покладаються завдання щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування кримінальних правопорушень, віднесених до його компетенції, а також затверджено нову структуру системи Державного бюро розслідувань. Зокрема, внаслідок реалізації наказу ДБР від 20.02.2020 №202дск зі штатного розпису Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, виведено посади завідувача та головного спеціаліста (3 посади) Сектора організаційно-адміністративного та аналітичного забезпечення Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, та одночасно введено до штатного розпису начальник, головний спеціаліст (1 посада), завідувач господарства (1 посада), головний спеціаліст-юрист (1 посада) відділу матеріально-технічного забезпечення Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі. Таким чином, була скорочена та виведена зі штатного розпису посада державної служби головного спеціаліста сектору організаційно-адміністративного та аналітичного забезпечення Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, яку обіймав позивач. Встановивши цей факт, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для звільнення позивача на підставі положень частини першої статті 87 Закону № 889-VIIІ. З приводу доводів позивача про обов`язок відповідача запропонувати позивачу, перед звільненням, вакантну посаду у тому самому державному органі. Як зазначено вище, згідно з п.1 ч.1 ст. 87 Закону № 889-VIII підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу. Відповідно до ч.3 ст. 87 Закону № 889-VIII в редакції на час виникнення спірних правовідносин суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення. Суб`єкт призначення приймає рішення про припинення державної служби з підстав, передбачених пунктами 2 і 3 частини першої цієї статті, у п`ятиденний строк з дня настання або встановлення відповідного факту. Державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення за рішенням суб`єкта призначення може бути призначений на рівнозначну або нижчу посаду державної служби, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу. При цьому, вжите у частині третій статті 87 Закону № 889-VIII слово «може», означає, що на суб`єкта призначення або керівника державної служби не покладається обов`язок з працевлаштування працівників, що вивільняються. Вирішення питання пропонувати державному службовцю вакантну посаду чи ні законодавець залишив на розсуд суб`єкта призначення. За змістом роз`яснення Національного агентства України з питань державної служби від 20 лютого 2020 року № 86р/з при скороченні чисельності або штату державних службовців, скороченні посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу пропонування державному службовцю вакантної посади державної служби є правом суб`єкта призначення або керівника державної служби, а не обов`язком. Отже, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що положення чинного законодавства не передбачали обов`язку суб`єкта призначення або керівника державної служби працевлаштувати працівника, який вивільняється. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 28.07.2021 (справа №640/11024/20). Суд апеляційної інстанції не приймає доводи позивача з посиланням в апеляційній скарзі на те, що Законом України № 1285-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо відновлення проведення конкурсів на зайняття посад державної служби та інших питань державної служби», який набрав чинності 06.03.2021, частина третя статті 87 Закону № 889-VIII викладена у новій редакції, у якій закріплено, що одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю, державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови під переведення на запропоновану посаду. З огляду на правила дії закону в часі суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що оцінюючи правомірність звільнення особи, суд надає оцінку наказу про звільненню на предмет його правомірності, виходячи із того правового регулювання, яке існувало на час видання наказу про звільнення та яке було застосовано чи не застосовано під час вирішення питання щодо звільнення особи. Отже, оскільки положення частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII були чинними саме в тій редакції, яку наведено вище та яку застосовано відповідачем, у суду відсутні підстави для висновку про неправомірність звільнення позивача без пропозиції йому іншої посади в ТУ ДБР. Щодо аргументів позивача в позовній заяві про порушення його права на працю, слід зазначити, що Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішення, які відповідно до Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права, зазначав те, що право на доступ до публічної служби не є абсолютним. У разі коли є конфлікт декількох прав, кожне з яких гарантоване Конвенцією, варто зважити всі інтереси, що стосуються спірного випадку. У разі якщо держава зобов`язана однаково забезпечувати права, які гарантовані Конвенцією і між якими існує конфлікт, та якщо захист одного права призведе до втручання в інше право, саме держава покликана обрати адекватний засіб для того, щоб відповідне втручання у право було пропорційним і таким, що переслідує легітимну мету. Втручання може вважатись необхідним у демократичному суспільстві для досягнення легітимної мети, якщо воно відповідає невідкладній соціальній потребі і здійсненні національними органами засобами є відповідними та достатніми (рішення ЄСПЛ від 12.06.2014 у справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії»). У спірному випадку підставою звільнення позивача стали законодавчо внесені зміни щодо удосконалення діяльності ДБР, внаслідок чого було скорочено посаду державної служби, яку обіймав позивач, тому втручання у право позивача з підстав удосконалення діяльності ДБР шляхом внесення змін до деяких законів України, мало місце на підставі закону, переслідувало легітимну мету та було пропорційно їй. Стосовно доводів позивача щодо проявів дискримінації, що полягає у вибірковому підході до поновлення працівників на роботі у Національному агентстві з питань запобігання корупції, суд апеляційної інстанції в повній мірі погоджується з судом першої інстанції, що згідно з практикою ЄСПЛ дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування у відносно схожих ситуаціях (рішення у справі «Вілліс проти Сполученого Королівства» від 11 червня 2002 року, заява № 36042/97). Відмінність у ставленні також є дискримінаційною, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю. Договірна держава користується свободою розсуду при визначенні того, чи та якою мірою відмінності в інших схожих ситуаціях виправдовують різне ставлення (рішення у справі «Ван Раалте проти Нідерландів» від 21 лютого 1997 року, заява № 20060/92; рішення ЄСПЛ у справі «Пічкур проти України» від 7 листопада 2013 року, заява № 10441/06). Аналогічний підхід у своїх рішеннях використовує і Конституційний Суд України, вказуючи на те, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими. В іншому разі встановлення обмежень означало б дискримінацію (рішення Конституційного Суду України від 7 липня 2004 року №14-рп/2004). Наявність правомірної, об`єктивно обґрунтованої мети, способи досягнення якої є належними та необхідними, також виключає дискримінацію, що випливає з визначень прямої та непрямої дискримінації, наданих у Законі України «Про засади запобігання і протидії дискримінації в Україні». Враховуючи, що підстави та процедура звільнення державних службовців визначені Законом, а можливість прийняття особи на роботу після її звільнення на підставі пункту 1 частини 1 статті 87 Закону № 889-VIII за рішенням суб`єкта призначення є його правом, а не обов`язком, суд першої інстанції правильно зазначив про відсутність ситуації, за якої позивач зазнає менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб. Наведені в апеляційній скарзі доводи про протиправність оскаржуваного наказу від 21.12.2020 № 167 о/с з підстав відсутності повноважень щодо звільнення державного службовця у директора ТУ ДБР у м. Мелітополі, який не є керівником державної служби у розумінні Закону України «Про державну службу», суд також визнає необґрунтованими. Відповідно до частини 1 статті 83 Закону №889-VIII державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб`єкта призначення. За положеннями статті 87 Закону України «Про державну службу» рішення про звільнення на підставі частини першої цієї статті приймає суб`єкт призначення або керівник державної служби. Таким чином, наказ про звільнення особи з посади державної служби може бути виданий або суб`єктом призначення або керівником державної служби. Відповідно до п.3 ч.1 ст.2 Закону України «Про державну службу» керівник державної служби в державному органі (далі - керівник державної служби) - посадова особа, яка займає вищу посаду державної служби в державному органі, до посадових обов`язків якої належить здійснення повноважень з питань державної служби та організації роботи інших працівників у цьому органі. Пунктом 7 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну службу» визначено, що суб`єкт призначення - державний орган або посадова особа, яким відповідно до законодавства надано повноваження від імені держави призначати на відповідну посаду державної служби в державному органі та звільняти з такої посади. Відповідно до п.9 ч.1 ст.12 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» директор Державного бюро розслідувань призначає на посади та звільняє з посад працівників центрального апарату Державного бюро розслідувань, директорів та заступників директорів територіальних управлінь Державного бюро розслідувань. Відповідно до пункту 2 частини 3 статті 13 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» директор територіального управління Державного бюро розслідувань: призначає на посади та звільняє з посад працівників відповідного територіального управління, крім тих, які призначаються Директором Державного бюро розслідувань відповідно до статті 12 цього Закону. За змістом абзацу 8 пункту 3 розділу III Положення про Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Мелітополі, затвердженого наказом ДБР від 29.12.2020 № 875, директор ТУ ДБР призначає на посади та звільняє з посад працівників ТУ ДБР, крім тих, яких призначає Директор ДБР. Таким чином, директор Територіального управління Державного бюро розслідувань є найвищою посадою у відповідному Територіальному управлінні Державного бюро розслідувань, яка законом уповноважена призначати на посади і звільняти з посад працівників Територіального управління Державного бюро розслідувань, крім тих, яких призначає Директор ДБР, та є суб`єктом призначення в розумінні пункту 7 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну службу», що свідчить про те, що наказ про звільнення позивача у зв`язку зі скороченням посади державної служби видано повноваженою особою - директором Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, який є суб`єктом призначення відносно працівників відповідного територіального управління. Наказ про звільнення позивача від 21.12.2020 №167о/с підписаний директором Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, І.Д. Гаврилюком, який на час виникнення спірних правовідносин займав зазначену вище посаду. Отже, оскільки Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, є тією особою, яка законом наділена імперативними повноваженнями призначати та звільняти працівників відповідного Територіального управління, тому є правильним висновок суду першої інстанції, що наказ ТУ ДБР у м. Мелітополі від 21.12.2020 №167о/с про звільнення позивача підписаний уповноваженою особою. Суд першої інстанції під час розгляду даної справи повно дослідив обставини, які мають значення для справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції. Передбачені ст.317 КАС України підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення відсутні.

Результат розгляду: denied