Рішення адміністративного суду від 2022-07-26 00:00:00+03

Приватне підприємство Фірма "Нове житло" звернулось до суду з позовною заявою, в якій просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 09.02.2017 №0004261410 та від 18.04.2017 №0014172200. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення є протиправними та підлягають скасуванню, оскільки прийняті відповідачем на підставі висновків, зроблених за результатами перевірки позивача, які не відповідають фактичним обставинам. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.12.2019 позов задоволено. Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем не надано суду доказів на підтвердження дотримання передбаченої законом процедури з питань визначення вартості одного квадратного метру об`єкту нерухомості, вартості майнових прав на квартири, на день прийняття рішення про проведення оцінки, вартості майнових прав, якою підтверджено ринкову вартість майнових прав в розмірі, взятому за основу донарахувань податкових зобов`язань, тому оскаржувані податкові повідомлення-рішення відповідачем прийняті протиправно та необґрунтовано. Відповідач, не погоджуючись із судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та недотримання норм матеріального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 24.06.2020, ухваленою за результатами апеляційного перегляду справи за апеляційною скаргою ГУ ДПС у Київській області, скасовано рішення суду першої інстанції, а провадження у справі закрито, у зв`язку з наявністю такої, що набрала законної сили постанова суду у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Постановою Верховного Суду від [NUMBER].04.2021 скасовано постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 24.06.2020, справу №640/13460/19 направлено до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду. Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 25.05.2021 закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ГУ ДПС у Київській області на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.12.2019 з тих підстав, що апеляційна скарга подана особою, яка не має адміністративної процесуальної дієздатності. Постановою Верховного Суду від 17 січня 2022 року скасовано ухвалу Шостого апеляційного адміністративного суду від 25.05.2021, справу №640/13460/19 направлено до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду. Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 25.01.2022 прийнято справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Київській області до провадження. У апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що суд першої інстанції не встановив, що позивач вже звертався до суду з тотожним позовом до того самого відповідача, про той самий предмет, із тих самих підстав. Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, наполягаючи на необґрунтованості доводів скаржника і правильності висновків суду першої інстанції. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, оцінивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке. Як вбачається з матеріалів справи, у період з [NUMBER].12.2016 по 17.01.2017 Головним управлінням ДФС у Київській області проведено документальну планову виїзну перевірку ПП Фірма «Нове Житло» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2016 по 30.09.2016, за результатами якої складено акт перевірки від 24.01.2017 №12/10-36/14-04/32885032 (далі - Акт перевірки). Відповідно до висновків Акту перевірки, ПП Фірма «Нове Житло» допущено порушення вимог пп. 14.1.[NUMBER], пп. 14.1.219 п. 14.1 ст. 14, п. 185.1 ст. 185, п. 187.1 ст. 187, п. 188.1 ст. 188 Податкового кодексу України (далі - ПК України), в результаті чого занижено податок на додану вартість на загальну суму 8402960,00 грн, в т.ч. за листопад 2015 року на суму 4143852,00 грн, за грудень 2015 року на суму 1088667,00 грн, за січень 2016 року на суму 350,00 грн, за квітень 2016 року на суму 3170091 грн, та зменшено від`ємне значення з податку на додану вартість за вересень 2016 року в сумі 374650,00 грн. На підставі Акту перевірки відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення: - від 09.02.2017 №0004261410, яким зменшено від`ємне значення податку на додану вартість за вересень 2016 року на суму 374650,00 грн; - від 09.02.2017 №0004251410, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку додану вартість на загальну суму 10503700,00 грн, з яких за податковими зобов`язаннями - 8402960,00 грн, а за штрафними (фінансовими) санкціями - 2100740,00 грн. За результатами адміністративного (досудового) оскарження вказаних вище податкових повідомлень-рішень Державна фіскальна служба України рішенням про результати розгляду скарги від 11.04.2017 №7561/6/99-99-11-01-01-25 скасувала податкові повідомлення-рішення відповідача від 09.02.2017 №0004251410, №0004261410 в частині збільшення податкових зобов`язань з ПДВ на загальну суму 4495313,00 грн по взаємовідносинах із Міністерством внутрішніх справ України, а в іншій частині зазначені податкові повідомлення-рішення залишені без змін. У подальшому, на підставі Акту перевірки та рішення Державної фіскальної служби України від 11.04.2017 №7561/6/99-99-11-01-01-25 відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення від 18.04.2017 №0014172200, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку додану вартість на загальну суму 4884558,75 грн, з яких за податковими зобов`язаннями - 3907647,00 грн, а за штрафними (фінансовими) санкціями - 976911,75 грн. Вважаючи податкові повідомлення-рішення відповідача від 09.02.2017 р. №0004261410 та від 18.04.2017 р. №0014172200 протиправними та такими, що порушують законні права та інтереси позивача, останній звернувся з даним позовом до суду. Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам скаржника, колегія суддів зазначає таке. Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України. Відповідно до п. 188.1 ст. 188 ПК України база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім акцизного податку на реалізацію суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів, збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, що справляється з вартості послуг стільникового рухомого зв`язку, податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб`єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів). Водночас база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг не може бути нижче ціни придбання таких товарів/послуг, база оподаткування операцій з постачання самостійно виготовлених товарів/послуг не може бути нижче звичайних цін, а база оподаткування операцій з постачання необоротних активів не може бути нижче балансової (залишкової) вартості за даними бухгалтерського обліку, що склалася станом на початок звітного (податкового) періоду, протягом якого здійснюються такі операції (у разі відсутності обліку необоротних активів - виходячи із звичайної ціни), за винятком: товарів (послуг), ціни на які підлягають державному регулюванню; газу, який постачається для потреб населення. Згідно з пп. 14.1.[NUMBER], пп. 14.1.219 п. 14.1 ст. 14 ПК України звичайна ціна - ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Якщо не доведено зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню ринкових цін. Це визначення не поширюється на операції, що визнаються контрольованими відповідно до статті 39 цього Кодексу Ринкова ціна - ціна, за якою товари (роботи, послуги) передаються іншому власнику за умови, що продавець бажає передати такі товари (роботи, послуги), а покупець бажає їх отримати на добровільній основі, обидві сторони є взаємно незалежними юридично та фактично, володіють достатньою інформацією про такі товари (роботи, послуги), а також ціни, які склалися на ринку ідентичних (а за їх відсутності - однорідних) товарів (робіт, послуг) у порівняних економічних (комерційних) умовах Колегія суддів зауважує, що детального алгоритму чи методики «звичайного» ціноутворення наразі немає. Діюче податкове законодавство встановлює лише загальні норми, які наведені у підпунктах 14.1.[NUMBER] та 14.1.219 ст. 14 ПК України, якими встановлено, що звичайною ціною вважається ціна товарів, робіт чи послуг, визначена сторонами договору, якщо інше не встановлено ПК України. Якщо не доведено зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню ринкових цін. Ринкова ціна - ціна, за якою товари (роботи, послуги) передаються іншому власнику за умови, що продавець бажає передати такі товари (роботи, послуги), а покупець бажає їх отримати на добровільній основі. Обидві сторони є взаємно незалежними юридично та фактично, володіють достатньою інформацією про такі товари (роботи, послуги), а також ціни, які склалися на ринку ідентичних (а за їх відсутності - однорідних) товарів (робіт, послуг) у порівняних економічних (комерційних) умовах. Отже, в розумінні норм ПК України звичайною ціною для здійснення розрахунку бази оподаткування ПДВ операцій з постачання самостійно виготовлених товарів/послуг є ціна, визначена зацікавленими сторонами у цивільно-правовому договорі, яка водночас повинна відповідати ринковій ціні (ціні, що склалася на ринку товарів/послуг). Втім, положення ПК України не містять норм, які врегульовують процедуру доведення факту, що договірні ціни не відповідають ринковим цінам. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» оцінка майна, майнових прав (далі - оцінка майна) - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в статті 9 цього Закону (далі - нормативно-правові акти з оцінки майна), і є результатом практичної діяльності суб`єкта оціночної діяльності. Майновими правами, які можуть оцінюватися, визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», суб`єктами оціночної діяльності є: - суб`єкти господарювання - зареєстровані в установленому законодавством порядку фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності, а також юридичні особи незалежно від їх організаційно-правової форми та форми власності, які здійснюють господарську діяльність, у складі яких працює хоча б один оцінювач, та які отримали сертифікат суб`єкта оціночної діяльності відповідно до цього Закону; - органи державної влади та органи місцевого самоврядування, які отримали повноваження на здійснення оціночної діяльності в процесі виконання функцій з управління та розпорядження державним майном та (або) майном, що є у комунальній власності, та у складі яких працюють оцінювачі. Разом з тим, відповідно до пп. 20.1.36 п. 20.1 ст. 20 ПК України, контролюючі органи мають право, зокрема, звертатися до суду щодо нарахування та сплати податкових зобов`язань, коригування від`ємного значення об`єкта оподаткування або інших показників податкової звітності у результаті застосування звичайних цін. Згідно зі ст. 11 Закону України «Про ціни та ціноутворення» вільні ціни встановлюються суб`єктами господарювання самостійно за згодою сторін на всі товари, крім тих, щодо яких здійснюється державне регулювання цін. Відповідно до п. 172.3 ст. 172 ПК України, дохід від продажу об`єкта нерухомості визначається виходячи з ціни, зазначеної в договорі купівлі-продажу, але не нижче оціночної вартості такого об`єкта, розрахованої органом, уповноваженим здійснювати таку оцінку відповідно до закону. Згідно зі ст. 3 Закон України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», незалежною оцінкою майна вважається оцінка майна, що проведена суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання. Процедури оцінки майна встановлюються нормативно-правовими актами з оцінки майна. У випадках проведення незалежної оцінки майна складається звіт про оцінку майна. У випадках самостійного проведення оцінки майна органом державної влади або органом місцевого самоврядування складається акт оцінки майна. Вимоги до звітів про оцінку майна та актів оцінки майна встановлюються відповідно до статті 12 цього Закону. Датою оцінки є дата, за станом на яку здійснюються процедури оцінки майна та визначається вартість майна. Нормативно-правовими актами з оцінки майна можуть бути передбачені строки дії звіту про оцінку майна (акта оцінки майна) від дати оцінки або дати її затвердження (погодження) замовником. Водночас, відповідно до ст. 7 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», проведення оцінки майна є обов`язковим у випадках, зокрема, оподаткування майна згідно з законом, крім випадків визначення розміру податку при спадкуванні власності, вартість якої оподатковується за нульовою ставкою. Отже, колегія суддів вважає правильними висновками суду першої інстанції, що визначенню звичайної ринкової ціни, вартості для цілей оподаткування під час здійснення операцій з нерухомістю передує процедура з проведення, визначення оцінки вартості об`єкта оподаткування суб`єктами оціночної діяльності в передбаченому порядку відповідно до Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні». З матеріалів справи вбачається, що в основу Акту перевірки та відповідно прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень відповідачем було покладено те, що на формування показників нарахувань податкових зобов`язань мало вплив здійснення операцій з придбання майнових прав на квартири №№ [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER] реалізованих фізичній особі - [PERSON] , реалізацію яких відповідач встановив за цінами, які є нижче ринкових. На заниження податку на додану вартість, на думку відповідача, вплинула реалізація майнових прав на квартири за цінами, нижчими від звичайних, в результаті чого ПП Фірма «Нове Житло» було занижено ціну реалізації майнових прав на квартири на загальну суму 25693780,00 грн., в т.ч. ПДВ 4282297,00 грн. Відповідач зазначив, що [PERSON] було реалізовано майнові права на квартири за адресою: [ADDRESS] , за нижчою вартістю, ніж Міністерству внутрішніх справ України. Також відповідач вказав, що позивачем встановлено звичайну ціну вартості одного квадратного метра майнових прав на квартири, реалізованих [PERSON] , в розмірі 13700,00 грн. Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач в порушення вимог ч. 2 ст. [NUMBER] Кодексу адміністративного судочинства України не надав доказів на підтвердження дотримання процедури з питань визначення вартості одного квадратного метру об`єкту нерухомості, вартості майнових прав на квартири за адресою: [ADDRESS] , на день прийняття рішення про проведення оцінки, вартості майнових прав, якою підтверджено ринкову вартість майнових прав в розмірі, взятому за основу донарахувань податкових зобов`язань, викладених контролюючим органом в Акті перевірки та оскаржуваних податкових повідомленнях-рішеннях. Суд апеляційної інстанції не приймає до уваги доводи скаржника про те, що у цій справі податковим органом порівнювалися ціни на об`єкти нерухомості в одній і тій самій забудові, в один і той самий період, які реалізовувалися одним і тим самим продавцем різним суб`єктам, оскільки контролюючий орган не надав доказів, що об`єкти нерухомості містили подібні характеристики, адже на основні чинники ціноутворення впливає, зокрема, ступень комфортності (поверховість, вид з вікон, індивідуальне планування, інженерні комунікації тощо). Крім того, відповідно до рекомендації ДФС України «щодо звичайних цін», викладених у листі №22286/6/99-99-15-03- 02-15 від 13.10.2016, зазначено що для отримання переліку офіційних джерел, які містять інформацію про ринкові ціни (ціни, що склалися на ринку товарів/послуг), контролюючому органу необхідно звертатися до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, як до головного органу у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує зокрема, формування та реалізацію державної цінової політики та формування державної політики з контролю за цінами та державних органів статистики. Доказів звернення відповідача до вказаних органів матеріали справи не містять. З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення відповідачем прийняті протиправно та необґрунтовано, а тому підлягають скасуванню. Доводи апеляційної скарги щодо того, що позивач вже звертався до суду з тотожним позовом до того самого відповідача, про той самий предмет, із тих самих підстав у справі №810/1585/17, колегія суддів не приймає, оскільки згідно з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 24.06.2020 в цій справі, позовні вимоги, що були предметом розгляду у справі №810/1585/17, були обґрунтовані іншими, відмінними від наведених в позовній заяві, що є предметом розгляду цієї справи, підставами. Колегія суддів також вважає необґрунтованим посилання скаржника на висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 18.12.2018 у справі № 810/1585/17, з огляду на наступне. Верховний Суд у справі № 810/1585/17, дійшов таких висновків. «Суд вважає обґрунтованим висновок суду апеляційної інстанції, що встановлені обставини справи вказують на безпосередню можливість (домовленість між сторонами) здійснювати контроль за подальшим продажем майнових прав на житло у зв`язку із наявністю родинних зв`язків в ланцюгу продажу та відповідно впливати на ціну укладених договорів, а відтак, доведеність податковим органом пов`язаності осіб у розумінні підпункту 14.1.159 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, що і спричинило її відхилення в декілька разів від звичайних цін продажу». На думку колегії суддів, висновки Верховного Суду у згаданій справі не можуть бути враховані судом апеляційної інстанції, оскільки вони сформовані не у подібних правовідносинах. Так, як установлено судом з матеріалів справи, яка розглядається, позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги підставою позову зазначав, що відповідач, як суб`єкт владних поноважень, не надав доказів на підтвердження дотримання передбаченої законом процедури з питань визначення вартості одного квадратного метру об`єкту нерухомості, вартості майнових прав на квартири на день прийняття рішення про проведення оцінки, вартості майнових прав, якою підтверджено ринкову вартість майнових прав у розмірі, взятому за основу донарахувань податкових зобов`язань, викладених податковим органом в Акті перевірки та оскаржуваних податкових-повідомленнях-рішеннях. У свою чергу, у справі №810/1585/17 між тими ж сторонами про скасування податкових повідомлень-рішень, підставою позовних вимог було те, що відповідачем при визначенні бази оподаткування по проведеним операціям, [PERSON] , якого відповідач вважав пов`язаною особою, неправомірно застосована договірна ціна по іншим договорам, а не договірна вартість по договору з безпосереднім покупцем, як це передбачено ст. 188 Податкового кодексу України. Отже, позовні вимоги, що були предметом розгляду у справі №810/1585/17, були обґрунтовані іншими, відмінними від наведених в позовній заяві, що є предметом розгляду цієї справи, підставами. Щодо клопотання скаржника про залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку з пропуском місячного строку звернення до суду, передбаченого 56.19 ст. 56 ПК України, оскільки рішення Державної податкової служби України, прийняте за наслідками адміністративного оскарження спірних податкових повідомлень-рішень, позивач отримав 14.04.2017, а з позовом у цій справі звернувся 22.07.2019, колегія суддів зазначає таке. В обґрунтування клопотання скаржник посилався на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 26 листопада 2020 року у справі №500/2486/19, згідно з якою норма пункту 56.18 статті 56 Податкового кодексу України не визначає процесуального строку звернення до суду і, відповідно, не є спеціальною щодо норми пункту 56.19 статті 56 Податкового кодексу України. Водночас норма пункту 56.19 статті 56 Податкового кодексу України є спеціальною щодо норми частини четвертої статті 122 КАС України, має перевагу в застосуванні у податкових спорах і регулює визначену її предметом групу правовідносин - оскарження в судовому порядку податкових повідомлень-рішень та інших рішень контролюючих органів про нарахування грошових зобов`язань за умови попереднього використання позивачем досудового порядку вирішення спору (застосування процедури адміністративного оскарження - абзац третій пункту 56.18 статті 56 ПК України). Вона встановлює строк для їх оскарження протягом місяця, що настає за днем закінчення процедури адміністративного оскарження відповідно до пункту 56.17 цієї статті. Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що у вказаній постанові від 26 листопада 2020 року у справі №500/2486/19, зауважено на тому, що: - суди повинні уникати випадків правового пуризму, зокрема скасування правомірних рішень, ухвалених відповідно до усталеної на той час судової практики, лише на тій підставі, що станом на час розгляду справи судом апеляційної та/або касаційної інстанції змінилось юридичне тлумачення відповідної правової норми; - зміна судової практики, що відбулася після ухвалення судами остаточного рішення, не повинна порушувати принцип правової визначеності та стабільності правового регулювання, чинного на час розгляду справи судами попередніх інстанцій; - задля додержання принципу правової визначеності та забезпечення права на справедливий суд, які є елементами принципу верховенства права, зміна сталої судової практики, яка відбулася в бік тлумачення норм права щодо застосування коротших строків звернення до суду, може розглядатися судами як поважна причина при вирішенні питання поновлення строків звернення до суду в податкових правовідносинах, які виникли та набули характеру спірних до зміни такої судової практики. В контексті викладених у постанові від 26 листопада 2020 року у справі №500/2486/19 висновків необхідно звернути увагу на те, що Конституцією України (статті 8, 129 та 147) гарантовано визнання та застосування в Україні принципу верховенства права. При цьому, загальновизнано, що його базовим елементом є принцип правової визначеності, який, крім іншого, означає стабільність та єдність судової практики, а також можливість відступу судом від своєї попередньої правової позиції лише за наявності вагомих підстав. Слід зазначити, що єдність судової практики відіграє надважливу роль у забезпеченні однакового правозастосування в адміністративному судочинстві, що сприяє правовій визначеності та передбачуваності стосовно вирішення спірних ситуацій для учасників судового процесу. Зважаючи на ту обставину, що з позовом Приватне підприємство Фірма "Нове житло" звернулось до суду першої інстанції 17.07.2019, тобто до прийняття 26 листопада 2020 року постанови Верховного Суду у справі №500/2486/19, якою змінено правовий підхід до визначення строків звернення до суду за оскарженням податкових повідомлень-рішень та інших рішень контролюючих органів про нарахування грошових зобов`язань, після їх адміністративного оскарження, то з метою недопущення обмеження права на доступ до суду через зміну судової практики, колегія суддів констатує відсутність правових підстав для залишення позову у цій справі без розгляду з підстав пропуску строку звернення до суду. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 22 листопада 2021 року у справі № 813/7510/14. Щодо клопотання позивача про повернення апеляційної скарги відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 169 КАС України (не усунення недоліків апеляційної скарги), з тих підстав, що матеріали справи не містять підтвердження належного уповноваження Левчука С. на представництво інтересів відповідача на момент вчинення окремої процесуальної дії (підписання заяви про усунення недоліків апеляційної скарги) у розумінні ст. 59 КАС України, колегія суддів вважає, його безпідставним і таким, що не підлягає задоволенню, оскільки ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 25 лютого 2020 року, у зв`язку з виконанням скаржником ухвали суду апеляційної інстанції від 17 січня 2020 року про залишення апеляційної скарги без руху, колегією суддів вирішено питання про відкриття апеляційне провадження за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Київській області на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 грудня 2019 р. у цій справі. Під час відкриття апеляційного провадження колегія суддів не встановила підстав для повернення апеляційної скарги відповідача. Колегія суддів зауважує, що приписи Кодексу адміністративного судочинства України не передбачають підстав для повернення апеляційної скарги після відкриття апеляційного провадження у справі. Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін. Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм процесуального та матеріального права, судом першої інстанції встановлено всі обставини, що мають значення для справи, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим підстав для скасування оскаржуваного рішення суду не вбачається. Щодо судових витрат на правничу допомогу, колегія суддів зазначає таке. Відповідно до ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. За правилами ч. ч. 1, 2 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Приписи ч. 3 ст. 134 КАС України визначають для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 4 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Водночас в силу положень ч. 5 ст. 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно ч. 9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись. Водночас згідно ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права (Рішення Конституційного Суду від 30.09.2009 № 23-рп/2009 "У справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень статті 59 Конституції України (справа про право на правову допомогу). Одним з основних прецедентів щодо угод про виплату адвокату гонорару в разі виграшу є справа "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece) від 19.10.2000, скарга №31107/96, у якій ЄСПЛ узагальнив свою минулу практику з цього питання і сформулював основні положення стосовно таких угод. Суд зазначив, що згідно з його прецедентною практикою (§ 23 справи "Санді Таймс проти Об`єднаного Королівства (№2)" (Sunday Times v. UK (№2) від 06.11.1980, скарга №6538/74), відшкодування судових витрат передбачає, що встановлена їх реальність, необхідність і, більше того, умова розумності їх розміру. Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "East/West Alliance Limited" проти України", оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "Ботацці проти Італії" (Bottazzi v. Italy), № 34884/97). Колегія суддів зауважує, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Результат розгляду: granted