Рішення адміністративного суду від 2022-07-14 00:00:00+03

[PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив: - визнати незаконним та скасувати пункт 11 рішення 13 сесії Чернівецької міської ради (далі - відповідач) VIII скликання від 01.12.2021р №632 "Про відмову громадянам у передачі безоплатно у власність земельних ділянок"; - зобов`язати Чернівецьку міську раду на черговій сесії прийняти рішення про надання [PERSON] дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки яка розташована на розі [ADDRESS] та межує із будинковолодінням [ADDRESS] орієнтовною площею 0,0500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (код 02.01), за рахунок земель запасу. Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 19 квітня 2022 року адміністративний позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано пункт 11 рішення 13 сесії Чернівецької міської ради VIII скликання від 01.12.2021р №632 "Про відмову громадянам у передачі безоплатно у власність земельних ділянок. Зобов`язано Чернівецьку міську раду на черговій сесії прийняти рішення про надання [PERSON] дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки яка розташована на розі [ADDRESS] та межує із будинковолодінням [ADDRESS] орієнтовною площею 0,0500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (код 02.01), за рахунок земель запасу. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції Чернівецька міська рада подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення повністю та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог. Свої вимоги обґрунтувала тим, що судом не надано належної оцінки нормам чинного законодавства, висновки суду не відповідають обставинам справи, що призвело до прийняття невірного рішення. Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково. Встановлено, що 01.10.2021 року [PERSON] звернувся до Чернівецького міського голови з заявою, в якій просив надати дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (код 02.01), за рахунок земель запасу, яка розташована на розі [ADDRESS] . Позивачем додано копію паспорту, викопіювання з публічної кадастрової карти із вказаним місце розташуванням та копію документа про наявність пільг. 03.11.2021 року позивач звернувся з заявою, в якій з метою кращої ідентифікації місця розташування земельної ділянки надав викопіювання з карти м. Чернівці із вказаним місцем розташування земельної ділянки. 17.11.2021 року відповідачем надано відповідь, відповідно до змісту яких вказано, що графічні матеріали про уточнення місця розташування прийняті до відома. 01.12.2021 року пунктом 11 рішення Чернівецької міської ради відмовлено в наданні дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, яка розташована на розі [ADDRESS] та межує із будинковолодінням [ADDRESS] , орієнтовною площею 0,0500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (код 02.01), у зв`язку з наявністю нерухомого майна, яка належить іншим особам на земельній ділянці, яку зазначено в графічних матеріалах, позивачу відмовлено у наданні дозволу на складання проекту землеустрою на підставі ст. 42 та 118 ЗК України. Вважаючи рішення відповідача протиправним, позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Відповідно до частини першої статті 122 Земельного кодексу України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Згідно з частиною шостою статті 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки. Положеннями частини сьомої вказаної статті визначено, зокрема, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови в наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. У разі якщо в місячний строк з дня реєстрації клопотання відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування не надав дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє відповідний орган. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Згідно пункту г частини першої статті 121 Земельного кодексу України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), зокрема, в містах - не більше 0,10 гектара. Аналізуючи зміст указаних норм, які встановлюють механізм та процедуру звернення осіб до органів місцевого самоврядування чи органів виконавчої влади з приводу надання їм у власність земельних ділянок, суд звертає увагу, що надання відповідного дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є одним з етапів погодження і оформлення документів, які відповідно до вимог чинного законодавства є необхідними для прийняття компетентним органом рішення про набуття громадянами земель у власність. Отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає прийняття позитивного рішення про надання її у власність, оскільки процес передачі земельної ділянки громадянам у власність є стадійним, зокрема, першою стадією якого є надання уповноваженим органом дозволу на розробку проекту землеустрою. Нормами Земельного кодексу України чітко визначені підстави, за наявності яких заявнику може бути відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а саме: невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Даний перелік є вичерпним. При цьому чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 Земельного кодексу України. Як вбачається зі змісту пункту 11 рішення Чернівецької міської ради 13 сесії VIII скликання від 01 грудня 2021 року №632, яке позивач оскаржує у даному позові, йому відмовлено у наданні дозволу на складання проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, яка розташована на розі [ADDRESS] та межує із будинковолодінням [ADDRESS] , орієнтовною площею 0,0500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (код 02.01), у зв`язку з наявністю нерухомого майна, яка належить іншим особам на земельній ділянці, яку зазначено в графічних матеріалах, позивачу відмовлено у наданні дозволу на складання проєкту землеустрою на підставі ст. 42 та 118 ЗК України. Водночас, суд першої інстанції вірно заначив, що позивачем подано заяву від 03.11.2021 року, в якій з метою кращої ідентифікації місця розташування земельної ділянки надав викопіювання з карти м. Чернівці із вказаним місцем розташування земельної ділянки. При цьому, згідно розгляду звернення Департаментом урбаністики та архітектури Чернівецької міської ради зазначено, що додані графічні матеріали про уточнення місця розташування земельної ділянки прийняті до відома. Вказано, що звернення та графічні матеріали об`єднанні з первинними документами. В апеляційній скарзі відповідач вказує, що подаючи заяву про надання дозволу на складання проекту землеустрою, позивач надав графічні матеріали, де вказано земельну ділянку, що знаходиться на розі [ADDRESS] . Разом з тим, колегія суддів зазначає, що на графічних матеріалах, які надав позивач, чітко вказані вулиці, що дає можливість встановити вказане місце розташування земельної ділянки саме на розі [ADDRESS] та межує із будинковолодінням [ADDRESS] , а не на розі [ADDRESS] . Враховуючи зазначене вище та надаючи оцінку посиланням відповідача в зазначеному вище пункті рішення, суд зазначає, що така позиція відповідача не ґрунтується на законі, яким врегульовані спірні відносини, та суперечить положенням Земельного кодексу України. Суд звертає увагу, що відповідач у відповіді на звернення вказував, що звернення та графічні матеріали об`єднанні з первинними документами. При цьому, як зазначалось вище, статтею 118 Земельного кодексу України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у передачі земельної ділянки у власність (користування) і такий не може бути розширено рішенням органу місцевого самоврядування. Колегія суддів, що при вирішенні спірних відносин відповідач повинен керуватися безпосередньо нормами Земельного кодексу України, і повноваження, якими наділений орган місцевого самоврядування щодо земельних питань, повинні випливати виключно з відповідних норм цього кодексу. При цьому, варто зазначити, що отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ще не означає прийняття позитивного рішення про надання її у власність, адже процес передачі земельної ділянки громадянам у власність є стадійним, першою стадією якого є надання дозволу на розробку проекту землеустрою. Враховуючи викладене, суд не погоджується з доводами відповідача про наявність вмотивованої відмови у наданні позивачу дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність. Тому відмова відповідача з наведених мотивів є безпідставною та необґрунтованою. Щодо зобов`язання відповідача на черговій сесії прийняти рішення про надання [PERSON] дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки яка розташована на розі [ADDRESS] та межує із будинковолодінням № 47 орієнтовною площею 0,0500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (код 02.01), за рахунок земель запасу, колегія суддів вказує наступне. Згідно з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи №(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 \~на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта. У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження. Дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи бездіяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. При реалізації дискреційного повноваження суб`єкт владних повноважень зобов`язаний поважати основоположні права особи, додержуватися: конституційних принципів; принципів реалізації відповідної владної управлінської функції; принципів здійснення дискреційних повноважень; змісту публічного інтересу; положень власної компетенції; вказівок, викладених у інтерпретаційних актах; фахових правил, закріплених у нормативних актах; адміністративної практики; судової практики; процедурних вимог. Відповідно до пунктів 2, 4 та 10 частини другої статті 245 КАС України у разі задоволення адміністративного позову суд може визнати протиправним та скасувати індивідуальний акт чи окремі його положення; визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язати вчинити певні дії; визначити інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів. Згідно з частиною четвертою статті 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні. Колегія суддів зазначає, що вирішення питання про яке просить позивач, в частині зобов`язання надати дозвіл на виготовлення проекту землеустрою для відведення земельної ділянки, перебуває поза компетенцією адміністративного суду, оскільки до юрисдикції суду в широкому розумінні не входить зобов`язання відповідача приймати на сесії будь-яке конкретне рішення, оскільки відповідно до чинного законодавства України суд не має права перебирати на себе повноваження, віднесені до компетенції, зокрема, органів місцевого самоврядування. Суд може за наявності достатніх правових підстав визнати рішення неправомірним та скасувати його, а також зобов`язати відповідача з урахуванням висновків суду повторно розглянути відповідне питання та прийняти за наслідками розгляду вмотивоване та обґрунтоване нормами законодавства рішення, при цьому суд не може перебирати на себе функцію дозвільного органу, яка не покладена на суд законом. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13.01.2021 у справі № 1340/5638/18. Колегія суддів вказує, що заява позивача підлягає розгляду повноважним органом на відповідність вимогам закону, а суд на цьому етапі позбавлений процесуальної можливості приймати рішення за умови не перевірки, не надання оцінки та не встановлення певних обставин суб`єктом владних повноважень з цього питання. З огляду на наведене, належним способом захисту порушених прав позивача буде саме зобов`язання відповідача повторно розглянути клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з прийняттям обґрунтованого та законного рішення. Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції у частині визнання протиправнмим пункт 11 рішення 13 сесії Чернівецької міської ради VIII скликання від 01.12.2021р №632 "Про відмову громадянам у передачі безоплатно у власність земельних ділянок", однак у частині зобов`язання надати позивачу дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, висновки суду першої інстанції є передчасними та у цій частині рішення підлягає скасуванню, апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.\~

Результат розгляду: partial