Рішення адміністративного суду від 2023-08-18 00:00:00+03

[PERSON] (далі - позивач) звернулась до суду з позовом, в якому просила: - стягнути з Верхньосироватської сільської ради на користь [PERSON] середній заробіток за період з 08.07.2021 до 20.05.2022 та моральну шкоду в сумі 3 000,00 грн. В обґрунтування позову зазначила, що при звільненні з посади, відповідач не провів з нею повний розрахунок, зокрема, в частині виплати допомоги по тимчасовій непрацездатності за період з 02.03.2020 по 04.03.2020 в сумі 2 402,94 грн. Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 31.12.2021 року у справі №480/5389/21, яке набрало законної сили, зобов`язано Верхньосироватську сільську раду нарахувати та виплатити їй допомогу по тимчасовій втраті працездатності в сумі 2 402,94 грн. На виконання судового рішення сума заборгованості з допомоги по тимчасовій непрацездатності фактично виплачена відповідачем лише 20.05.2022, отже у позивача виникло право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку на підставі ст. ст. 116, 117 КЗпП України. Крім того, звертала увагу, що у зв`язку із затримкою виплати відповідачем лікарняних, вона відчувала моральні страждання, змушена була економити на ліках, що негативно вплинуло на її здоров`я, у зв`язку з чим просила також стягнути з Верхньосироватської сільської ради моральну шкоду в сумі 3 000,00 грн. Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 15.09.2022 в задоволенні позову відмовлено. Позивач, не погодившись із судовим рішенням, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, що призвело до неправомірного висновку, просила його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що судовим рішенням від 31.12.2021 у справі №480/5389/21 не вирішено питання щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виплати допомоги по тимчасовій непрацездатності за період з 08.07.2021 до 20.05.2022, а стосується лише періоду з квітня 2020 р. по липень 2021 р. та присуджений за несвоєчасну сплату їй трьох днів відпускних. Таким чином, оскільки остаточний розрахунок \~проведено Верхньосироватською сільською радою лише 20.05.2022, тому наявні підстави для виплати їй середнього заробітку за період з 08.07.2021 до 20.05.2022 \~на підставі ст. ст. 116, 117 КЗпП України. Верхньосироватська сільська рада Сумського району Сумської області (далі - відповідач) надала до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому, наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. Відповідно до ч. 1 ст. 308, п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглянута в межах доводів апеляційної скарги, в порядку письмового провадження. Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, апеляційну скаргу, відзиву на неї, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено та підтверджено апеляційним судом, що [PERSON] в період з 02.10.2019 до 24.03.2020 обіймала посаду секретаря Верхньосироватської сільської ради. Рішенням 35 сесії сьомого скликання Верхньосироватської сільської ради Сумського району Сумської області від 23.03.2020 припинено повноваження секретаря ради [PERSON] та 24.03.2020 розпорядженням сільського голови № 54-ОС останню звільнено із займаної посади (а.с. 13-14). Під час \~перебування в трудових відносинах з відповідачем, позивач з 02.03.2020 до 04.03.2020 знаходилася на лікарняному, однак допомога по тимчасовій непрацездатності за три дні у розмірі 2 402,94 грн не була виплачена, в тому числі при її звільненні. Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 31.12.2021 у справі № 480/5389/21, яке набрало законної сили, стягнуто з Верхньосироватської сільської ради Сумського району Сумської області на користь [PERSON] допомогу по тимчасовій непрацездатності за період з 02.03.2020 по 04.03.2020 у розмірі 2 402,94 грн та середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 4 690,00 грн. Верхньосироватська сільська рада, на виконання судового рішення, провела [PERSON] виплату стягнутих судом сум двома платежами: 16.05.2022 в сумі 5 709,82 грн., 20.05.2022 року - \~1 383,12 грн, що підтверджується випискою з карткового рахунку позивача в АТ «ПриватБанк» (а.с. 16-17). Вважаючи, що відповідач допустив затримку розрахунку при звільненні, позивач звернулась до суду за стягненням середнього заробітку. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що право позивача на отримання середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні вже поновлено рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 31.12.2021 у справі №480/5389/21, натомість виплата відповідачем суми на \~виконання судового рішення не є затримкою розрахунку при звільненні у розумінні ст. 117 КЗпП. Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне. Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Судовим розглядом встановлено, що на момент звільнення [PERSON] з посади секретаря Верхньосироватської сільської ради Сумського району Сумської області, відповідач не провів з нею повного розрахунку, а саме не виплатив, зокрема, допомогу по тимчасовій втраті працездатності в сумі 2 402,94 грн. Позивачем оскаржено зазначену вище бездіяльність відповідача в судовому порядку, за наслідками якої рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 31.12.2021 у справі № 480/5389/21, стягнуто з Верхньосироватської сільської ради Сумського району Сумської області на користь [PERSON] допомогу по тимчасовій непрацездатності за період з 02.03.2020 по 04.03.2020 у розмірі 2 402,94 грн та середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 4 690,00 грн. Суд першої інстанції у рішенні від 31.12.2021 у справі № 480/5389/21 зазначив, що Верхньосироватською сільською радою \~на день звільнення не виплачено позивачу всі належні суми, зокрема допомогу по тимчасовій непрацездатності за три дні з 02.03.2020 по 04.03.2020 та на день розгляду справи судом \~розрахунок по усіх належних позивачу виплатах не проведений, тривалість затримки на день звернення до суду з останнім позовом склала \~323 робочих дні, що є підставою для виплати на її користь середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні в сумі 4\~690,00 грн., застосовуючи критерії співмірності та пропорційності заявлених до стягнення сум середнього заробітку із встановленим розміром заборгованості. Отже, вказаним судовим рішенням вирішено питання про стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок за період з моменту звільнення по дату звернення до суду з позовом про стягнення недоотриманих коштів (липень 2021). Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 31.12.2021 у справі № 480/5389/21 набрало законної сили 01.02.2022 та відповідачем виплачено [PERSON] допомогу по тимчасовій непрацездатності за період з 02.03.2020 по 04.03.2020 у розмірі 2 402,94 грн, що визнається сторонами по справі лише 20.05.2022. Таким чином, позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок за період з липня 2021 р. по день фактичної виплати суми 2 402,94 грн - 20.05.2022 не були предметом судового розгляду, а тому суд першої інстанції помилково дійшов висновку , \~що право позивача на отримання відповідного відшкодування від роботодавця за несвоєчасний розрахунок при звільненні вже поновлено рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 31.12.2021 року у справі № 480/5389/21. Також є помилковими висновки суду першої інстанції щодо не можливості застосування до спірних правовідносин ст.ст.116,117 КЗпП України. Так, ст. 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. Частина 1 ст. 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником. Частина 2 ст. 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору. Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування. Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення. Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця. Такий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17. Беручи до уваги наведене, колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції, що ст. 116, 117 КЗпП України не розповсюджуються на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати, зокрема на спірні правовідносини, які виникли у зв`язку із затримкою виплати допомоги по тимчасовій втраті працездатності, що підлягала виплаті при звільненні позивача із займаної посади у березні 2020 р., та була встановлена рішенням суду. Необґрунтованими у цьому аспекті є посилання суду першої інстанції на постанову Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 810/1543/17, де Суд зазначав, що стаття 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати з огляду на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України» від 08.04.2010 Європейського суду з прав людини (справа «Меньшакова проти України»). Так, Велика Палата Верховного Суду у постановах від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 та від 13.05.2020 у справі № 810/451/17 дійшла висновку про відсутність підстав вважати, що Європейський суд з прав людини надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 КЗпП України всупереч практиці Верховного Суду України. Вказане рішення Європейського суду з прав людини не може розглядатися як підстава для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 15 вересня 2015 року у справі № 21-1765а15, відповідно до якого положення статей 116 та 117 КЗпП України поширюються на правовідносини, які виникли у зв`язку з прийняттям та виконанням судового рішення про виплату заборгованості із заробітної плати та відшкодування/компенсації. За наведених обставин, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги щодо наявності підстав стягнення з відповідача на користь [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку. Щодо розміру зазначеного вище відшкодування колегія суддів зазначає наступне. Так, Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100. Відповідно до абз. 1 п. 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Згідно з абз. 3 п. 2 Порядку № 100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Абзацом 1 п. 8 Порядку № 100 передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Судом апеляційної інстанції встановлено, що судовим рішенням у справі № 480/5389/21 охоплюється період з 24.03.2020 по 07.07.2021 (дата подання позову), остаточний розрахунок із позивачем проведений 20.05.2022, тобто із затримкою у 221 робочий день (період з 08.07.2021 по 20.05.2022). Як вбачається з матеріалів справи, сума нарахованої заробітної плати позивача за січень 2020 р. складала 10 235,00 грн, за лютий 2020 р. - 2 558,75 грн, (останні два календарних місяці, що передували звільненню), а отже середньоденний заробіток позивача за останні два місяці перед звільненням складав 492,07 грн. Таким чином, середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні із розрахунку 492,07 грн/день за 221 день становить 108 747,47 грн. Разом з тим, суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц). Як зазначено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду зауважила, що зменшення судом розміру означеного середнього заробітку, передбаченого статтею 117 КЗпП України, має залежати від розміру недоплаченої суми, належної працівникові при звільненні. Мета відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Тож, саме виходячи із природи такого відшкодування, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому, оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на очевидну неспівмірність суми середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості (2 402,94 грн.), характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, наявності іншого судового рішення про стягнення середнього заробітку за несвоєчасну виплату заборгованості, проте за інший період, \~колегія суддів вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 1 500,00 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників. Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача буде стягнення на її користь 1 500,00 гривень як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Щодо доводів апеляційної скарги про стягнення моральної шкоди. Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Стаття 16 ЦК України \~\~визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 5 КАС кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю. Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності, прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. З огляду на природу інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої суб`єктом владних повноважень, сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56). Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано. У розвиток цих положень, у постанові від 27.11.2019 у справі №750/6330/17 Верховний Суд звернув увагу на те, що виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір (п. 51). У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (п. 53). З огляду на характер правовідносин між людиною і державою (в особі органу державної влади чи органу місцевого самоврядування), з метою забезпечення реального та ефективного захисту прав людини, у справах адміністративного судочинства саме на суб`єкта владних повноважень-відповідача покладається тягар спростування факту заподіяння моральної шкоди та доведення неадекватності (нерозумність, несправедливість) її розміру, визначеного позивачем (п. 54). Ураховуючи положення статей 72 74, 77 78 КАС України, колегія суддів зазначає, що у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди. Натомість позивачем не доведено факту спричинення моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та моральної шкоди, оскільки суду не надано жодних доказів завдання їй фізичного болю, душевних страждань або приниження репутації фізичної особи (виписки з історії хвороби, дані медичного обстеження, докази втрати репутації тощо). При цьому, суд зауважує, що позивач не зазначила у чому саме виражались її моральні страждання та завдання моральної шкоди (страждань та приниження), з яких міркувань вона виходила зазначаючи саме такий розмір шкоди 3\~000,00 грн. Доказів на підтвердження існування саме моральних страждань та визначеного позивачем розміру моральної шкоди (відповідного розрахунку моральної шкоди) ні суду першої, ні апеляційної інстанції не надано. Враховуючи відсутність у матеріалах справи доказів на підтвердження заподіяння позивачеві моральних страждань або втрат немайнового характеру та причинного зв`язку між діями відповідача і отриманням моральної шкоди, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди. За приписами п. 2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Згідно зі ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Враховуючи, вищенаведене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги частково спростовують позицію суду, викладену в оскаржуваному судовому рішенні, підтверджують допущення судом першої інстанції порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині відмови в задоволенні позову про стягнення на користь позивача суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову. В іншій частині рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, а отже підлягає залишенню без змін.

Результат розгляду: partial