Рішення адміністративного суду від 2022-08-12 00:00:00+03

[PERSON] (далі за текстом також позивач, [PERSON] ) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління Служби безпеки України в Полтавській області (далі за текстом також відповідач), в якому просив: - визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки сплати належних йому сум при звільненні за період з 28.12.2018 по 30.08.2021; - стягнути з Управління Служби безпеки України в Полтавській області на користь [PERSON] середній заробіток за весь час затримки сплати належних йому при звільненні сум (невиплату індексації грошового забезпечення за період з січня 2015 року по лютий 2018 року) за період з 28.12.2018 по день фактичного розрахунку (30.08.2021). Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2021 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України в Полтавській області щодо ненарахування та невиплати [PERSON] середнього заробітку за час затримки сплати належних йому сум при звільненні (невиплату індексації грошового забезпечення за період з січня 2015 року по лютий 2018 року) за період з 29.12.2018 по 30.08.2021. Стягнуто з Управління Служби безпеки України в Полтавській області на користь [PERSON] середній заробіток за весь час затримки сплати належних йому при звільненні сум (невиплату індексації грошового забезпечення за період з січня 2015 року по лютий 2018 року) за період з 29.12.2018 по день фактичного розрахунку (30.08.2021) у сумі 12071,58 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку та просить скасувати оскаржуване рішення в частині задоволення позовних вимог, ухвалити у цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимоги повністю. В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач указує на необґрунтованість висновків суду першої інстанції щодо того, що середній заробіток за час затримки належних до сплати сум слід стягнути у розмірі 12\~071,58 грн, оскільки це становить понад 60 % від суми заборгованості та не узгоджується з принципом співмірності. Уважає, що розмір середнього заробітку за час затримки належних до сплати сум повинен складати 2,63 % від заявленої в позові суми. Звертає увагу, що рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 19.11.2021 у справі № 440/10077/21 зобов`язано Управління нарахувати та виплатити [PERSON] компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення. На виконання судового рішення нараховано та виплачено [PERSON] компенсацію втрати частини доходів у сумі 5 917, 68 грн, що підтверджується платіжним дорученням від 13 січня 2022 року, № 15. Зазначає про неврахування судом першої інстанції того, що період заборгованості з виплати належних позивачу сум слід обчислювати з 30.12.2018 по 29.08.2021. Просить урахувати, що затримка у виплаті індексації грошового забезпечення позивачу відбулась через те, що Управління є органом, який фінансується за рахунок коштів Державного бюджету України, головним розпорядником бюджетних коштів є Служба безпеки України, а отже у відповідача відсутня вина щодо виплати належних позивачу сум. Позивач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався. Відповідно до пункту третього частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також КАС України), суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що відповідно до Наказу Управління Служби безпеки України в Полтавській області від 29.12.2018 за № 531-ос [PERSON] звільнено з органів СБ України 29.12.2018. Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 26.07.2021 у справі № 440/5502/21 визнано протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України в Полтавській області щодо ненарахування та невиплати [PERSON] індексації грошового забезпечення за період з січня 2015 року по лютий 2018 року; зобов`язано Управління Служби безпеки України в Полтавській області нарахувати та виплатити [PERSON] індексацію грошового забезпечення за період з січня 2015 року по лютий 2018 року відповідно до Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" від 03.07.1991 за № 1282-XII та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 за № 1078. 30.08.2021 на виконання рішення суду у справі № 440/5502/21 відповідно до платіжного доручення від 28.08.2021, № 828 позивачу перераховано кошти у розмірі 19967,34 грн. Посилаючись на наявність підстав для виплати середнього заробітку за увесь час затримки сплати належних позивачу при звільненні сум (індексації грошового забезпечення за період з січня 2015 року по лютий 2018 року) по день фактичного розрахунку, позивач звернувся до суду з позовом. Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції, з огляду на обставини того, що нездійснення остаточного розрахунку із позивачем у визначені законодавством строки відбулось з вини власника, або уповноваженого ним органу, що є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, дійшов висновку, що позивач набув право на отримання відшкодування за затримку виплати індексації грошового забезпечення. Водночас, застосувавши принцип співмірності при визначенні розміру відшкодування позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції стягнув на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні 12\~071,58 грн. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та доводам учасників справи, колегія суддів зазначає таке. Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці від 01 липня 1949 року, № 95 «Про захист заробітної плати», ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Статтею 12 Конвенції встановлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту. У спірних правовідносинах повинні застосовуватись не тільки норми спеціального законодавства, але й трудового. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 за № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, в якому визначені основні трудові права працівників. Так, відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу. Статтею 116 Кодексу законів про працю України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 Кодексу законів про працю України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає у тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Разом з цим колегія суддів акцентує увагу на тому, що, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного з розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. За змістом частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. Частина перша статті 117 Кодексу законів про працю України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником. Частина друга статті 117 Кодексу законів про працю України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору. Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП Кодексу законів про працю України). Відтак у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення. Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця. Такий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17. Крім цього, у вказаному судовому рішенні Велика Палата Верховного Суду підсумувала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 Кодексу законів про працю України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. За цих обставин колегія суддів резюмує, що висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову в частині визнання протиправною бездіяльності Управління Служби безпеки України в Полтавській області щодо ненарахування та невиплати [PERSON] середнього заробітку за час затримки сплати належних йому сум при звільненні (невиплату індексації грошового забезпечення за період з січня 2015 року по лютий 2018 року) є правомірним, оскільки вимоги позивача про стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до вимог статті 116 Кодексу законів про працю України ґрунтуються на нормах закону. Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 Кодексу законів про працю України відповідальність. Водночас обставина невиконання відповідачем вимог статті 116 Кодексу законів про працю України підтверджена рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 26 липня 2021 року у справі № 440/5502/21. На виконання вказаного рішення суду відповідач 30.08.2021 у сумі 19\~967,34 грн провів розрахунок з позивачем. Зважаючи на те, що непроведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність у позивача права на отримання відшкодування за затримку при звільненні, виходячи з середнього заробітку станом на день звільнення. Обставини нарахування та виплати індексації позивачу встановлено рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 26 липня 2021 року у справі № 440/5502/21, яке набрало законної сили, та має преюдиційне значення при розгляді цієї справи. Щодо здійснення відповідного розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 28.12.2018 по 30.08.2021, зазначений у позовній заяві, то колегія суддів зауважує на таке. Вирішення питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу з визначенням розміру такого заробітку здійснюється за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 за № 100 (далі - Порядок № 100). Згідно з абзацом першим пункту 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Абзацом третім пункту 2 Порядку № 100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Відповідно до абзацу першого пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. З наявної в матеріалах справи копії довідки № 66/21-51 від 16.07.2020 середньомісячна заробітна плата позивача складала 14965,68 грн, середньоденна 340,13 грн (14965,68 грн : 44 днів = 340,13 грн, де 44 кількість робочих днів за останні 2 місяці роботи позивача). Виплата індексації грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби в сумі 19967,34 грн позивачу виплачена лише 30.08.2021, що не заперечується сторонами. З огляду на дату звільнення позивача зі служби (29.12.2018) та дату проведення остаточного розрахунку (30.08.2021), кількість днів затримки розрахунку при звільненні (з урахуванням норм тривалості робочого часу на 2018-2021 роки) за період з 30.12.2018 по 29.08.2021 становить 662 дні. Отже середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 30.12.2018 (наступний день після звільнення) по 30.08.2021 (останній день періоду затримки розрахунку) становить 225\~166,06 грн (340,13 грн - середньоденний заробіток позивача х 662 дні). Водночас колегія суддів зазначає, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Зважаючи на компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Такі висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц. Крім того, у вказаній вище постанові зазначено, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Велика Палата у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц вказала, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні службовця незалежно від того, чи позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум підлягають задоволенню у повному обсязі чи частково. Про допустимість зменшення розміру відшкодування середнього заробітку у правовідносинах щодо проходження військової служби вказав Верховний Суд у постанові від 20.05.2020 (справа № 816/1640/17), зазначивши про обов`язок суду мотивувати прийняте рішення в частині підстав зменшення відшкодування. Як вже зазначалося колегією суддів, основна мета покладення на роботодавця відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, є захист майнових прав працівника у зв`язку із його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне отримання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом для існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Як убачається з матеріалів справи, виплачений розмір індексації становить 19967,34 грн. Визначаючись щодо розміру середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні, колегія суддів ураховує, що позивач є менш захищеною у відношенні до відповідача, стороною відносин публічної служби. Водночас у вказаних відносинах і позивач має діяти добросовісно щодо реалізації свої прав, а інтереси іншої сторони також мають бути враховані. Беручи до уваги наведе слід зазначити, що відносини публічної служби як різновид трудових відносин повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права. Наявність у позивача можливості стягувати із відповідача надмірні грошові суми як відповідальність за несвоєчасний розрахунок під час звільнення спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання роботодавця виконувати зобов`язання середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати, перетворюється на несправедливо непомірний тягар та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків службовцем. Аналізуючи обставини справи і такий критерій для зменшення розміру середнього заробітку, як ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, колегія суддів зазначає таке. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц вказує, що для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було б передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за відповідні роки можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою забезпечення рівня свого життя. З аналізу даних, розміщених на офіційному сайті Національного банку України, встановлено, що на дату звільнення позивача розмір облікової ставки НБУ становив 18 % річних. Враховуючи суму недоотриманих коштів 19\~967,34 грн, 18 % річних від цієї суми становитиме 3\~594,12 грн, тобто 9,85 грн за день затримки розрахунку (3 594,12:365). Враховуючи загальний період затримки розрахунку (з 30.12.2018 по 29.08.2021, що становить 662 дня), приблизний середній заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні становитиме \~6\~520,70 грн (9,85 х662). Крім того, колегія суддів ураховує, що рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 19.11.2021 у справі № 440/10077/21 визнано протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України в Полтавській області, що полягає у ненарахуванні та невиплаті [PERSON] компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення, нарахованої на підставі рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 26 липня 2021 року у справі № 440/5502/21, відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159; зобов`язано Управління Служби безпеки України в Полтавській області нарахувати та виплатити [PERSON] компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення, нарахованої на підставі рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 26 липня 2021 року у справі № 440/5502/21, відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159. На виконання судового рішення у справі № 440/10077/21 відповідачем нараховано та виплачено [PERSON] компенсацію втрати частини доходів у сумі 5 917, 68 грн, що підтверджується платіжним дорученням від 13 січня 2022 року, № 15. Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 06.07.2021 у справі № 440/3720/21 адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність управління Служби безпеки України в Полтавській області щодо ненарахування та невиплати [PERSON] середнього заробітку за час затримки сплати належних при звільненні сум; стягнуто з управління Служби безпеки України в Полтавській області на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки сплати належних при звільненні сум у розмірі 1000,00 грн. Підставою для звернення позивача до суду з позовом у межах справи № 440/3720/21 стала доплата відповідачем компенсації за невикористані дні додаткової відпустки 30.03.2021 у загальному розмірі 1366,40 грн. Отже, з огляду на розмір заборгованості (19 967,34 грн), дії позивача та відповідача, колегія суддів дійшла висновку, що справедливою, пропорційною і такою, що відповідатиме критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат, може вважатися виплата у сумі 6 520,70 грн, яка розрахована із врахуванням періоду з часу несвоєчасного проведення розрахунку при звільненні (30.12.2018) по останній день порушення розрахунку з ним (29.08.2021) та приблизного розміру майнових втрат в разі одержання кредиту для покриття несвоєчасно отриманих сум при звільненні. Приймаючи до уваги наведене, а також те, що 29.12.2018 останній робочий день позивача, а 30.08.2021 зобов`язання зі сплати заборгованості виконано відповідачем, колегія суддів не погоджується з судом першої інстанції про наявність у позивача права на стягнення середнього заробітку за затримку сплати належних позивачу сум за період з 29.12.2018 по 30.08.2021. Колегія суддів, дослідивши обставини справи, з урахуванням критеріїв, які слід враховувати, визначаючи розмір відшкодування, виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, дійшла висновку про відповідність суми 6\~520,70 грн принципам розумності, справедливості та пропорційності встановлених заходів відповідальності, та не погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача 12\~071,58 грн, які становлять майже 2/3 від суми недоотриманих коштів 19 967,34 грн. Щодо посилання відповідача на неврахування судом першої інстанції того, що затримка у виплаті індексації грошового забезпечення позивачу відбулась через те, що Управління є органом, який фінансується за рахунок коштів Державного бюджету України, головним розпорядником бюджетних коштів є Служба безпеки України, а отже у відповідача відсутня вина щодо виплати належних позивачу сум, колегія суддів зазначає таке. Нормами законодавства України передбачено проведення індексації і обмеження її виконання, зокрема внаслідок відсутності відповідних бюджетних асигнувань, не є правовою та законною підставою для недотримання вимог закону та нездійснення нарахування та виплати такої індексації. Конституційним Судом України неодноразово, зокрема, в рішеннях від 20.03.2002 за № 5-рп/2002, від 17.03.2004 за № 7-рп/2004, від 01.12.2004 за № 20-рп/2004, від 09.07.2007 за № 6-рп/2007, зазначалось про неможливість ставити в залежність гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету. Так, у рішенні від 09.07.07 за № 6-рп/2007 КСУ вказав на те, що невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави. Разом з тим держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію. Інакше всі негативні наслідки відсутності такого механізму покладаються на державу. Важливим є і те, що ЄСПЛ у рішенні в справі «Кечко проти України» зауважив, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату надбавок з державного бюджету, однак свідома відмова в цих виплатах не допускається, доки відповідні положення є чинними. Органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань. Аналогічний правовий висновок про те, що сама собою відсутність бюджетних коштів не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язання викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 10.04.18 у справі №12-46гс18, від 17.04.2018 у справі №911/4249/16. Згідно з приписами пункту другого частини першої статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Відповідно до частини першої статті 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права, що є підставою для його скасування з прийняттям постанови про часткове задоволення позовних вимог. З урахуванням приписів статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні. \~

Результат розгляду: partial