Рішення адміністративного суду від 2022-01-20 00:00:00+02

У серпні 2020 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якій позивач просить суд: визнати неправомірним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 158 від 19.08.2020 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняти рішення про оформлення документів для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2021 року у задоволенні заявленого позову відмовлено. Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове про задоволення позову, наголошуючи на неповному з`ясуванні судом першої інстанції всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, неправильному застосуванні норм матеріального права. Представником відповідача поданий відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, згідно якого суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). Вислухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків. Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що 30.07.2021 року позивач звернувся за наданням міжнародного захисту до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, однак, наказом № 158 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Суд першої інстанції зазначив, що зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що позивачу відмовлено у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні. Разом з цим, враховуючи розбіжності у поясненнях позивача та наданих доказах, відсутність обґрунтованих прикладів і доказів, які б свідчили про загрозу його життю та здоров`ю в країні походження та безперешкодний легальний виїзд позивача з країни походження, враховуючи тривалий проміжок часу із зверненням за міжнародним захистом, суд першої інстанції дійшов висновку, що заява позивача є очевидно необґрунтованою, що у відповідності до ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» є підставою для прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Водночас, встановлені судом першої інстанції обставини частково не відповідають матеріалам справи, оскільки позивач звернувся до ГУДМС в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у 2020 році та 19.08.2020 року відповідачем прийнято наказ № 158 про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на яке посилається суд першої інстанції, у спірних правовідносинах не приймалось. Так, колегією суддів встановлені наступні обставини даної справи. З матеріалів міграційної справи вбачається, що позивач у справі - [PERSON] , [INFO] , громадянин Республіки Гвінеї, уродженець м. Конакрі, за віросповіданням мусульманин, за національністю гвінеєць, етнічна група сусу. Позивач виїхав з Гвінеї 18.09.2008 року авіарейсом за напрямком Конакрi (Гвінея) - Касабланка (Марокко). На території Марокко, зі слів позивача, він перебував приблизно пів години, з Марокко позивач вилетів авіарейсом Касабланка (Марокко ) - Стамбул (Туреччина), на території Туреччини знаходився протягом 12 годин, у м. Стамбул (Туреччина) здійснив пересадку на авіарейс - Стамбул (Туреччина) - Донецьк (Україна). Державний кордон України позивач перетнув 19.09.2008 року легально на підставі паспортного документу громадянина Гвінеї № [NUMBER] від 07.12.2007 року та студентської візи типу «О» № [NUMBER] , терміном дії з 02.09.2008 року до 01.09.2009 року. Позивач стверджує, що приїхав до України з метою навчання, пройшов підготовчі курси у Харківському державному університеті харчування та торгівлі. Як зазначає позивач, він перейшов навчатися до Запорізького інституту економіки та інформаційний технологій, але навчання не закінчив. Востаннє термін перебування позивача на території України було продовжено до 30.04.2012 року у зв`язку з навчанням у Запорізькому інституті економіки та інформаційний технологій, після цього він покинув навчання та знаходився на території України нелегально. Також, позивач вказує, що був одружений з громадянкою України [PERSON] та має сина [PERSON] , [INFO] , шлюб розірвано у 2020 році. Згідно даних ЄДРСР, заочним рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 11 червня 2020 року позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу задоволено, розірвано шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 16 жовтня 2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Мелітополю Мелітопольського міськрайонного управління юстиції Запорізької області, актовий запис № 999. Рішення суду набрало законної сили - 07.08.2020 року. При цьому, вказаним судовим рішенням, що набрало законної сили, встановлено, що від даного шлюбу сторони неповнолітніх дітей не мають. Також, у реєстраційному листі від 30.07.2020 року позивачем вказано, що він дітей немає. Крім того, за даними ЄДРСР, постановою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 21 лютого 2012 року у справі № 815/1818/2012 призначено [PERSON] , [INFO] , громадянину Гвінеї, адміністративне покарання у вигляді адміністративного штрафу в сумі 510 гривень. Вказаним судом рішенням встановлено, що в діях [PERSON] містяться ознаки правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 КУпАП, згідно з якою передбачена адміністративна відповідальність за порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні, за недійсними документами або документами, термін дії яких закінчився, або працевлаштування без відповідного дозволу на це, якщо необхідність такого дозволу передбачено законодавством України, або недодержання встановленого порядку пересування і зміни місця проживання, або ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, неприбуття без поважних причин до визначеного місця навчання або працевлаштування після в`їзду в Україну у визначений строк, а так само порушення правил транзитного проїзду через територію України. Також, з матеріалів справи колегією суддів встановлено, що постановою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 26 серпня 2016 року у справі № 320/5416/16-а видворено за межі території України у примусовому порядку громадянина Республіки Гвінеї [PERSON] , [INFO] , паспорт громадянина Гвінеї [NUMBER] , виданий МВС Республіки Гвінея 07.12.2007 року. Станом на теперішній час постанова суду не виконана. Крім того, згідно відміток у паспорті позивача, строк дії паспорта продовжувався до 05.12.2015 року та 05.12.2018 року. При цьому, згідно листа консулу Гвінейської Республіки 24/10 від 2016 року, строк дії паспорта позивача продовжувався до 05.12.2015 року, а інші дані відсутні. Постановою УДМС в Запорізькій області від 17.06.2020 року позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП. 30.07.2020 року позивач звернувся до ГУДМС в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У вказаній заяві, в якості причин неможливості повернення до країни громадянської належності, позивачем вказано, що він у 2015 році випустив музичний альбом проти «поганого уряду» та в столиці грав музику у нічному клубі, а 01.03.2015 року його батьки отримали «заяву» проти нього від поліції. Позивач вказує, що йому зателефонувала мати та зазначили, що йому не можна повертатись додому, тому що він у розшуку. Позивач зазначає, що 13.04.2015 року на його батька вночі напали поліцейські та побили його до смерті, а мати переїхала жити до іншого місця та він не має будь-яких даних про свою мати. За результатами вивчення матеріалів справи позивача, на підставі проведених анкетування та співбесід із вказаною особою, та вивчення наявних матеріалів особової справи, з урахуванням актуальної ІКП, ГУДМС в Одеській області 19.08.2020 року складено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту в Україні, у якому зазначено, що заява на установчі дані [PERSON] , [INFO] , є очевидно необґрунтованою, тобто відсутності умови, визначені пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Приймаючи до уваги вказаний висновок, на підставі ч.ч. 4, 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», 19.08.2020 року відповідачем прийнято наказ № 158 про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Не погодившись з вказаним наказом, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою. Вирішуючи справу, з урахуванням встановлених судом апеляційної інстанції обставин, колегія суддів виходить з наступного. Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI. Так, згідно ч. 1 ст. 5 вказаного Закону особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У відповідності до ч. 1 ст. 8 цього ж Закону центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання. За правилами ч. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися. З наведеного вбачається, що підставами для прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є очевидно необґрунтованість заяви, особи яка звернулась за захистом, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися. При цьому, слід враховувати, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколом 1967 року та статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань. Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома. Колегія суддів зазначає, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів. Суб`єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо). Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб`єктом переслідування, - державні органи чи ні. Підпункт 2 пункту «A» статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що такі дії повинні бути здійсненими державною владою. Тобто, таке переслідування може бути результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити громадян та інших осіб, що перебувають на її території. В свою чергу, згідно п.п. 4, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань. Також, відповідно до положень Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 року № 8043/04, виділяються наступні фактори, які повинні досліджуватися при розгляді заяв шукачів притулку: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; заявник заслуговує на довіру. Однак, як у ході попереднього розгляду органом міграційної служби заяви позивача про надання йому статусу біженця або визнання його особою, яка потребує додаткового захисту, так само і в позовній заяві та в апеляційній скарзі, позивачем не зазначено та не надано ніяких аргументованих пояснень та доказів щодо загрози переслідування на батьківщині, які б послужили причиною його звернення до міграційної служби, та доводів щодо відмови країни його громадянської належності захищати права позивача від дискримінації та переслідувань. Натомість, як в анкеті особи, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також під час співбесіди щодо уточнень анкетних даних в міграційній службі, позивач зазначив, що будь-яких переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань з боку, як державних органів, так і недержавних угрупувань він не зазнав. Позивач ніколи не перебував членом жодної політичної, релігійної, військової чи громадської організації, та не зазначив про утиски відносно нього на батьківщині за релігійною чи гендерною ознакою. Позивач, на питання, чи під час знаходження на території Гвінеї Вас переслідували державні чи недержавні угрупування, зазначив наступне: «ні, мене всі любили, не переслідували». Окрім цього, позивач, зокрема, вказує: «я не займаюсь політикою, я артист, хотів навчатись, не конфліктував, не мав проблем, в цілому був задоволений проживанням на території Гвінеї». Позивач не приховує, що прибув до України в 2008 році легально на підставі візи з метою навчання, проте, навчання не закінчив. З 2012 року позивач перебував на території України нелегально та неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності відповідно до ч. 1 ст. 203 Кодексу України про адміністративне правопорушення за порушення правил перебування в Україні, проживання без документів на право проживання в Україні. Заяву про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, позивач подав лише у 2020 році. Тобто, позивач, в порушення вимог ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», не звертався за міжнародним захистом більше ніж 12 років після прибуття в Україну у 2008 році та близько 8 років після закінчення терміну візи у 2012 році. Також, позивач вказує, що обставини, що зумовили його звернення за захистом в Україні відбулись у 2015 році, однак, із заявою про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, позивач звернувся лише у 2020 році, тобто, зі сплином близько п`яти років від наведеної дати. При цьому, як в ході попереднього розгляду органом міграційної служби заяви позивача, так само і в позовній заяві та апеляційній скарзі, позивачем не зазначено, що йому перешкоджало раніше звернутись до міграційної служби із заявою про надання йому статусу біженця або визнання його особою, яка потребує додаткового захисту. Зазначені обставини вказують на необґрунтованість ймовірних побоювань позивача зазнати переслідування у країні громадянської належності та на відсутність першочергової потреби саме у міжнародному захисті. Факт досить тривалого зволікання із зверненням за міжнародним захистом ставить під сумнів причини звернення позивача вказані в заяві та свідчить про те, що дане звернення до ГУДМС в Одеській області обумовлене лише потребою у легалізації на території України. Також, колегія суддів враховує, що пунктами 99-100 глави ІІ Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по відмові видати національний паспорт, продовжити термін його дії, відмовити в дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем. З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що відповідачем вірно вказано на те, що про відсутність утисків з боку представників державних органів країни громадської належності додатково свідчить обставина безперешкодного отримання позивачем паспортного документа. Позивач мав на руках національний паспорт та за заявою позивача продовжувався строк дії паспорта, в тому числі, у 2015 році (тобто, у році, в якому, як зазначає позивач, виникли обставини для звернення за захистом в Україні), без будь-яких перешкод з боку, як державних органів, так і недержавних угрупувань. Позивачем не вказано жодного факту, який би можливо було розцінювати, як відмову в захисті країни громадянської належності. Також, як в ході попереднього розгляду органом міграційної служби заяви позивача про надання йому статусу біженця або визнання особою, яка потребує додаткового захисту, так і в ході судового розгляду справи, позивачем не зазначено та відповідно не надано жодних доказів, що свідчать про реальні побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Що стосується повідомлених позивачем обставин стосовно можливої загрози життю через створення нібито альбому пісень про поганий уряд, а також обставини щодо смерті батька позивача, колегія суддів погоджується з доводами відповідача, що вказані обставини, з урахуванням наданої заявником інформації, не свідчать про ознаки дискримінації або переслідування, що надавало б підстави для визнання позивача біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, та повідомлені позивачем обставини є суперечливими та викликають сумніви. Так, позивач вказує, що він прибув до України з метою навчання, проте, навчання не закінчив у зв`язку з тим, що закінчились гроші та помер його батько (анкета а.с.162 т.1). Водночас, колегія суддів звертає увагу на те, що позивач покинув навчання у 2012 році та надалі позивач вказує, що його батько помер у 2015 році, а не у 2012 році, що свідчить про суперечність даних позивача щодо дати смерті батька. Також, позивач зазначає, що він створив у 2015 році багато пісень, в яких говорилось про те, що в Гвінеї правлять бандити та корупціонери, у зв`язку з чим, позивачу було надіслано запрошення до поліції, в якому зазначалась про те, що музика позивача образила уряд Гвінеї. Разом з цим, колегія суддів наголошує, що у 2015 році позивач перебував на території України та будь-яких обґрунтованих пояснень, та відповідно будь-яких доказів щодо розповсюдження пісень позивача на території Гвінеї та запрошення позивача у зв`язку з цим до поліції останнім не надано. Позивач навіть не надав запрошення до поліції, яке, як зазначає останній, його друзі надіслали йому на електронну пошту. Натомість, позивач зазначив, що не надав публічних концертів на території Гвінеї та співав тільки на території України. Також, позивач спочатку вказує, що склав багато пісень про уряд Гвінеї, а потім зазначає, що склав лише одну пісню. Окрім цього, позивач зазначив, що через Інтернет не розповсюджував свої пісні та обґрунтованих пояснень та/або доказів щодо складання, розповсюдження його пісень про уряд Гвінеї, як на території України, так і на території Гвінеї останнім не надано. Позивач зазначає, що записував диски та передавав до Гвінеї, проте, обґрунтованих пояснень, коли саме це відбулось, кому саме передавались пісні, позивач не навів та відповідного диску, про який зазначає сам позивач, останнім не надано та не зазначено підстав не надання цього доказу. Крім того, позивач надав суперечливу інформацію щодо смерті його батька. Так, як вже зазначалось, позивач вказував, що покинув навчання у 2012 році через брак коштів та смерть батька, а потім позивач зазначив, що його батько помер у 2015 році. Також, позивач вказує, що на його батька напали вночі поліцейські та вбили, однак, будь-яких обґрунтованих пояснень, з яких підстав позивач дійшов висновку, що його батька вбили поліцейські останнім не наведено. Більш того, надалі позивач вказав, що його батька вбили, коли він пішов до магазину за хлібом, а потім позивач зазначив, що його батько помер у лікарні. Причини смерті батька позивачу не відомі, що ставить під сумнів наведені позивачем обставини щодо смерті його батька. Зазначене у своїй сукупності свідчить про те, що доводи позивача є надуманими, а причини, які він зазначає, щоб залишитись в Україні, не пов`язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за певними ознаками проблем в країні, а необхідні для тимчасової легалізації, оскільки він бажає стабільно жити в Україні, соціально інтегруватись. Такі обставини не узгоджуються із доводами позивача для отримання статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту, що суд оцінює як неправдоподібність та суперечливість тверджень позивача. Твердження позивача щодо існування на теперішній час небезпеки, яка йому загрожує в Гвінеї є безпідставними і не має реального підґрунтя. Позивач не надав переконливих доводів/доказів щодо його особистого переслідування в разі повернення на батьківщину чи переслідування його родичів. За матеріалами особової справи не спостерігається фактів із підтверджуючими доказами переслідування заявника в країні громадянської належності за наступними конвенційними ознаками визначення статусу біженця, а саме за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Заявлена позивачем у його заяві під час анкетування та співбесіди інформація не містить відомостей про події переслідувань та утисків в Гвінеї його особисто або членів його сім`ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками. Таким чином, колегія суддів вважає, що знайшли своє підтвердження висновки органу міграційної служби відносно того, що позивачем не доведено факту переслідувань його за расовою належністю, віросповіданням, національністю, громадянством та підданством, відношення до певної соціальної групи, політичних переконань. Відносно додаткової форми захисту, колегія суддів зазначає, що характерною рисою такої категорії осіб є невідповідність критеріям статусу біженця з одного боку і неможливість повернення в свою країну з іншого. Проте, в даному випадку позивач не зміг довести існування фактів загроз життю, безпеці чи свободі в країні своєї громадської належності через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження чи покарання. На підставі наведеного у сукупності, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок відповідача про те, що з пояснень позивача та матеріалів його особової справи вбачається відсутність побоювань позивача стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а так само відсутність доведених фактів загрози його життю, безпеці чи свободі в регіоні попереднього постійного проживання через побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальногопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини згідно п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», тобто, подана позивачем заява є очевидно необґрунтованою. Посилання позивача в поданій апеляційній скарзі на те, що відповідач та суд не дослідив в повній мірі рівень небезпеки в країні походження позивача, який існував станом на час прийняття спірного рішення, колегія суддів вважає безпідставними. Так, зокрема, як вбачається з наявного в матеріалах справи висновку про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або визнання особою, що потребує додаткового захисту, відповідачем враховувалась інформація щодо країни походження позивача, водночас, зазначена інформація в сукупності з іншими обставинами справи та поведінкою позивача, яка підлягає дослідженню та оцінюванню, не дала відповідачу підстав вважати, що позивач прибув чи має намір залишитись в Україні саме із метою уникнення стати жертвою переслідувань у країні своєї громадянської належності. Також, аналізуючи ситуацію в країні походження позивача, відповідачем було встановлено відсутність доведених фактів загрози його життю, безпеці чи свободі в регіоні попереднього постійного проживання через побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальногопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини. Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що перевірка фактів, обставин та підстав, зазначених позивачем у заяві про надання статусу біженця або визнання особою, що потребує додаткового захисту, проводилась відповідачем на основі всебічного вивчення та оцінки всіх документів і матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту, та з дотриманням вимог національного законодавства, актів міжнародного права у справах захисту прав та свобод людини, відповідачем цілком правомірно було прийнято оскаржуване рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підстави для скасування цього рішення відсутні. Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, оскільки судом першої інстанції вірно вирішено заявлений позов по суті його вимог, проте, обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, частково не відповідають обставинам даної справи та матеріалам справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції зміні в мотивувальній частині із виключенням обставин, встановлених судом, та мотивів, з яких виходив суд першої інстанції, та визначивши обставини, мотиви за цією постановою, які викладені у рішенні суду апеляційної інстанції.

Результат розгляду: partial