Рішення адміністративного суду від 2022-08-25 00:00:00+03

26.01.2022 року [PERSON] (далі - позивач, скаржник) звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із позовною заявою, у якій просив: - визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо відмови [PERSON] в призначенні пенсії за вислугу років у відповідності до п. б ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» в редакції, яка діяла на момент виникнення у [PERSON] права на пенсію за вислугу років в редакції законодавства, з грудня 2005 року; - зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області призначити [PERSON] пенсію за його поданням від 14.02.2014 року про призначення пенсії у відповідності до п. б ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» в редакції, яка діяла на момент виникнення у [PERSON] права на пенсію за вислугу років, з грудня 2005 року; - зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області здійснити нарахування та виплату [PERSON] пенсії за віком у відповідності до п. б ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» в редакції, яка діяла на момент виникнення у [PERSON] права на пенсію за вислугу років у грудні 2005 року; - зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області здійснити виплату заборгованості по виплаті пенсії на користь [PERSON] з дати звернення з поданням про призначення пенсії - 14.02.2014 року по теперішній час. Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 07.07.2022 року у справі №420/1913/22 позовну заяву [PERSON] , з урахуванням приписів ч.3 ст.123 КАС України, залишено без розгляду. Ухвалюючи рішення про залишення позовної заяви без розгляду, суд першої інстанції посилався на пропуск позивачем строку звернення до суду, оскільки, як установлено в ході розгляду справи, спірні правовідносини у даній справі виникли у зв`язку з прийняттям Головним управління ПФ України в Одеській області рішення №346 від 09.06.2016 року, яким відмовлено [PERSON] в призначенні пенсії за поданням від 14 лютого 2014 року. До суду першої інстанції позивач звернувся лише у січні 2022 року, тобто з порушенням строку, установленого частиною 2 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України. Ураховуючи, що позивачем не наведено поважності причин пропуску строку звернення до суду, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для застосування приписів ч.3 ст.123 КАС України. Позивач - [PERSON] , не погодившись із вказаною ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 07.07.2021 року, подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким поновити строк на звернення до суду. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що підставами даного позову слугував лист - відмова Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 14.12.2021 року у призначенні позивачу пенсії у відповідності п. б ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». На переконання скаржника, звернення до суду у січні 2022 року з цим позовом відбулося в межах строку, визначеного частиною 2 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України. Окрім цього, свої вимоги скаржник мотивує тим, що право на соціальний захист відноситься до основоположних прав і свобод, які гарантуються державою, і за жодних умов не можуть бути скасовані, а їх обмеження не допускається, крім випадків, передбачених Конституцією України. Відтак, є помилковим, на думку скаржника, застосування судом першої інстанції положень ч.3 ст.123 КАС України, адже право позивача на оскарження рішення суб`єкта владних повноважень про відмову у призначенні пенсії не повинно, в будь-якому разі, обмежуватися строками звернення до суду. У відзиві на апеляційну скаргу представник Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області спростовує доводи апеляційної скарги, вказуючи на законність ухваленого судового рішення та просить його залишити без змін. В силу приписів пункту 1,3 частини 1 статті 311 КАС України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту установлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування судом норм процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке. Зокрема, як з`ясовано судовою колегією, що на виконання постанови Приморського районного суду м. Одеси від 23.11.2015 року по справі № 522/15254/15а, [INFO] із супровідним листом від 01.06.2016 року було надіслано на адресу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області пакет документів для призначення [PERSON] пенсії за вислугу років. 09.06.2016 року Головним Управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області прийнято рішення № 346 про відмову позивачу в призначенні пенсії за вислугу років, з посиланням на те, що станом на день звільнення, тобто на 16.02.1993 року вислуга років [PERSON] становить 15 років 6 місяців 11 днів. Ураховуючи викладене, для призначення пенсії за вислугу років згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», правових підстав не має.(а.с.61-62) 09.11.2021 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області та [INFO] із заявою про призначення пенсії за вислугу років у відповідності п. б ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».(13-19) У поданій заяві від 09.11.2021 року позивач, серед іншого, просив пенсійний орган уважно розглянути рішення судів України у справі за №522/15254/15-а, призначити йому пенсію за вислугу років відповідно до висновків, викладених судами у зазначеній справі, та поданих у 2014 році усіх необхідних документів для призначення пенсії. 29.11.2021 року [INFO] надано відповідь позивачу, у якій повідомлено про те, що усі документи для призначення пенсії [PERSON] було надіслано до пенсійного фонду ще у 2016 році.(а.с.22) Листом від 14.12.2021 року Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області повідомлено, оскільки на день звільнення з військової служби [PERSON] мав вислугу 15 років 6 місяців та 11 днів, правових підстав для призначення йому пенсії за вислугу років не має.(а.с.21) Позивач не погоджуючись з відмовою пенсійного органу у призначенні пенсії, звернувся до суду з відповідними вимогами. Приписами частини першої статті 122 КАС України визначено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Відповідно до ч. 2 ст. 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Апеляційний суд зауважує, що при вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття «дізналася» та «повинна була дізнатися». Так, під поняттям «дізналася» необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів. Поняття «повинна була дізнатися» необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені. Тобто, при визначенні початку перебігу строку звернення до суду суд з`ясовує момент, коли особа фактично дізналася або мала реальну можливість дізнатися про наявність відповідного порушення (рішення, дії, бездіяльності), а не коли вона з`ясувала для себе, що певні рішення, дії чи бездіяльність стосовно неї є порушенням. Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду регламентовані статтею 123 КАС України, відповідно до приписів якої, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду. Таким чином, наслідком пропуску позивачем строку звернення до суду після відкриття провадження в адміністративній справі є залишення позову без розгляду. Апеляційний суд наголошує, що пропуск строків звернення до адміністративного суду не може бути безумовною підставою для залишення позову без розгляду, оскільки процесуальним законодавством передбачено можливість визнання судом причини пропуску таких строків поважними і в такому випадку справа розглядається та вирішується в порядку, встановленому КАС України. Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, яка звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами. Водночас на законодавчому рівні не регламентується, які причини є поважними, а які ні. Питання щодо визначення поважності підстав пропуску строку звернення до суду залишається на розсуд суду. Як слідує із прохальної частини позовної заяви, позивач, зокрема, просить суд зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області призначити [PERSON] пенсію за його поданням від 14.02.2014 року про призначення пенсії у відповідності до п. б ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» в редакції, яка діяла на момент виникнення у [PERSON] права на пенсію за вислугу років, з грудня 2005 року. У свою чергу, як з`ясовано колегією суддів суду апеляційної інстанції, 09.06.2016 року Головним Управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області прийнято рішення № 346, яким відмовлено [PERSON] в призначенні пенсії за поданням від 14 лютого 2014 року. Тобто, спірні правовідносини у цій справі виникли у зв`язку з прийняттям Головним управління Пенсійного фонду України в Одеській області рішення № 346 від 09.06.2016 року. Матеріалами справи підтверджується, про наявність рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо відмови в призначенні пенсії № 346 від 09.06.2016 року [PERSON] дізнався у 2016 року, про що не заперечується самим позивачем. Проте позивач звернувся до суду за захистом свої прав лише у січні 2022 року, після спливу майже 5 років. Надаючи оцінку посиланням позивача на рішення судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій по справі №522/15254/15-а, як на обставину поважності причин пропуску строку звернення до суду, апеляційний суд уважає зазначити про таке. Так, наявність судових рішень у зазначеній справі не може бути поважною причиною пропуску строку звернення позивача до суду з приводу дій Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області стосовно відмови [PERSON] в призначенні пенсії за вислугу років, виходячи з того, що у згаданій справі розглядалось питання щодо бездіяльності [INFO], яка полягала у не направленні документів та матеріалів особової справи позивача до органу пенсійного фонду для призначення йому пенсії за вислугу років. Як зазначає скаржник, позивач сподівався, що після прийняття судових рішень у справі №522/15254/15-а, у пенсійного органу буде лише один правомірний варіант поведінки, а саме призначити [PERSON] пенсію за вислугу років. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів (п.21 постанови Верховного Суду у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав від 31.03.2021 року у справі № 240/12017/19). При цьому, незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду. Крім того, позивач вважає, що початок перебігу строку звернення до суду слід пов`язувати саме з дати отримання листа-відповіді відповідача від 14.12.2021 року. Наведена вище обставина, колегією суддів не може бути визнана поважною. Суд апеляційної інстанції зазначає, що отримання позивачем листа від територіального органу Пенсійного фонду України у відповідь на його заяву не змінює момент, з якого така особа дізналась та/або повинна була дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли вона почала вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду. Як зазначалось апеляційним судом вище, за загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Судова колегія вказує, що дотримання строку звернення з адміністративним позовом є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах. Вона дисциплінує учасників цих відносин у випадку, якщо вони стали спірними, запобігає зловживанням і можливості регулярним зверненням до суду, сприяє стабільності діяльності суб`єктів владних повноважень щодо виконання своїх функцій. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності у публічно-правових відносинах. Інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними. Колегія суддів також звертає увагу, що в пункті 27 рішення від 20 травня 2010 року у справі "Пелевін проти України" (заява № 24402/02), яке набуло статусу остаточного 20 серпня 2010 року, ЄСПЛ зазначив, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див. пункт 57 рішення ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі "Ашинґдейн проти Сполученого Королівства" (Ashingdane v. the United Kingdom), Series A, № 93). Отже, за практикою ЄСПЛ застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду. Якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип «res judicata» (вирішена справа), особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (див. рішення у справі "Пономарьов проти України" (Ponomaryov v. Ukraine), заява № 3236/03, п. 41, від 3 квітня 2008 року) (п. 47 рішення). У рішенні "Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії" від 25.01.2000 року Європейський суд зазначив про те, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними. За таких обставин, судова колегія погоджується із висновками суду попередньої інстанцій про те, що отримання позивачем листа відповідача у відповідь на його заяву не змінює момент, з якого [PERSON] дізнався про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли останній почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в даному випадку, оскільки такі дії позивач почав вчиняти більш ніж через 5 років після відмови пенсійним органом у призначенні пенсії за вислугу років. Також, безпідставним є посилання позивача на положення статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (щодо не обмеження будь-яким строком права на соціальний (пенсійний) захист), оскільки за змістом наведеної норми строк давності не застосовується лише до вимог щодо нарахованих пенсій, в спірних же правовідносинах пенсійним органом було відмовлено позивачу у призначенні пенсії за вислугу років. До того ж, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24 грудня 2020 року у справі № 510/1286/16-а дійшла висновку, що норма, зокрема статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (щодо права на соціальний (пенсійний) захист), підлягає застосуванню у справах за позовами про оскарження бездіяльності, дій та/або рішень суб`єкта владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку пенсійних виплат виключно за наявності таких умов: 1) ці суми мають бути нараховані пенсійним органом; 2) ці суми мають бути не виплаченими саме з вини держави в особі пенсійного органу. Беручи до уваги відсутність обставин, які перешкоджали здійсненню процесуального права на звернення до суду, а також обставини, на які позивач посилається як на поважні, суд першої інстанції надав правильну оцінку та провів об`єктивний аналіз всіх наведених у позові доводів, у зв`язку з чим дійшов переконливого висновку про те, що позивач за таких обставин мав дійсну можливість своєчасно реалізувати своє право на звернення до суду, однак допустив необґрунтоване зволікання, яке унеможливлює і не виправдовує втручання у принцип юридичної визначеності стосовно виниклих правовідносин. Таким чином, на переконання суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції, з урахуванням приписів ч.3 ст.123 КАС України, дійшов правильного висновку щодо наявності підстав для залишення позовної заяви без розгляду. Приписи ст. 316 КАС України передбачають, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно установив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Оскільки суд першої інстанції не допустив неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення, тому апеляційна скарга залишається без задоволення, а ухвала суду попередньої інстанції - без змін.

Результат розгляду: granted