Рішення адміністративного суду від 2022-11-03 00:00:00+02

[PERSON] \~звернулась до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якому просила: - \~визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо не зарахування [PERSON] до трудового стажу періодів роботи: з 10.09.1992 по 30.12.1992 в Малому підприємстві «Еліта» та з 02.01.1993 по 27.10.1995 в Колективному малому науково-виробничому комерційному підприємстві «Супутник» згідно з записами № 6,7,8,9, трудової книжки [PERSON] серії [NUMBER] від 25.07.1979; - зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати до трудового стажу [PERSON] періоди роботи: з 10.09.1992 по 30.12.1992 в Малому підприємстві «Еліта» та з 02.01.1993 по 27.10.1995 в Колективному малом науково-виробничому комерційному підприємстві «Супутник» і здійснити перерахунок пенсії [PERSON] починаючи з 04.04.2019 року сплативши різницю між належним (перерахованим) розміром пенсії та вже сплаченою пенсією. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.06.2022 року адміністративний позов [PERSON] \~було задоволено. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо не зарахування [PERSON] до страхового стажу періодів роботи з 10.09.1992 по 30.12.1992 та з 02.01.1993 по 27.10.1995. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати до страхового стажу [PERSON] періоди роботи з 10.09.1992 по 30.12.1992 та з 02.01.1993 по 27.10.1995 та здійснити з 04.04.2019 перерахунок та виплату пенсії з урахуванням раніше виплачених сум. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, звернулось з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати вищезазначене рішення, як незаконне та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні адміністративного позову повністю. Апеляційна скарга обґрунтована тим, що періоди роботи з 10.09.1992 по 30.12.1992 в Малому підприємстві «Еліта» та з 02.01.1993 по 27.10.1995 в Колективному малому науково-виробничому комерційному підприємстві «Супутник» зарахуванню до пільгового стажу позивача не підлягають, оскільки печатка підприємства, яке оформило запис про звільнення, не читається. Зауважено про пропуск позивачем строку звернення до суду. Відзив від позивача на адресу суду не надходив. Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження на підставі ст. 311 КАС України. Перевіривши матеріали справи, оцінивши доводи апеляційної скарги та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів останньої, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Як було встановлено судом першої інстанції, позивач є внутрішньо переміщеною особою та з 04.04.2019 перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Дніпропетровській області і отримує пенсію за віком, відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування». З матеріалів справи вбачається та підтверджується записом в трудовій книжці, що позивач, зокрема, -з 10.09.1992 по 30.12.1992 працювала на Малому підприємстві «ЕЛІТА» (записи №6 та №7); -з 02.1.1993 по 27.10.1995 на Колективному малому науково-виробничому комерційному підприємстві «Спутник» (записи №8 та №9). Позивач звернулася до відповідача із заявою про зарахування спірних періодів роботи до загального стажу та перерахунок пенсії. Відповідач листом від 02.02.2022 №3807-672/П-01/8-0400/22 повідомив позивача, що період роботи в МП «Еліта» не зараховано до страхового стажу, оскільки на печатці, якою завірено запис про звільнення, неможливо визначити назву підприємства. Період роботи в КМНВП «Супутник» не зараховано, оскільки запис про звільнення не завірено печаткою підприємства. Не погодишись з наведеними доводами відповідача, позивач звернулась до суд з метою захисту своїх порушених прав та інтересів. Вирішуючи спір між сторонами та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що не дотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для посадової особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, яка до таких порушень не мала будь-якого відношення, а тому обгрунттованим є зобов`язання відповідача зарахувати стажи роботи позивача та здійснити перерахунок пенсії з 04.04.2019 року. Суд апеляційної інстанції, переглядаючи рішеня суду першої інстанції в апеляційному порядку, виходить з наступного. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсійні виплати - грошові виплати в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, що здійснюються у вигляді пенсії, довічної пенсії або одноразової виплати. Пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом. Згідно ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особи мають право на призначення пенсії з 01.01.2018 року за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 25 років у період з 01.01.2018 року по 31.12.2018 року. До досягнення віку, встановленого абзацами першим і другим цієї частини, право на пенсію за віком за наявності відповідного страхового стажу мають жінки 1961 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 58 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1959 року по 31 березня 1960 року. Відповідно до ч.1 ст.24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» страховий стаж\~ \~\~\~\~період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Згідно ст.56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, зокрема, час навчання на денному відділенні у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах (до 01.01.2004 року). Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховується до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом. Відповідно до ст.62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Згідно ч. 2 ст. 24 Закону України "Про пенсійне забезпечення" страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього\~ \~\~\~\~Закону\~ \~\~\~\~за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку\~ \~\~\~\~на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом. Згідно п.2.3 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої \~наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58 (далі Інструкція №58), записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону. Пунктом 4.1 Інструкції №58 визначено, що у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів. Аналіз зазначених правових норм дозволяє прийти до висновку, що обов`язок щодо проставлення печатки при звільненні працівника та внесення достовірної інформації у належний спосіб покладається на роботодавця або уповноважену ним особу, які здійснюють заповнення трудової книжки. Згідно п.3 Порядку №637, за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи. Пунктом 18 Порядку №637 передбачено, що у разі відсутності документів про наявний стаж роботи і неможливості одержання їх внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних з інших \~причин, \~ніж ті, \~що зазначені в пункті 17 цього Порядку, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, \~організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника. Як свідчать встановлені обставини справи, підставою для відмови позивачу в зарахування пільгового стажу були висновки відповідача про те, що період роботи в МП «Еліта» не зараховано до страхового стажу, оскільки на печатці, якою завірено запис про звільнення, неможливо визначити назву підприємства. Період роботи в КМНВП «Супутник» не зараховано, оскільки запис про звільнення не завірено печаткою підприємства. Так, відповідно до трудової книжки позивача, остання у період з 10.09.1992 року по 30.12.1992 року працювала на посаді інспектора відділу кадрів МП «Еліта» та у період з 02.01.1993 року по 27.10.1995 року працювала на посаді комерційного директора КМНВП «Супутник». При цьому, зі змісту трудової книжки позивача вбачається, що печатка МП «Еліта» погано читається, а печатка МНВП «Супутник» в трудовій книжці не проставлена. Однак, колегія суддів апеляційного суду зазначає, що недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на його особисті права. Так, підставою для зарахування стажу роботи є фактична його наявність, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. ГУПФУ в Дніпропетровській області не взято до уваги, що не всі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці. Крім того, позивач не може нести відповідальності за правильність заповнення його трудової книжки. Вказані правові висновки також відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постановах від 06.02.2018 по справі №677/277/17, від 17.07.2018 року по справі №220/989/17, від 19.12.2019 по справі \~№307/541/17. В свою чергу, доказів, які б спростовували наявність у позивача наведеного стажу роботи, матеріали справи не містять. Відтак, з огляду на наведені обставини, колегія суддів апеляційного суду \~погоджується з висновками суду першої інстанції відносно правомірності зобов`язання відповідача зарахувати до страхового стажу позивача спірних періодів. Що стосується правомірності зобов`язання відповідача здійснити перерахунок пенсії позивача з 04.04.2019 року, то колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне. Відповідно до ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Приписами ч. ч 1, 2, 3 ст. 123 КАС України визначено, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву. Якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду. Відтак, для \~визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, \~триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів. Окрім того, Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод \~1950 року (пункт 1 статті 32 зазначеної Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами N 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі \~\~\~\~\~«ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними. Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011 №17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя. Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами. Вказані правові висновки також відповідають правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній в постанові від 31.03.2021 року по справі № 240/12017/19, що враховується судом апеляційної інстанції, відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України. Як свідчать встановлені обставини справи, предметом даного спору виступає визнання \~протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо не зарахування [PERSON] до трудового стажу періодів роботи: з 10.09.1992 по 30.12.1992 в Малому підприємстві «Еліта» та з 02.01.1993 по 27.10.1995 в Колективному малому науково-виробничому комерційному підприємстві «Супутник» згідно з записами № 6,7,8,9, трудової книжки [PERSON] серії [NUMBER] від 25.07.1979 року та зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати до трудового стажу [PERSON] періоди роботи: з 10.09.1992 по 30.12.1992 в Малому підприємстві «Еліта» та з 02.01.1993 по 27.10.1995 в Колективному малом науково-виробничому комерційному підприємстві «Супутник» і здійснити перерахунок пенсії [PERSON] починаючи з 04.04.2019 року сплативши різницю між належним (перерахованим) розміром пенсії та вже сплаченою пенсією. Отже, з огляду на вказані обставини справи, строк на подання адміністративного позову у даній справі становить \~шість місяців з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення позивачем її прав. Як вбачається з наявної в матеріалах справи заяви позивача про надання інформації від 16.03.2020 року, остання просила \~відповідача надати інформацію стосовно виключення періодів роботи з 10.09.1992 року по 30.12.1992 року та з 02.01.1993 року по 27.10.1995 року з її страхового стажу (а.с. 11). Отже, станом на 16.03.2020 року позивач була обізнана про наведені обставини справи. Відповідно до штемпелю проставленому на конверті, позивач звернулась до суду першої інстанції з адміністративним позовом 05.04.2022 року, тобто з пропуском строку, встановленого ст. 122 КАС України. Доказів або пояснень, які б підтверджували поважність причин пропуску строку зверненя до суду, не встановлено та матеріали справи не містять. Відтак, з огляду на те, що позивач звернулась до суду з даним позовом 05.04.2022 року, обгрунтованим є зобов`язання відповідача провести перерахунок пенсії позивача з 05.10.2021 року. В свою чергу, позовні вимоги позивача про зобов`язання відповідача здійснити перерахунок пенсії та виплату останньої за період з 04.04.2019 року по 04.10.2021 року підлягають залишенню без розгляду. Таким чином, з огляду на наведені обставини, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду підлягає скасуванню \~в частині зобов`язання відповідача провести перерахунок пенсії з 04.04.2019 року \~з прийняттям нової постанови в цій частині та залишенню частини позовних вимог без розгляду. В іншій частині рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін. Згідно п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України, суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, \~з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи. Частиною 1 ст. 319 КАС України визначено, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Результат розгляду: partial