Рішення адміністративного суду від 2022-02-22 00:00:00+02

03 квітня 2018 року Департамент патрульної поліції звернувся до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про відшкодування завданої майнової шкоди. В обґрунтування зазначав, що 02 лютого 2017 року приблизно о 06 год. 05 хв. на проспекті Григоренка в місті Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участю службового автомобіля «Toyota Prius», державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням інспектора роти №2 батальйону №3 Управління патрульної поліції у м.Києві Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції Місюни М.В., внаслідок якої службовий автомобіль зазнав механічних пошкоджень. Постановою Дарницького районного суду м.Києва від 27 лютого 2017 року, яка набула чинності, [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП України, із накладенням адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 грн. 00 коп. Як зазначає позивач, станом на час дорожньо-транспортної пригоди автомобіль «Toyota Prius», державний номерний знак [NUMBER] , належав Департаменту патрульної служби МВС, та був переданий в безоплатне користування з метою забезпечення виконання заходів з охорони громадського порядку в умовах реального несення служби Департаменту патрульної поліції. Проведеним автотоварознавчим дослідженням встановлено, що вартість матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу «Toyota Prius», (станом на час проведення дослідження - 17 листопада 2017 року) становить 90 105,82 грн. Посилаючись на викладені обставини, положення ст.22, ч.1 ст.1166, ч.2 ст.1187, ст.1192 ЦК України, а також на те, що дорожньо-транспортна пригода зумовлена винними протиправними діями відповідача, позивач просив суд стягнути майнову шкоду. Рішенням Дарницького районного суду міста Києва 21 травня 2020 року у задоволенні позовних вимог Департаменту патрульної поліції - відмовлено. Постановою Київського апеляційного суду від 04 вересня 2020 року рішення Дарницького районного суду міста Києва від 21 травня 2020 року скасовано. Закрито провадження у цивільній справі за позовом Департаменту патрульної поліції до [PERSON] про відшкодування завданої майнової шкоди. Роз`яснено Департаменту патрульної поліції про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним цієї постанови звернутися до Київського апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією. Ухвалою Київського апеляційного суду від 08 жовтня 2020 року заяву Департаменту патрульної поліції про передачу справи до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд справи - задоволено. Передано справу за позовом Департаменту патрульної поліції до [PERSON] про відшкодування завданої майнової шкоди до Житомирського окружного адміністративного суду, як суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи. Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2020 року відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження. Рішенням суду від 28 вересня 2021 року адміністративний позов Департаменту патрульної поліції (вул. Федора Ернста, 3, м.Київ 48,03048, код ЄДРПОУ 40108646) до [PERSON] ( [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ) про стягнення майнової шкоди, - задоволено. Стягнути з [PERSON] на користь Департаменту патрульної поліції майнову шкоду у розмірі 90 105,82 грн (дев`яносто тисяч сто п`ять гривень 82 копійки). Не погодившись з прийнятим судовим рішенням Позивачем у справі подано до суду апеляційну скаргу та доповнення до неї в яких, з посиланням на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив скасувати зазначене рішення, з підстав пропуску встановленого законом річного строку звернення до суду та закрити провадження у справі. У судовому засіданні, представник позивача підтримав доводи та вимоги заявлені в апеляційній скарзі. Представник відповідача в судове засідання не з"явився, тоді як про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений. Заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи та дослідивши доводи апеляційної скарги, доповнення до неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення скасуванню з прийняттям нової постанови про залишення позовної заяви без розгляду, виходячи з такого. Судом встановлено з матеріалів справи, що 02 лютого 2017 року на проспекті Григоренка в місті Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участю службового автомобіля «Toyota Prius», державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням інспектора роти №2 батальйону №3 Управління патрульної поліції у м.Києві Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції Місюни М.В., внаслідок якої вказаний службовий автомобіль зазнав механічних пошкоджень. Постановою Дарницького районного суду м.Києва від 27 лютого 2017 року, яка набула чинності, [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КпАП України із накладенням адміністративного стягнення - штрафу в розмірі 340 грн. 00 коп. Матеріалами справи підтверджено, що станом на час дорожньо - транспортної пригоди автомобіль «Toyota Prius», державний номерний знак [NUMBER] , належав Департаменту патрульної служби МВС, та був переданий в безоплатне користування з метою забезпечення виконання заходів з охорони громадського порядку в умовах реального несення служби Департаменту патрульної поліції. Власником автомобіля «Toyota Prius», державний номерний знак [NUMBER] , відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] є Департамент патрульної поліції. Як слідує з висновку експертного дослідження, вартість матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу «Toyota Prius», державний номерний знак [NUMBER] , у результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 02 лютого 2017 року, станом на час проведення експертного дослідження - 17 листопада 2017 року, становить 90 105,82 грн. Виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки внаслідок дорожньо-транспортної пригоди зумовленої протиправними діями відповідача, позивачу було спричинено майнову шкоду шляхом пошкодження службового автомобіля, в розмірі 90 105,82 грн, яка підлягає стягнення з [PERSON] на користь Департаменту патрульної поліції. Надаючи правову оцінку правовідносинам сторін, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно з ст.19 Закон України «Про Національну поліцію» у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону. Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом. Держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень. При вирішення справ вказаної категорії пріоритетними є норми спеціального законодавства, трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних правовідносин, або коли про це йдеться у спеціальному законі. Закон України «Про Національну поліцію» не містить норм щодо матеріальної відповідальності поліцейських, відшкодування матеріальної шкоди заподіяної поліцейським, а тому суд апеляційної інстанції вважає, що на поліцейського як на працівника поширюється трудове право, отже при вирішенні даного спору слід керуватись Кодексом законів про працю України (КЗпП України). Крім того, положення стосовно матеріальної відповідальності відсутні також у положенні «Про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ» затвердженої постановою КМУ РСР від 29 липня 1991 року №114. Відповідно до п.23 вказаного вище положення «Про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ», особи рядового і начальницького складу несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну та кримінальну відповідальність згідно з законодавством. Колегія суддів вважає необґрунтованим послання суду першої інстанції на положення \~на ст.22 ЦК України, щодо стягнення збитків, оскільки спірні правовідносини стосуються відшкодування матеріальної шкоди з працівника (поліцейського). Також необґрунтованим є посилання на ст.1166 ЦК України, оскільки як встановлено судом першої інстанції, відповідач виконував трудові (службові) обов`язки, а саме під час несення служби, внаслідок чого було пошкоджено транспортні засоби, а отже відповідальність має наставати за нормами трудового права. Цивільне право слід застосовувати у випадках, коли працівник заподіяв матеріальну шкоду, внаслідок самовільного використання в особистих цілях автомобіля. Відповідно до ст.138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених ст.130 цього Кодексу. Згідно з ч.ч.1, 2, 4 ст.130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. На працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику, а також за шкоду, заподіяну працівником, що перебував у стані крайньої необхідності. Відповідальність за не одержаний підприємством, установою, організацією прибуток може бути покладена лише на працівників, що є посадовими особами. Відповідно до ст.132 КЗпП України, за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві. Статтею 134 КЗпП України передбачено випадки повної матеріальної відповідальності. Відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: 1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; 2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; 3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку; 4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані; 5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; 6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків; 7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов`язків; 8) службова особа винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу; 9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством. Отже, договір про повну матеріальну відповідальність може бути укладено лише із працівниками, які обіймають посади (виконують роботи) із зазначеного переліку. І лише за наявності такого договору працівник нестиме повну матеріальну відповідальність за заподіяну шкоду. Тобто повна матеріальна відповідальність виникає лише за умови виконання обох описаних вище вимог. Відповідно до п.8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Таким чином, в разі доведення факту завдання позивачу матеріальної шкоди відповідачем, то така шкода повинна б відшкодовуватися у розмірі середнього місячного заробітку відповідача. На викладені обставини суд першої інстанції уваги не звернув, фактичні обставини справи в повному обсязі не встановив, що призвело до ухвалення, в цій частині, неправильного рішення. Крім того, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу, що відповідно до положень ч.2 ст.122 КАС України для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень встановлюється тримісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення визначених законом вимог. Цим Кодексом та іншими законами можуть також встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень. Таким чином, до спірних правовідносин підлягає до застосування тримісячний строк позовної давності, як спеціальна норма для публічно-правових правовідносин. Тому, доводи апелянта, про необхідність застосування до спірних правовідносин (в частині визначення строку позовної давності) положення ч.3 ст.233КЗпП України, є помилковими. При цьому суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідач є працівником Національної поліції, протиправні дії якого під час виконання службових обов`язків 02.02.2017 призвели до дорожньо-транспортної пригоди в результаті якої службовий автомобіль "Toyota Prius" зазнав механічних пошкодження. Вина відповідача встановлена постановою Дарницького районного суду м.Києва від 27.02.2017 у адміністративній справі постановою у якій, на [PERSON] за ст.124 КУпАП накладено адміністративне стягнення - штраф у розмірі 340,00 грн. Як слідує з висновку експертного дослідження, вартість матеріального збитку (на час дослідження - 17.11.2017) склала 90105,82 грн. За наведених обставин, позивач дізнався про заподіяну йому шкоду - 17 листопада 2017 року. При цьому, позивач звернувся до Дарницького районного суду м.Києва із позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, завданої ДТП - 03 квітня 2018 року. Рішенням Дарницького районного суду міста Києва 21 травня 2020 року у задоволенні позовних вимог Департаменту патрульної поліції - відмовлено. Постановою Київського апеляційного суду від 04 вересня 2020 року рішення Дарницького районного суду міста Києва від 21 травня 2020 року скасовано. Закрито провадження у цивільній справі за позовом Департаменту патрульної поліції до [PERSON] про відшкодування завданої майнової шкоди. Роз`яснено Департаменту патрульної поліції про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним цієї постанови звернутися до Київського апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією. Ухвалою Київського апеляційного суду від 08 жовтня 2020 року заяву Департаменту патрульної поліції про передачу справи до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд справи - задоволено. Передано справу за позовом Департаменту патрульної поліції до [PERSON] про відшкодування завданої майнової шкоди до Житомирського окружного адміністративного суду, як суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи. За таких обставин суд апеляційної інстанції вважає, що враховуючи первинне звернення позивача з позовом до суду цивільної юрисдикції поза межами процесуальних строків, не наведення позивачем поважності причин пропуску такого строку, тому позовна заява Департаменту патрульної поліції підлягає залишенню без розгляду, за пропуском строку позовної давності. У силу \~п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Згідно зі \~ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. З огляду на викладені обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нової постанови \~про залишення позовної заяви - без розгляду.

Результат розгляду: granted