Рішення адміністративного суду від 2022-07-06 00:00:00+03

в липні 2021 року позивач, [PERSON] , звернувся в суд з позовом до Державної податкової служби України (ДПС України), Державної фіскальної служби України (ДФС України), в якому просив: - визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства доходів і зборів України від 26.03.2014 № 677-о про звільнення [PERSON] з посади начальника Головного управління Міндоходів у Вінницькій області, за угодою сторін; - зобов`язати Державну податкову службу України поновити [PERSON] на посаді начальника Головного управління ДПС у Вінницькій області; - звернути рішення в частині поновлення [PERSON] на посаді начальника Головного управління Державної податкової служби у Вінницькій області до негайного виконання; - заборонити Державній податковій службі України при виконанні судового рішення про поновлення на посаді начальника Головного управління ДПС у Вінницькій області застосовувати до [PERSON] обмеження, передбачені Законом України Про очищення влади; - стягнути з Державної податкової служби як правонаступниці Державної фіскальної служби України, Міністерства доходів та зборів України за рахунок бюджетних асигнувань на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 26.03.2014 по день прийняття судового рішення в сумі 556737 грн. з проведенням необхідних відрахувань відповідно до вимог чинного законодавства. Вінницький окружний адміністративний суд рішенням від 18.11.2021 позов задовольнив частково. Визнав протиправним та скасував наказ Міністерства доходів і зборів України від 26.03.2014 №677-о "Про звільнення". Зобов`язав Державну податкову службу України поновити [PERSON] \~\~на посаді начальника Головного управління ДПС у Вінницькій області. Стягнув на користь [PERSON] за рахунок бюджетних асигнувань Державної податкової служби України середній заробіток за час вимушеного прогулу з 27.03.2014 по 18.11.2021 в сумі 682207,02 грн. (шістсот вісімдесят дві тисячі двісті сім гривень дві копійки). Звернув рішення суду до негайного виконання в частині поновлення [PERSON] на посаді начальника Головного управління ДПС у Вінницькій області та в частині присудження [PERSON] виплати заробітної плати за один місяць в розмірі 7205,17 грн. (сім тисяч двісті п`ять гривень сімнадцять копійок), з відрахуванням при її виплаті податків та інших загальнообов`язкових платежів. У іншій частині позовних вимог відмовив. Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити. Аргументами на підтвердження вимог скарги зазначає, що зобов`язання відповідача у справі не стосуються реалізації публічно-владних функцій, що були передані ДПС і до Реєстру не був внесений запис про припинення ДФС, тому підстави для задоволення позовних вимог позивача до ДПС є передчасними. При цьому, постанова Кабінету Міністрів України від 18.12.2018 №1200 та розпорядження Кабінету Міністрів України від 12.08.2019 №682-р свідчать про компетенційне адміністративне (публічне) правонаступництво ДПС, тобто про перехід до ДПС функцій ДФС у сфері реалізації державної податкової політики, державної політики з адміністрування єдиного внеску. Той факт, що позивач у період із березня 2014 року не реалізовував свої права та не виконував обов`язки у правовідносинах публічної служби беззаперечно давали йому підстави бути обізнаним про його звільнення із посади начальника Головного управління Міндоходів у Вінницькій області. Відповідач ще раз наголошує, що позивачем не надано ні одного доказу на підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду, а підстави вказані позивачем не можуть бути визнані поважними, наразі судом порушено норму процесуального права ст. 123 КАС України. Окрім того, 01.11.2021 ДПС України подано клопотання, за змістом якого представник відповідача повідомив про неможливість надання доказів щодо отримання [PERSON] наказу Міністерства доходів та зборів України від 26.03.2014 № 677-о. Також зазначає, що обізнаність позивача про звільнення підтверджується оригіналом Наказу Головного управління Міндоходів у Вінницькій області № 78-о від 26.03.2014, наданим в судове засідання 12.11.2021 (копія міститься в матеріалах справи) та оригіналом книги обліку трудових книжок і вкладок до них № 04-00-44 про отримання особисто позивачем 26.03.2014 трудової книжки [NUMBER] , оригінал зазначеного документу було надано суду 12.11.2021 в судовому засіданні (копія міститься в матеріалах справи). Однак надані відповідачем докази судом проігноровано, що призвело до прийняття незаконного судового рішення. Вважає, що оскільки спір в межах даної справи виник щодо проходження та припинення публічної служби, таким чином позивач підлягає поновленні у територіальному органі ДФС України, а не у ДПС Україні. В запереченням на апеляційну скаргу, представник позивача зазначає, що наказом Міністерства доходів і зборів від 26.03.2014 № 677-о позивача звільнено із займаної посади за угодою сторін, однак, [PERSON] не виявляв бажання щодо власного звільнення. Також зазначає, що [PERSON] не писав заяви про звільнення за власним бажанням, не укладав договору про звільнення за угодою сторін, не отримував трудову книжку станом на дату звернення до суду з позовом, відтак, не міг знати про факт та мотиви його звільнення. В судовому засіданні позивач та представник позивача заперечували проти задоволення апеляційної скарги відповідача та просив суд залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити. Згідно з положеннями ч. 3\~ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства\~України (далі-КАС України), суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, які прибули в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що у період з 1999 року по 2013 рік [PERSON] обіймав різні посади в митних органах України. Наказом Міністерства доходів і зборів від 27.11.2013 № 3645-о «Про призначення [PERSON] » позивач призначений, в порядку переведення з посади начальника Вінницької митниці Міндоходів, на посаду начальника Головного управління Міндоходів у Вінницькій області. Наказом Міністерства доходів і зборів від 26.03.2014 № 677-о «Про звільнення» [PERSON] звільнено з 26.03.2014 із займаної посади за угодою сторін, п. 1 ст. 36 КЗпП України. Вважаючи протиправним вищезазначений наказ про звільнення, позивач звернувся до суду з \~адміністративним позовом. Вінницький окружний адміністративний суд ухвалою витребував в Державної податкової служби України докази щодо отримання [PERSON] наказу Міністерства доходів і зборів від 26.03.2014 №677-о та докази видачі [PERSON] його трудової книжки та ухвалою суду від 18.10.2021 повторно витребував зазначені докази. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне. Критерії, за якими адміністративний суд перевіряє рішення суб`єктів владних повноважень, визначені у ч. 2\~ст. 2 КАС України. Згідно частин першої, другої та третьої\~статті 242 КАС України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Крім того, ст.\~ 2\~ та ч. 4 ст.\~ 242 КАС України\~встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Частиною другою\~статті 19 Конституції України\~передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~Конституцією\~та законами України. Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень. Так, Закон України "Про державну службу" від 17.11.2011 №4050-VI\~(далі - Закон №4050) в редакції чинній на момент звільнення позивача, визначав принцип, правові та організаційні засади державної служби, умови та порядок реалізації громадянами України права на державну службу. Відповідно до\~статті 37 Закону №4050 визначено вичерпний перелік підстав для припинення державної служби. Окрім того, трудові відносини всіх працівників регулюються Кодексом законів про працю України від 10.12.1971 № 322-VIII (далі КЗпП України). Зокрема, статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з\~КЗпП України\~та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Отже, до правовідносин, що виникли у цій справі підлягають застосуванню й положення\~КЗпП України. Відповідно до частини першої\~статті 21 КЗпП України\~трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Сторонами трудового договору відповідно до\~статті 21 КЗпП України\~є працівник і власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган. Пункт 1\~статті 36 КЗпП України, який є спеціальною нормою, що підлягає застосуванню до спірних відносин, достатньою правовою підставою для звільнення визначає досягнення згоди між сторонами трудового договору. Трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством (ст. ст.\~2,\~36,\~40,\~41 КЗпП України). Згідно з пунктом першим частиною першою\~статті 36 КЗпП України\~підставою припинення трудового договору є угода сторін. Отже, припинити трудовий договір можна в будь-який час після досягнення угоди між роботодавцем та працівником. Ініціатива про припинення договору може виходити як від працівника, так і від роботодавця. І якщо одна зі сторін погоджується на пропозицію іншої, вважається, що сторони досягли угоди про припинення трудового договору і працівник звільняється з роботи. Разом з тим, однією з ознак, характерних для звільнення за згодою сторін, тобто взаємного волевиявлення, є відсутність зобов`язань сторін виконувати будь-які процесуальні дії одна стосовно іншої у вигляді попередження, зобов`язання щодо працевлаштування, подання, погодження звільнення з відповідним органом тощо. Приписами статті 30 Закону України "Про державну службу"\~передбачено, що підставами припинення державної служби є ті, що визначені у\~Кодексі законів про працю України. Окрім цих підстав, державна служба також може бути припинена з підстав, визначених статтею 30 згаданого Закону. При звільненні особи з публічної служби за загальними підставами, передбаченими\~КЗпП України, на цю особу поширюються гарантії, передбачені цим Кодексом, якщо інше прямо не визначено спеціальним законом. Таким чином, \~у випадку звільнення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України\~у наказі (розпорядженні) про звільнення за згодою сторін зазначають підставу звільнення за угодою сторін з посиланням на п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, дату звільнення, про яку домовлялися сторони. Отже, при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1\~частини 1 статті 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Недосягнення сторонами згоди щодо припинення трудового договору та відсутність узгодженої дати звільнення позбавляє роботодавця права на звільнення працівника за угодою сторін (указаний висновок узгоджується з правовою позицією викладеною в постанові Верховного Суду від 13.08.2019 у справі № 825/3587/15-а). Серед підстав для припинення трудового договору КЗпП України окремо виділяє угоду сторін (стаття 36) та розірвання трудового договору з ініціативи працівника (стаття 38). Основною відмінністю між звільненням за угодою сторін та звільненням з ініціативи працівника є вираження бажання обох сторін одночасно у випадку угоди сторін та, відповідно, наявність бажання лише працівника у випадку припинення трудових відносин за його ініціативою. Як вірно зазначено судом першої інстанції, звільнення за угодою сторін передбачає, що роботодавцем та найманим працівником досягнуто спільної згоди щодо припинення трудового договору у визначений строк. У свою чергу, звільнення з ініціативи працівника не передбачає обов`язкової наявності згоди роботодавця на таке звільнення, оскільки в даному випадку працівник реалізовує своє право, передбачене трудовим законодавством, а роботодавець вимушений погодитись зі звільненням працівника незалежно від свого бажання. Основними умовами угоди про припинення трудового договору, щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення угоди сторін та строк, з якого договір припиняється. Аналіз наведених правових норм та обставин справи дають підстави для висновку, що під час домовленості між працівником і державним органом про звільнення за угодою сторін, такий працівник повинен залишити посаду у строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це державного органу та працівника. Схожа правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09.10.2019 по справі №804/9394/14. Як встановлено судом першої інстанції, наказом Міністерства доходів і зборів України від 26.03.2014 №677-о [PERSON] звільнено з посади начальника Головного управління Міндоходів у Вінницькій області за угодою сторін, п. 1 ст. 36 КЗпП України. Водночас встановлено, що позивачем заперечується факт подання будь-якої заяви або укладення угоди, яка б засвідчувала його волевиявлення щодо звільнення з роботи. Відтак, між позивачем та роботодавцем не могло буту досягнуто згоди щодо дати такого звільнення та інших істотних умов, які є обов`язковими атрибутами угоди про звільнення за згодою сторін. При цьому, колегія суддів враховує враховує висновки, викладені у постанові Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів". Так, у п. 8 постанови Пленуму Верховного суду України роз`яснено, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1\~статті 36 КЗпП України\~(за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за пунктом 1\~статті 36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін щодо підстави припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (стаття 38 КЗпП України). Отже, основними умовами угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої\~статті 36 КЗпП України\~щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення угоди сторін та строк, з якого договір припиняється. Визначення дати звільнення за згодою сторін є обов`язковою умовою такого звільнення, оскільки сприяє свідомому волевиявленню працівника щодо звільнення з підстав передбачених пунктом 1 частини першої\~статті 36 КЗпП України. Відсутність належного волевиявлення не дає підстави вважати наявність наміру працівника звільнитись саме за згодою сторін, а сама по собі згода роботодавця задовольнити прохання працівника про звільнення також не означає наявність угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої\~статті 36 КЗпП України\~(за угодою сторін). Також встановлено, що на момент розгляду справи справи в суді першої інстанції, відсутні докази на підтвердження того, що [PERSON] подавалась заява про звільнення із займаної посади за угодою сторін, волевиявлення (пропозиції) позивача та визначення строку, з якого трудовий договір пропонується розірвати за угодою сторін. При цьому, стороною позивача вживались заходи з метою отримання документів, які містяться в особовій справі [PERSON] , з метою підтвердження факту відсутності буд-якої заяви позивача та угоди між сторонами трудових відносин. Зокрема, представник позивача зверталась із адвокатським запитом до Головного управління ДПС у Вінницькій області, у відповідь на який, листом від 06.05.2021 №14931/6/02-32-11-01-42 повідомлено, що на виконання доручення Головної військової прокуратури від \~05.05.2017 на підставі ухвали слідчого судді №757/24612/17-к від 04.05.2017 особову справу [PERSON] вилучено. У подальшому, представник позивача звернулась із адвокатським запитам до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону, який було переадресовано \~Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Офісу Генерального прокурора, яка листом від 28.05.2021 повідомила про відсутність будь-яких документів з кадрових питань. Тобто, на запити сторони позивача не було надано будь-яких документів, які б підтверджували подання [PERSON] заяви про звільнення за угодою позивача з Міністерством доходів та зборів України. У свою чергу, відповідачем не доведено факт існування такої заяви та в судовому засідання вказано, що ДПС України не відомо чи подавалась відповідна заява [PERSON] , яка фактично слугувала підставою для звільнення на підставі ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що спірний наказ про звільнення [PERSON] із займаної посади, прийнято всупереч чинному законодавству, без відповідної згоди позивача, тобто в односторонньому порядку. Слід також зазначити, що згідно висновків Верховного Суду у постанові від 14.05.2020 по справі № 815/5173/17, недосягнення сторонами згоди щодо припинення трудового договору та відсутність узгодженої дати звільнення, позбавляє роботодавця права на звільнення працівника за угодою сторін. Таким чином, колегія суддів вважає законним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що звільнення позивача з державної служби відбулося незаконно, без досягнення сторонами трудового договору згоди щодо припинення трудових відносин та без дотримання належної процедури звільнення, тому, суд першої інстанції правомірно визнав протиправним і таким, що підлягає скасуванню наказ Міністерства доходів і зборів України від 26.03.2014 №677-о "Про звільнення". Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції щодо органу в якому позивач підлягає поновленню, колегія суддів зазначає наступне. Так, відповідно до ч. 1\~ \~ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог\~ \~Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Як встановлено судом першої інстанції, 01.03.2014\~ постановою Кабінету Міністрів України № 67 «Про ліквідацію Міністерства доходів і зборів»\~ліквідовано Міндоходів і відновлено діяльність Державної податкової служби та Державної митної служби. 21.05.2014 Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 160 «Про утворення Державної фіскальної служби», якою реорганізував Міндоходів у ДФС шляхом перетворення та визнав такою, що втратила чинність, постанову від 01.03.2014 № 67 «Про ліквідацію Міністерства доходів і зборів». 21.05.2014 Кабінет Міністрів України також прийняв постанову № 236 «Про державну фіскальну службу України», якою затвердив Положення про Державну фіскальну службу України та визначив цю службу як центральний орган виконавчої влади, який реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, державну політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового, митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 17.07.2014 № 651-р «Питання Державної фіскальної служби»\~вирішенні питання можливості виконання відповідних функцій ДФС. На підставі наказу від 18.07.2014 № 2 розпочата діяльність Державної фіскальної служби України. В подальшому, відповідно до\~постанови Кабінету Міністрів України від 18.12.2018 № 1200 утворено Державну податкову службу України та Державну митну службу України, реорганізувавши Державну фіскальну службу шляхом поділу. Зокрема установлено, що: - Державна податкова служба є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну податкову політику, державну політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок), державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску; - Державна митна служба є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну митну політику, державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування митного законодавства; - Державна податкова служба та Державна митна служба є правонаступниками прав та обов`язків реорганізованої Державної фіскальної служби у відповідних сферах діяльності; - забезпечення діяльності Державної податкової служби та Державної митної служби у 2018 та 2019 роках здійснюватиметься в межах видатків, передбачених Державній фіскальній службі; - Державна фіскальна служба продовжує здійснювати\~ повноваження\~ та\~ виконувати\~ функції у сфері реалізації державної податкової політики, державної політики у сфері державної митної справи, державної політики з адміністрування єдиного внеску, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового, митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску до завершення здійснення заходів з утворення Державної податкової служби та Державної митної служби. Кабінет Міністрів України розпорядженням від 21.08.2019 № 682-р погодився з пропозицією Міністерства фінансів щодо можливості забезпечення здійснення Державною податковою службою покладених на неї постановою Кабінету Міністрів України від 06.03.2019 № 227 «Про затвердження положень про Державну податкову службу України та Державну митну службу України», функцій і повноважень Державної фіскальної служби, що припиняється, з реалізації державної податкової політики, державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та законодавства з інших питань, контроль за дотриманням якого покладено на Державну податкову службу. Отже, з 28.08.2019 Державною податковою служби України розпочато виконання функцій Державної фіскальної служби України у відповідних сферах діяльності . Натомість, суд першої інстанції необгрунтовано та передчасно вважав, що відсутність у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відомостей про припинення Державної фіскальної служби України, як юридичної особи, не є підставою для поновлення позивача саме у територіальному органі Державної фіскальної служби України, враховуючи те, що функції та повноваження ДФС України передані ДПС України. Однак, протиправність наказу Міністерства доходів і зборів України від 26.03.2014 №677-о "Про звільнення", прямо вказує на наявність підстав для поновлення позивача на посаді, яку він обіймав до звільнення. Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на помилковість висновків суду першої інстанції, що станом на час розгляду даної справи, юридична особа Міністерства доходів і зборів України припинена, юридична особа Державної фіскальної служби України перебуває в процесі припинення та з\~28.08.2019 функції Державної фіскальної служби України передано до Державної податкової служби України. При цьому, з матеріалів справи слідує, що запис про припинення ДФС України у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань на момент вирішення справи судом першої інстанції був відсутній. При цьому, постанова Кабінету Міністрів України від 18.12.2018 №1200 та розпорядження Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 №682-р свідчать про компетенційне адміністративне (публічне) правонаступництво ДПС України, тобто про перехід до ДПС України функцій ДФС України у сфері реалізації державної податкової політики, державної політики з адміністрування єдиного внеску. Натомість, спір у цій справі виник у відносинах публічної служби за час роботи позивача на посаді начальника Головного управління Міндоходів у Вінницькій області. У такому випадку заміна ДФС України на ДПС України може мати місце виключно у випадку фактичного її вибуття унаслідок припинення, оскільки послідовність правонаступництва не може мати вибірковий характер. Також слід зазначити, що відповідно до частин першої, п`ятої статті 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення. Однак, враховуючи, що суть спору у цій справі не стосується публічно-владних функцій, що були передані ДПС України, і на момент вирішення судом першої інстанції питання про поновлення позивача до Реєстру не був внесений запис про припинення ДФС України, колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції щодо поновлення позивача на посаді начальника Головного управління ДПС у Вінницькій області, оскільки спірні правовідносини не стосуються питань реалізації податковим органом державної податкової політики, державної політики з адміністрування єдиного внеску. Схожа правова позиція була вже неодноразово викладена Верховним Судом, зокрема у постановах від 14.04.2021 у справі № 826/14904/18, від 13.05.2021 у справі № 826/2850/17, від 03.06.2021 у справі № 640/19105/19, від 13.10.2021 у справі №803/130/16 та від 02.11.2021 у справі №816/1231/15. Таким чином, колегія суддів вважає, що поновлення [PERSON] на посаді має відбуватися на посаді начальника Головного управління ДФС у Вінницькій області, відповідно до ч. 7\~ ст. 235 КЗпП України та п. 3 ч. 1\~ ст. 371 КАС України. Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що період вимушеного прогулу позивача, зважаючи на помилковість висновків суду першої інстанції щодо органу в якому має бути поновлено позивача на посаді, має відбуватися на посаді начальника Головного управління Державної фіскальної служби України у Вінницькій області з 27.03.2014. Докази, що були подані скаржником (копія заяви [PERSON] про звільнення із займаної посади за угодою сторін), колегія суддів сприймає критично, оскільки такі докази безрезультатно витребовувались до суду першої інстанції та в подальшому, не були подані до суду апеляційної інстанції разом із апеляційною скаргою. Представник відповідача в судовому не пояснила де безпосередньо зберігалася заява [PERSON] враховуючи те, що особова справа позивача була вилучена правоохоронними органами ще в травні 2017 року. Водночас слід зазначити, що за клопотанням скаржника судом апеляційної інстанції витребовувались зазначені докази у Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, з матеріалів кримінального провадження №52021000000000614 письмові докази, а саме: заяву [PERSON] про звільнення із займаної посади за угодою сторін, наказ Міністерства доходів і зборів №667-о від 26.03.2014 про звільнення із займаної посади начальника Головного управління Міндоходів у Вінницькій області [PERSON] , однак, у зв`язку із великим об`ємом кримінального провадження не були виявлені в матеріалах справи в строки, що були обумовлені судом апеляційної інстанції. Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин. Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Таким чином, зважаючи на вищевикладене, а також з метою належного захисту прав позивача наявні підстави для зобов`язання Головного управління Державної фіскальної служби України у Вінницькій області нарахувати та виплатити [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 27.03.2014 по 06.07.2022 (дату прийняття рішення судом апеляційної інстанції за результатами перегляду рішення суду першої інстанції). Доводи апеляційної скарги щодо пропуску позивачем строку звернення до суду, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки відповідно до положень ст. 233 КЗпП (редакції чинної на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Тобто законодавець чітко визначає початок перебігу строків звернення до суду в разі виникнення спору про звільнення з роботи працівника, це місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Досліджуючи дані обставини судом встановлено, що позивач копію наказу про звільнення та трудову книжку, на дату звернення до суду, не отримав, що було визначено також судом першої інстанції на підставі наявних матеріалів справи. Суд критично оцінює доводи відповідача про те, що позивач отримав трудову книжку 26.03.2014 року, посилаючись на його підпис у відповідному журналі. До таких висновків суд прийшов дослідивши копію оскаржуваного наказу (т.1 а.с. 233), на наказі міститься відмітка, що він надійшов до Головного управління міндоходів у Вінницькій області 04.04.2014 року та зареєстрований під номером 1203/8. Таким чином позивач не міг отримати трудову книжку раніше ніж був реалізований наказ про його звільнення. У контексті оцінки доводів апеляційної скарги колегія суддів звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах "Проніна проти України" (пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, колегія суддів вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку. Відповідно до вимог ч. 1 та 2 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю та ухвалення нового рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається, крім іншого, неправильне тлумачення закону. З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при вирішенні справи порушені норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, тому,

Результат розгляду: partial