Рішення адміністративного суду від 2023-01-17 00:00:00+02

Постановою Октябрського районного суду м. Полтави від 18.10.2017 по справі \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~№ 554/5683/17, яка набрала законної сили 03 травня 2018 року: - визнано протиправними дії Міністерства внутрішніх справ України (далі МВС України) щодо повернення матеріалів на виплату [PERSON] одноразової грошової допомоги як інваліда з 2-ї групи у зв`язку з невідповідністю вимогам законодавства до Головного управління Національної поліції в Полтавській області (далі ГУ НП в Полтавській області) та неналежного їх розгляду МВС України, згідно з вимогами постанови КМУ від 21.10.2015 № 850 «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції» з урахуванням порядку та вимог законодавства встановленим постановою Октябрського районного суду м. Полтави від 30.03.2017 справа № 554/1177/17, яка набрала законної сили; - визнано протиправною бездіяльність МВС України щодо не прийняття рішення на виплату [PERSON] одноразової грошової допомоги, згідно вимог постанови КМУ від 21.10.2015 № 850 «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплат одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції» та не прийняття рішення по виплаті одноразової грошової допомоги, як інваліду 2-ї групи згідно вимог постанови КМУ від 21.10.2015 № 850 по обставинам та порядку, встановленим постановою Октябрського районного суду м. Полтави від 30.03.2017 справа № 554/1177/17, яка набрала законної сили; - зобов`язано МВС України повторно розглянути висновок з відповідними документами відносно [PERSON] про призначення виплати одноразової грошової допомоги, як інваліду 2-ї групи у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 року №850 «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції» з урахуванням обставин встановлених судом; - зобов`язано МВС України прийняти відповідне рішення про призначення та виплату одноразової грошової допомоги [PERSON] , як інваліду 2-ї групи, у розмірі 200-кратното прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 № 850 «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції». 20.09.2021 заявник звернувся до суду із заявою в порядку ст. 383 КАС України , в якій просив: - визнати протиправною бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України щодо невиконання постанови Октябрського районного суду м. Полтави від 18.10.17 по справі 554/5683/17 з урахуванням позиції, викладеної в постанові Другого апеляційного адміністративного суду від 08.10.2020, справа № 554/4569/20, та ст.6, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; - зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України виконати постанову Октябрського районного суду м. Полтави від 18.10.17 по справі № 554/5683/17 з урахуванням позиції викладеної в постанові Другого апеляційного адміністративного суду від 08.10.2020, справа № 554/4569/20 та ст. 6, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і подати звіт про виконання судового рішення. Заява мотивована тим, що 30.10.2017 набрала законної сили постанова Октябрського районного суду м. Полтави від 18.10.2017 по справі № 554/5683/17. З метою виконання цієї постанови головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ Руденком В.В. розглянуто заяву стягувача [PERSON] про примусове виконання та винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 56466467 від 24.05.2018, виконавчий лист № 554/5683/17, виданий 20.02.2018. Надалі головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ Кузьменком О.С. 12.05.2020 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 56466467, однак постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 08.10.2020 (справа № 554/4569/20) скасовано постанову про закінчення виконавчого провадження № 56466467 від 12.05.2020 щодо виконання виконавчого листа № 554/5683/17, виданого 20.02.2018 року Октябрським районним судом м. Полтави. Даним рішенням встановлено, що постанова Октябрського районного суду м. Полтави від 18.10.2017 по справі № 554/5683/17 не містить кількох варіантів, а чітко визначає зобов`язання МВС України прийняти відповідне рішення про призначення та виплату одноразової грошової допомоги [PERSON] , як інваліду 2ї групи в розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності. Тобто, встановлено, що МВС України при затвердженні висновку про призначення одноразової допомоги [PERSON] діяло протиправно, постанова Октябрського районного суду м. Полтави від 18.10.2017 по справі № 554/5683/17 не виконана повністю, а тому Департамент ДВС Відділу примусового виконання рішень МЮУ при винесенні постанови про закриття виконавчого провадження по виконанню виконавчого листа № 554/5683/17 від 20.02.2018 діяв не на підставі Закону України «Про виконавче провадження». Тобто, станом на 06.09.2021 постанова Октябрського районного суду м. Полтави від 18.10.2017 по справі № 554/5683/17 МВС України як відповідачем не виконана, що суперечить постанові Другого апеляційного адміністративного суду від 08.10.2020 справа № 554/4569/20. Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 23 листопада 2021 року \~задоволено заяву [PERSON] , подану в порядку ст.383 КАСУ про визнання протиправною бездіяльності МВС України та зобов`язання вчинити певні дії, подання звіту. Визнано протиправною бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України щодо невиконання постанови Октябрського районного суду м. Полтави від 18.10.17 по справі 554/5683/17 з урахуванням позиції, викладеної в постанові Другого апеляційного адміністративного суду від 08.10.2020. Зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України виконати постанову Октябрського районного суду м. Полтави від 18.10.17 по справі № 554/5683/17 з урахуванням позиції викладеної в постанові Другого апеляційного адміністративного суду від 08.10.2020, справа № 554/4569/20. Зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України протягом 30 днів з моменту отримання копії цієї ухвали подати звіт щодо виконання постанови Октябрського районного суду м. Полтави від 18.10.17 по справі № 554/5683/17 з урахуванням позиції викладеної в постанові Другого апеляційного адміністративного суду від 08.10.2020, справа № 554/4569/20. Не погодившись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні заяви відмовити. В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на те, що судом першої інстанції не враховано значний пропуск строку звернення позивача до суду з цією заявою, а також вказує, що справу розглянуто адміністративним судом за його відсутності без його належного повідомлення про дату, час і місце судового засідання. Позивач в судове засідання не прибув, надав заяву про розгляд справи без його участі. Представник відповідача в судовому засіданні підтримала вимоги апеляційної скарги. Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, вислухавши представника відповідача, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що [PERSON] звернувся до Октябрського районного суду м. Полтава з позовом до відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮ України та Департаменту ДВС МЮ України, третя особа МВС України, у якому просив: \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~- визнати протиправними дії державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮ України Кузьменка О.С. щодо винесення постанови про закінчення виконавчого провадження від 12.05.2020 року ВП №56466467; \~\~\~\~\~\~\~- скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження від 12.05.2020 року ВП №56466467 щодо виконання виконавчого листа №554/5683/17, виданого 20.02.2018 року Октябрським районним судом м. Полтави; \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~- зобов`язати відділ примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮ України відновити виконавче провадження щодо виконання виконавчого листа №554/5683/17, виданого 20.02.2018 року Октябрським районним судом м. Полтави; \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~- зобов`язати відділ примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮ України виконати постанову Октябрського районного суду м. Полтави від 18.10.2017 року справа № 554/5683/17 з урахуванням обставин, встановлених судом. Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 18.08.2020 у задоволенні адміністративного позову відмовлено. Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 08.10.2020 року рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 18.08.2020 року по справі № 554/4569/20 скасовано в частині відмови в задоволенні позовних вимог [PERSON] щодо скасування постанови про закінчення виконавчого провадження від 12.05.2020 року ВП № 56466467 щодо виконання виконавчого листа № 554/5683/17, виданого 20.02.2018 року Октябрським районним судом м.Полтави. Прийнято в цій частині нове судове рішення, яким зазначені позовні вимоги [PERSON] задоволено. Скасовано постанову про закінчення виконавчого провадження від 12.05.2020 року ВП № 56466467 щодо виконання виконавчого листа № 554/5683/17, виданого 20.02.2018 року Октябрським районним судом м.Полтави. В іншій частині рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 18.08.2020 року по справі № 554/4569/20 залишено без змін. Відповідно до описової частини цієї постанови, колегією суддів встановлено, що згідно з резолютивною частиною постанови Октябрського районного суду м. Полтави від 18.10.2017 року, яка набрала законної сили, зокрема, зобов`язано МВС України прийняти відповідне рішення про призначення та виплату одноразової грошової допомоги [PERSON] , як інваліду 2-ї групи у розмірі 200-кратното прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 року № 850 «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції». Колегія суддів дійшла висновку, що застосування п.4 ч.1 ст. 99 Закону України «Про Національну поліцію» для визначення розміру грошової допомоги суперечить ст. 23 Закону України «Про міліцію» у відповідній редакції, яка містить чіткий розмір, а саме: 200-кратний розмір прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, у випадку встановлення працівнику міліції ІІ групи інвалідності. Тобто, зазначена правова норма пов`язує визначення розміру одноразової грошової допомоги виключно зі встановленням працівнику міліції групи інвалідності. Октябрський районний суд м. Полтави у постанові від 18.10.2017 року по справі 554/5683/17, задовольняючи позовні вимоги [PERSON] , чітко зазначив розмір виплати - в 200-кратному розмірі прожиткового мінімуму у разі встановлення другої групи інвалідності. Відповідно до частини 4 статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Тобто, та обставина, що позивач має право на отримання грошової допомоги у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності II групи, доказування не потребує. Крім того, колегія суддів звернула увагу на те, що відповідно до ст.129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову [PERSON] помилково не врахував, що у відповідача були відсутні підстави для довільного тлумачення судового рішення, а у разі незрозумілості порядку та способу виконання судового рішення державний виконавець мав звернутись до суду із відповідним поданням, отже, в даному випадку, державним виконавцем неправомірно застосовано положення п.9 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження». Постанова Октябрського районного суду м.Полтави від 18.10.2017 року по справі 554/5683/17 не містить кількох варіантів тлумачення, а чітко визначає зобов`язання МВС України прийняти відповідне рішення про призначення та виплату одноразової грошової допомоги [PERSON] , як інваліду 2-ї групи у розмірі 200-кратното прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності. Аналогічна правова позиція вже була викладена у постановах Верховного Суду від 29.07.2020 у справі № 822/539/18, від 31.07.2020 у справі №820/1577/17. Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що третя особа МВС України при затвердженні висновку про призначення одноразової допомоги [PERSON] діяли протиправно, постанова Октябрського районного суду м.Полтави від 18.10.2017 року по справі 554/5683/17 не виконана у повному обсязі, а тому відповідач при винесенні постанови про закриття виконавчого провадження по виконанню виконавчого листа №554/5683/17 від 20.02.2018, діяв не на підставі Закону України «Про виконавче провадження». Задовольняючи вимоги заяви позивача, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем належним чином не виконано постанову Октябрського районного суду м. Полтави від 18.10.2017 по справі № 554/5683/17. Надаючи правову оцінку обставинам справи колегія суддів зазначає таке. Статтею 129-1 Основного Закону України визначено, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку, а контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. За статтями 2 та 14 КАС України судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, установлену законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки. У статті 370 КАС України закріплено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, за її межами. Невиконання судового рішення зумовлює відповідальність, встановлену законом. Стаття 382 цього Кодексу передбачає можливість судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах, а стаття 383 цього Кодексу визначає право особи-позивача, на користь якої ухвалено рішення суду, подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду. Отже, забезпечення виконання судових рішень у публічно-правових спорах покладається, зокрема, на адміністративні суди, які, здійснюючи судовий контроль та застосовуючи інші процесуальні засоби, сприяють реалізації конституційної засади обов`язковості судового рішення. На важливості належного виконання судового рішення неодноразово наголошував у своїх рішеннях і Конституційний Суд України. Так, у пункті 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 червня 2009 року № 16-рп/2009 (справа щодо конституційності окремих положень Кримінально-процесуального кодексу України) Конституційний Суд України зазначив, що відповідно до положень Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання; обов`язковість рішень суду є однією з основних засад судочинства, яка гарантує ефективне здійснення правосуддя; виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової. З огляду на це посилення судового контролю за виконанням судових рішень та наділення суду з цією метою правом накладати штрафні санкції є заходом для забезпечення конституційного права громадян на судовий захист. У Рішенні від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013 (справа щодо офіційного тлумачення положень пункту 2 частини другої статті 17, пункту 8 частини першої статті 26, частини першої статті 50 Закону України «Про виконавче провадження») Конституційний Суд України зазначив, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень складовою права на справедливий судовий захист (абзац п`ятий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013); набрання судовим рішенням законної сили є юридичною подією, з настанням якої виникають, змінюються чи припиняються певні правовідносини, а таке рішення набуває нових властивостей; основною з цих властивостей є обов`язковість сутнісна ознака судового рішення як акта правосуддя (підпункт 2.4 мотивувальної частини Рішення від 23 листопада 2018 року № 10-р/2018); невід`ємною складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення. Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012). Конституційний Суд України у Рішенні від 26 червня 2013 року взяв до уваги практику ЄСПЛ, який, зокрема, в пункті 43 рішення у справі «Шмалько проти України» (заява № 60750/00) вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43). Обов`язковість виконання судового рішення є важливою складовою права особи на справедливий суд, що гарантоване статтею 6 Конвенції, та однією з основних засад судочинства, визначених статтями 129, 1291 Конституції України та статтями 2, 14, 370 КАС України. У межах фактичних обставин цієї справи позивач, на користь якого ухвалене судове рішення і виданий виконавчий лист, вчиняв низку дій, пов`язаних з виконанням судового рішення (звернення про виконання судового рішення до МВС, до державного виконавця, а також звернення до суду про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення). Судовим розглядом встановлено, що виконавче провадження № 56466467 від 24.05.2018 року з виконання виконавчого листа № 554/5683/17, виданого 20.02.2018 року, триває. Щодо строків звернення позивача до суду з заявою, у порядку статті 383 КАС України суд першої інстанції виходив з того, що позивач своєчасно звернувся з такою заявою. Перевіряючи дотримання позивачем вимог ст. 383 КАС України, колегія суддів зазначає таке. Дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин у випадку, якщо вони стали спірними. У випадку пропуску строку звернення до суду підставами для визнання поважними причин такого пропуску є лише наявність обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами. Строк звернення до адміністративного суду це строк, у межах якого особа, яка має право на позов, повинна звернутися до адміністративного суду для захисту своїх прав у публічно-правових відносинах або для реалізації владних повноважень. Дотримання строку звернення є однією з умов реалізації права на позов і тісно пов`язане з реалізацією права на справедливий суд. Наявність такої умови запобігає зловживанням і погрозам звернення до суду. Її відсутність призводила б до постійного збереження стану невизначеності у правовідносинах. Однак варто зазначити й про те, що невиконання або несвоєчасне виконання постановленого на користь особи рішення суду є порушенням (обмеженням) права на справедливий суд. Передбачений частиною четвертою статті 383 КАС України строк, упродовж якого особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду, є спеціальним строком звернення до адміністративного суду, який від загального строку відрізняється лише своєю тривалістю (є коротшим) і обумовлюється специфікою відповідних відносин, у яких визначеності (ясності) у спірних правовідносинах потрібно досягнути якомога швидше. Законодавчі підходи до визначення початку відліку строку звернення до суду із заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень на стадії виконання судового рішення, не відрізняються від загальних чи спеціальних для окремих особливих видів правовідносин. Як відомо, початок відліку строку визначається взаємозамінно або від дня, коли особа (1) дізналася або (2) повинна була дізнатися про порушення свого права. При визначенні початку строку звернення береться до уваги, коли особа насправді дізналася про наявність відповідного порушення, чи мала вона реальну можливість дізнатися про наявність порушення раніше або, що дія, рішення чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на певний день мали ознаки, за якими можна визначити їхню протиправність. На стадії виконання судового рішення визначати день відліку строку на подання заяви з підстави, передбаченої частиною першою статті 383 КАС України, потрібно з урахуванням своєрідності відносин, які виникли з приводу протиправної поведінки суб`єкта владних повноважень на цій стадії, яка зазвичай має (може) проявлятися у формі ухвалення/видання певних протиправних рішень, дій чи бездіяльності. Це стадія, на якій судове рішення, що набуло законної сили і є обов`язковим до виконання, має бути таки виконаним, бо в протилежному випадку не буде досягнуто мети правосуддя. На цій стадії особа-позивач (або стягувач) вправі сподіватися, що відповідач (можливо, не щиро, проти власного бажання та волі), не буде опиратися виконанню судового рішення, а, навпаки, виконає його, тож позивач вправі очікувати, що судове рішення буде обов`язково виконане (реалізоване) і порушені права, які були захищені судом, будуть відновлені. Однак це не означає, що в такій проєкції відносин стягувач може займати пасивну, винятково очікувальну позицію й безвідносно до поведінки відповідача чекати на позитивний для нього результат. Навпаки, на цій стадії для визначення початку відліку строку оскарження протиправної бездіяльності, дій чи рішення суб`єкта владних повноважень потрібно брати до уваги поведінку стягувача та встановлені законом заходи, до яких останній має вдатися, аби виконати рішення суду. Якщо суб`єкт владних повноважень не виконує судове рішення й чинить це протиправно, то особа-позивач, якщо не відмовився (а далі наполягає) від захисту свого порушеного права, вправі домагатися виконання судового рішення засобами примусу, які встановлені законом. Власне установлений частиною четвертою статті 383 КАС України десятиденний строк звернення особою-позивачем з відповідною заявою передбачає, що така особа має право подати заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності на стадії виконання судового рішення упродовж цього відтинку, щойно дізнається або не могла не дізнатися, що суб`єкт владних повноважень діє відносно неї протиправно (видає не ті рішення або не видає відповідних рішень, займає пасивну позицію щодо виконання рішення суду, вдається до інших подібних дій). [PERSON] , який набув статус стягувача, вчиняв низку процесуальних дій, покликаних на виконання рішення суду, зокрема: звернення до МВС, звернення до державного виконавця, а також звернення до суду щодо встановлення судового контролю. Тобто, [PERSON] не був байдужим (інертним) до ситуації щодо невиконання рішення суду і діяв активно та добросовісно всіма доступними йому засобами. Відповідно до ч. 1 ст. 383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду. Аналіз наведеної норми свідчить, що позивач у заяві має право заявляти вимоги лише про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду. Відповідно до ч. 2 ст. 383 КАС України у такій заяві зазначаються: 1) найменування адміністративного суду, до якого подається заява; 2) ім`я (найменування) позивача, поштова адреса, а також номер засобу зв`язку, адреса електронної пошти, якщо вони відомі; 3) ім`я (найменування) відповідача, посада і місце служби посадової чи службової особи, поштова адреса, а також номер засобу зв`язку, адреса електронної пошти, якщо вони відомі; 4) ім`я (найменування) третіх осіб, які брали участь у розгляді справи, поштова адреса, номер засобу зв`язку, адреса електронної пошти, якщо вони відомі; 5) номер адміністративної справи; 6) відомості про набрання рішенням законної сили та про наявність відкритого касаційного провадження; 7) інформація про день пред`явлення виконавчого листа до виконання; 8) інформація про хід виконавчого провадження; 9) документ про сплату судового збору, крім випадків, коли його не належить сплачувати за подання відповідної заяви; 10) перелік документів та інших матеріалів, що додаються. Згідно з ч. 3 ст. 383 КАС України на підтвердження обставин, якими обґрунтовуються вимоги, позивач зазначає докази, про які йому відомо і які можуть бути використані судом. До заяви додаються докази її надсилання іншим учасникам справи. Зазначені правові норми КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Правовий інститут контролю за виконанням рішення суду, механізм якого унормований у тому числі і приписами ст. 383 КАС України, підлягає застосуванню виключно у разі наявності протиправних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень щодо виконання рішення суду, що порушує права та законні інтереси позивача, в свою чергу, що має бути підтверджено відповідними доказами. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 05.02.2020 у справі № 640/10843/19. Згідно з ч. 4 ст. 383 КАС України заяву, зазначену у частині першій цієї статті, може бути подано протягом десяти днів з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, але не пізніше дня завершення строку пред`явлення до виконання виконавчого листа, виданого за відповідним рішенням суду. Таким чином, перебіг десятиденного строку для звернення до суду з заявою в порядку ст. 383 КАС України, починається з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 5 ст. 383 КАС України у разі невідповідності заяви вказаним вище вимогам вона ухвалою суду, прийнятою в порядку письмового провадження, повертається заявнику. Така ухвала суду може бути оскаржена. Як убачається з матеріалів справи, постанова Октябрського районного суду м. Полтави по справі № 554/ 5682/17 від 18 жовтня 2017 року набрала законної сили 03 травня 2018 року. Судовим розглядом встановлено, що 24.05.2021 позивач звернувся до суду з заявою у порядку ст. 383 КАС України, у якій просив зобов`язати Міністерство Внутрішніх справ України, подати протягом п`ятнадцяти днів, з дня набрання ухвалою законної сили, звіт про виконання, постанови Октябрського районного суду м. Полтави від 18.10.17 по справі 554/5683/17 з урахуванням позиції викладеної в постанові Другого апеляційного адміністративного суду від 08.10.2020 справа № 554/4569/20, прийняти рішення з урахуванням наданої практики Європейського суду з прав людини, вимог Конвенції про права осіб з інвалідністю, Декларації про права інвалідів, ст. 6 та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і захистити мої порушені права на Національному рівні. Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 26.05.2021, залишеною без змін ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 21.07.2021, заяву [PERSON] повернуто через невідповідність вимог заяви вимогам ст. 383 КАС України, а також у зв`язку з пропуском строку звернення в порядку ст. 383 КАС України. Крім того, 02.06.2021 позивач знову звернувся до суду з заявою у порядку ст. 383 КАС України, у якій просив визнати протиправною бездіяльність Міністерства Внутрішніх справ України щодо не виконання постанови Октябрського районного суду м. Полтави від 18.10.17 по справі 554/5683/17 з урахуванням позиції викладеної в постанові Другого апеляційного адміністративного суду від 08.10.2020 справа № 554/4569/20 та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; зобов`язати Міністерство Внутрішніх справ України виконати постанову Октябрського районного суду м. Полтави від 18.10.17 по справі 554/5683/17 з урахуванням позиції викладеної в постанові Другого апеляційного адміністративного суду від 08.10.2020 справа № 554/4569/20 та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і подати звіт про виконання судового рішення; прийняти рішення з урахуванням наданої мною практики Європейського суду з прав людини, вимог Конвенції про права осіб з інвалідністю, Декларації про права інвалідів, ст. 6 та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і захистити мої порушені права на Національному рівні. Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 25.08.2021 заяву позивача повернуто у зв`язку з ненаданням доказів направлення заяви від 02.06.2021 іншим учасникам справи. Вказана ухвала набрала законної сили та не була оскаржена позивачем. Після цього, з заявою в порядку ст. 383 КАС України, позивач звернувся 20.09.2021, в якій просив: визнати протиправною бездіяльність Міністерства Внутрішніх справ України щодо невиконання постанови Октябрського районного суду м. Полтави від 18.10.17 по справі 554/5683/17 з урахуванням позиції викладеної в постанові Другого апеляційного адміністративного суду від 08.10.2020 справа № 554/4569/20 та ст. 6, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; зобов`язати Міністерство Внутрішніх справ України виконати постанову Октябрського районного суду м. Полтави від 18.10.17 по справі 554/5683/17 з урахуванням позиції викладеної в постанові Другого апеляційного адміністративного суду від 08.10.2020 справа № 554/4569/20 та ст. 6, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; прийняти рішення з урахуванням наданої ним практики Європейського суду з прав людини, вимог Конвенції про права осіб з інвалідністю, Декларації про права інвалідів, ст. 6 та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і захистити його порушені права на Національному рівні. Позивачем не заявлялось клопотання про визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду з поданою заявою. За таких обставин, беручи до уваги невідповідність поданої позивачем заяви вимогам ч. 1, 4 ст. 383 КАС України, вказана заява підлягає поверненню. У контексті оцінки доводів апеляційної скарги колегія суддів звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах "Проніна проти України" (пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, колегія суддів вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку. Згідно з ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Положеннями ч. 1 ст. 317 КАС України встановлено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Отже, судом першої інстанції при розгляді заяви та постановленні ухвали порушені норми процесуального права, що є підставою для скасування останньої та повернення заяви заявнику. Повернення заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом. На підставі викладеного,

Результат розгляду: partial