Рішення адміністративного суду від 2022-10-04 00:00:00+03

08 грудня 2021 року Головне управління ДПС у Тернопільській області (далі ГУ ДПС) звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просило стягнути з [PERSON] 10874,83 грн податкового боргу за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які не є власниками об`єктів нежитлової нерухомості (далі ПНМ). 20 грудня 2021 року [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом, у якому після уточнення своїх вимог просив відмовити у задоволенні заявленого до нього позову та скасувати податкові повідомлення-рішення (далі ППР) ГУ ДПС: від 24 травня 2019 року №0065628-5306-1904, яким йому визначено зобов`язання з ПНМ у сумі 2492,73 грн за 2018 рік; від 24 червня 2020 року №0187913-5306-1904 про визначення зобов`язання з ПНМ у сумі 8382,10 грн за 2019 рік. Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 29 грудня 2021 року зустрічний позов [PERSON] прийнято до спільного розгляду з позовом ГУ ДПС та об`єднано вимоги зустрічного позову [PERSON] з позовом ГУ ДПС у одне провадження. Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 500/8951/22 у задоволення позову ГУ ДПС про стягнення податкового боргу було відмовлено. Зустрічний позов [PERSON] до ГУ ДПС задоволено. Визнано протиправними та скасовано ППР ГУ ДПС від 24 травня 2019 року №0065628-5306-1904 та від 24 червня 2020 року №0187913-5305-1904. При цьому суд першої інстанції виходив із того, що спірний об`єкт нерухомості не є об`єктом оподаткування ПНМ в силу положень пункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України (далі ПК). Тому [PERSON] контролюючим органом безпідставне визначення податкове зобов`язання з ПНМ за 2018 та 2019 роки спірними ППР від 24 травня 2019 року №0065628-5306-1904 та від 24 червня 2020 року №0187913-5305-1904 і підстав для задоволення позову ГУ ДПС немає. У апеляційному порядку рішення суду першої інстанції оскаржено ГУ ДПС, яке у своїй скарзі просило таке скасувати, задовольнити його позовні вимоги, відмовивши у задоволенні зустрічного позову [PERSON] . Свої апеляційні вимоги обґрунтовує тим, що у [PERSON] наявна заборгованість з ПНМ у сумі 10874,83 грн (основний платіж) внаслідок несплати узгодженого грошового зобов`язання, нарахованого відповідно до ППР від 24 травня 2019 року №0065628-5306-1904 та 24 червня 2020 року №0187913-5306-1904 на суму. Зазначені ППР [PERSON] не були оскаржені ні у адміністративному, ні у судовому порядку. Виникнення та існування такого податкового боргу також підтверджується наявними у матеріалах справи доказами: випискою з інтегрованої картки платника податку та розрахунком суми боргу. [PERSON] виставлялась податкова вимога №282757-53 від 27 листопада 2019 року, з часу виставлення якої податковий борг платника не переривався. [PERSON] є власником нерухомого майна. Дата державної реєстрації права власності 02 серпня 2016 року. Загальна площа об`єкту 1339,10 м2. Податок позивачу нараховано за частку спільної власності, яка складає 669,55 м2. Наданий [PERSON] експертний висновок від 14 грудня 2021 року на підтвердження того, що спірне нерухоме майно відноситься до будівель, споруд сільськогосподарських товаровиробників не стосується оскаржуваних ППР, які визначають грошове зобов`язання з ПНМ за 2018 рік та 2019 рік. У відзиві на апеляційну скаргу позивач [PERSON] підтримав доводи, викладені у оскаржуваному судовому рішенні, заперечив обґрунтованість апеляційних вимог ГУ ДПС та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. У ході апеляційного розгляду [PERSON] підтримав вимоги свого зустрічного позову, заперечив обґрунтованість доводів скаржника та просив апеляційну скаргу ГУ ДПС залишити без задоволення. На пропозицію апеляційного суду [PERSON] подав клопотання про поновлення строку на оскарження ППР від 24 травня 2019 року №0065628-5306-1904 та 24 червня 2020 року №0187913-5306-1904, у якому зазначив, що намагався довести свою правоту контролюючому органу у позасудовому порядку та спрямовував свої зусилля у напрямку доведення того факту, що податковий орган помилково визначив його майно, як об`єкт оподаткування з ПНМ. Представник ГУ ДПС, належним чином повідомленого про дату, час та місце розгляду справи, на виклик апеляційного суду не прибув, що відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає розгляду справи. Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення вимог скаржника, виходячи із такого. Як безспірно встановлено судом першої інстанції, ГУ ДПС було винесено ППР від 24 травня 2019 року №0065628-5306-1904, яким [PERSON] визначено зобов`язання з ПНМ у сумі 2492,73 грн за 2018 рік, а також ППР від 24 червня 2020 року №0187913-5306-1904 про визначення відповідачу зобов`язання з ПНМ у сумі 8382,10 грн за 2019 рік. За даними інтегрованої картки платника податку у контролюючого органу за [PERSON] обліковується заборгованість з ПНМ у сумі 10874,83 грн (основний платіж). Оскаржувані за зустрічним позовом ППР від 24 травня 2019 року №0065628-5306-1904 \~та від 24 червня 2020 року №0187913-5306-1904 були вручені [PERSON] під розписку відповідно 30 червня 2019 року та 30 червня 2020 року (а.с. 10). Окрім того, відповідачу контролюючим органом виставлялась податкова вимога №282757-53 від 27 листопада 2019 року, з часу виставлення якої податковий борг платника не переривався. Вказані обставини визнаються [PERSON] у ході апеляційного розгляду та з урахуванням приписів частини 1 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягають доказуванню. Окрім того, Мехом не надано суду доказів належного оскарження зазначених ППР від 24 травня 2019 року №0065628-5306-1904 \~та від 24 червня 2020 року №0187913-5306-1904 у адміністративному та у судовому порядку до часу подання зустрічного позову у справі, що розглядається. При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого. Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Відповідно до частини 2 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Відповідно до часини 1 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників. Відповідно до приписів частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Положеннями статті 67 Конституції України передбачено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регламентовано приписами ПК. Підпунктом 14.1,39 пункту 14.1 статті 14 ПК встановлено, що грошове зобов`язання платника податків сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов`язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності. Відповідно до підпункту 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 ПК платники податків зобов`язані сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи. Приписами підпункту 20.1.34 пункту 20.1 статті 20 ПК визначено, що контролюючі органи мають право звертатися до суду щодо стягнення коштів платника податків, який має податковий борг, з рахунків у банках, що обслуговують такого платника податків, на суму податкового боргу або його частини. Згідно з положеннями пункту 37.2 статті 37 ПК податковий обов`язок виникає у платника податку з моменту настання обставин, з якими цей Кодекс та закони з питань митної справи пов`язує сплату ним податку. За правилами пункту 57.3 статті 57 ПК у разі визначення грошового зобов`язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1 - 54.3.6\~ пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, платник податків зобов`язаний сплатити нараховану суму грошового зобов`язання протягом 10 робочих днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу. У разі оскарження рішення контролюючого органу про нараховану суму грошового зобов`язання платник податків зобов`язаний самостійно погасити узгоджену суму, а також пеню та штрафні санкції за їх наявності протягом 10 робочих днів, наступних за днем такого узгодження. Пунктом 87.11 статті 87 ПК передбачено, що орган стягнення звертається до суду з позовом про стягнення суми податкового боргу платника податку - фізичної особи. Стягнення податкового боргу за рішенням суду здійснюється державною виконавчою службою відповідно до закону про виконавче провадження. З урахуванням наведених правових норм та встановлених фактичних обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність у [PERSON] узгодженого грошового зобов`язання з ПНМ у сумі 10874,83 грн (основний платіж) та права ГУ ДПС на стягнення цієї суми у судовому порядку. При оцінці вирішення судом першої інстанції зустрічного позову [PERSON] щодо скасування ППР ГУ ДПС від 24 травня 2019 року №0065628-5306-1904 та від 24 червня 2020 року №0187913-5306-1904, суд апеляційної інстанції зазначає таке. У відповідності до частини 3 статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду. Як передбачено пунктом 3 частини 1 статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково. Згідно із частиною 1 статті 319 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу. За приписами пункту 8 частини 1 статті 240 Кодексу адміністративного судочинства України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу. Питання строку звернення до адміністративного суду у податкових спорах певний час було дискусійним, однак у постанові від 11 жовтня 2019 у справі № 640/20468/18 Верховний Суд здійснив системне тлумачення норм права, які регулюють питання обчислення строку звернення до суду в податкових спорах, висловивши правову позицію про те, що строки звернення до суду після застосування досудового порядку вирішення спору є коротшими, ніж звичайні строки. Одночасно Верховний Суд відступив від висновку про застосування норми права щодо строку звернення до суду в частині того, що положення пункту 56.18 статті 56 ПК є спеціальними щодо приписів статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому незалежно від використання платником податків права на адміністративне оскарження такий строк становить 1095 днів. При цьому Верховний Суд дійшов висновку, що пунктом 56.18 статті 56 ПК \~встановлено лише спеціальний строк у податкових правовідносинах (строк давності), протягом якого у платника податків за загальним правилом існує право ініціювати в суді спір щодо правомірності податкового повідомлення-рішення або іншого рішення контролюючого органу. У подальшому у постанові від 26 листопада 2020 року у справі №500/2486/19 Верховний Суд вказав, що зазначений у пункті 102.1 статті 102 ПК строк є саме строком давності, який має матеріально-правову природу, а тому не може бути одночасно і процесуальним строком звернення до суду. Між правовою природою матеріально-правового строку давності в податкових правовідносинах та процесуального строку звернення до адміністративного суду є сутнісна різниця, а тому помилковим є ототожнення їх призначення при використанні. Зміст правовідносин щодо правомірності податкових повідомлень-рішень та/або інших рішень контролюючого органу, якими цим органом платнику податків визначаються грошові зобов`язання, свідчить про те, що вони об`єктивно не можуть існувати як спірні протягом 1095 днів (або у відповідних випадках 2555 днів) з дня отримання відповідного податкового повідомлення-рішення. У зв`язку з наведеним право ініціювати в судовому порядку спір щодо правомірності податкових повідомлень-рішень та/або інших рішень контролюючого органу про нарахування грошового зобов`язання об`єктивно не може існувати протягом 1095 днів, оскільки така тривалість порушує принцип правової визначеності як одного з основних елементів верховенства права, а також не забезпечує досягнення мети й завдань функціонування податкової системи. Відтак, помилковим є твердження про те, що як за загальним правилом, так і у разі попереднього адміністративного оскарження податкового повідомлення-рішення строк звернення до суду становить 1095 днів відповідно до положень пункту 56.18 статті 56 ПК, оскільки ця норма права не встановлює процесуальних строків, а лише закріплює право платника податків на оскарження податкового повідомлення-рішення чи іншого рішення в суді в будь-який момент після його отримання із застереженням про те, що реалізація такого права за загальним правилом стає неможливою поза строками давності, які закріплені в статті 102 ПК. Окрім того, Верховний Суд у постанові від 26 листопада 2020 року у справі №500/2486/19 наголосив, що зміна підходів щодо питання тривалості строку звернення до суду в податкових спорах після використання процедури адміністративного оскарження відбулася саме з ухваленням Верховним Судом постанови від 11 жовтня 2019 року у справі №640/20468/18. У подальшому Верховний Суд у складі \~судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду від 27 січня 2022 року у справі № 160/11673/20 у розвиток правового підходу, викладеного у постанові Верховного Суду від 26 листопада 2020 року у справі № 500/2486/19, ухвалив постанову, у якій дійшов висновку, що процесуальний строк звернення до суду з позовом про скасування податкового повідомлення-рішення (рішення про застосування штрафних санкцій) у випадку, якщо платником податків не використовувалася процедура досудового вирішення спору (адміністративного оскарження) визначається частиною другою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України становить шість місяців і обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Як свідчать матеріали справи та визнається учасниками судового розгляду, про оспорювані ППР ГУ ДПС від 24 травня 2019 року №0065628-5306-1904 та від 24 червня 2020 року №0187913-5306-1904 [PERSON] дізнався 30 червня 2019 року та 30 червня 2020 року відповідно, а оскаржив їх у судовому порядку шляхом подачі зустрічного позову у справі, що розглядається, лише 20 грудня 2021 року, тобто з пропуском встановленого процесуальним законом строку. У ході розгляду справи судом першої інстанції [PERSON] клопотання про поновлення строку звернення до адміністративного суду не заявляв. Під час апеляційного розгляду справи на пропозицію суду апеляційної інстанції відповідачем було подано клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, у якому він посилався на те, що тривалий час намагався довести свою правоту контролюючому органу шляхом безпосередніх звернень до позивача і наміру звертатися до суду не мав. Слід зауважити, що законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно-правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, забезпечення стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій, дисциплінування учасників адміністративного судочинства. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого публічно-правові відносини можуть вважатися спірними. Тому, якщо протягом законодавчо встановленого строку особа не звернулася до суду за вирішенням спору, відповідні відносини набувають ознаки стабільності. Верховний Суд у постановах від 21 жовтня 2021 року у справі №826/11070/17, від 24 лютого 2021 року у справі №9901/141/20, від 27 січня 2020 року у справі №420/3001/19 зазначає, що поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами. З урахуванням наведеного, на переконання апеляційного суду, у ході апеляційного розгляду не було встановлено таких об`єктивних обставин, які б давали підстави для висновку про можливість поновлення [PERSON] строку звернення до адміністративного суду із вимогами про визнання протиправними та скасування ППР ГУ ДПС від 24 травня 2019 року №0065628-5306-1904 та від 24 червня 2020 року №0187913-5306-1904. Підсумовуючи викладене, на думку апеляційного суду, суд першої інстанції, вирішуючи цей публічно-правовий спір, не надав належної оцінки питанню дотримання відповідачем строку звернення до адміністративного суду із зустрічним позовом. Відтак, рішення суду першої інстанції слід скасувати, задовольнивши позовні вимоги ГУ ДПС з одночасним залишенням без розгляду зустрічного позову [PERSON] .

Результат розгляду: partial