Рішення адміністративного суду від 2022-08-04 00:00:00+03

в травні 2021 року Хмельницьке обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулось до суду з позовом до фізичної особи-підприємця [PERSON] про стягнення адміністративно-господарських санкцій. Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 02.09.2021 позов задоволено: - стягнуто з фізичної особи-підприємця [PERSON] на користь Хмельницького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції у розмірі 26 791,67 грн.; - стягнуто з фізичної особи-підприємця [PERSON] на користь Хмельницького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів пеню за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій у розмірі 219,76 грн. Не погоджуючись з вказаним рішенням, фізична особа-підприємць [PERSON] подала апеляційну скаргу, в якій зазначає про неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповіність висновків суду, обставинам справи. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що відповідачем \~на виконання вимог Закону №5067- VІ та Порядку №70, відповідачем 08.09.2020, 17.09.2020, 05.11.2020 було подано до Хмельницького міського центру зайнятості інформацію про попит на робочу силу (вакансії) за формою 3-ПН), відповідно до якої відповідач зазначала вакансії, в тому числі із зазначенням серед категорій громадян, що мають додаткові гарантії у сприянні працевлаштуванню та яким надається перевага у прийнятті на роботу, категорії "інваліди, які не досягли пенсійного віку". Подання таких звітів звільняє відповідача від застосування до неї адміністративно-господарської відповідальності у вигляді накладення штрафу та пені. Посилається на те, що вказані звіти, які додані відповідачем до апеляційної скарги не могли бути подані нею раніше під час розгляду справи в суді першої інстанції, з причин не залежних від неї, так як відповідач не знала про хід та розгляд справи №560/6169/21 та не брала участь у розгляді справи судом першої інстанції. Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог п. 3 ч. 1\~ст. 311 КАС України. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Як встановлено судом першої інстанції, на фізичну особу-підприємця [PERSON] покладено обов`язок щорічно подавати до відділення Фонду соціального захисту інвалідів відомості про зайнятість і працевлаштування інвалідів. Відповідачем подано звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2020 рік форми №10-П0І (річна), у якому зазначено, що середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу (осіб) становить 12 осіб, з них: середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність (осіб) - 0; кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог ст. 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" (осіб) - 1; фонд оплати праці штатних працівників (тис. грн.) - 643; середньорічна заробітна плата штатного працівника (грн.) - 53603; сума адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів (грн.) - 26802. Відповідно до повідомлення Хмельницького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів від 25.02.2021 року №04-64 відповідача повідомлено про необхідність перерахувати за незайняті робочі місця в 2020 році адміністративно-господарські санкції в розмірі 26791,67 грн. За несвоєчасну внесену суму адміністративно-господарських санкцій та пені вважатиметься заборгованість і буде стягуватись згідно чинного законодавства. Оскільки адміністративно-господарські санкції та пеня за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій відповідачем в добровільному порядку не сплачені, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду. Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не подано звіт форми 3-ПН у відповідний центр зайнятості. Тобто відповідачем не було вжито усіх залежних від нього заходів для пошуку та працевлаштування особи з інвалідністю та уникнення порушення законодавства. Колегія суддів не погоджується з зазначеним висновком суду першої інстанції виходячи з наступного. Спірні правовідносини, що виникли між сторонами по справі врегульовано нормами Закону України «Про зайнятість населення» від 05.07.2012 №5067-VI; Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» від 21.03.1991 №875-XII; Постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання реалізації норм Законів України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» та «Про зайнятість населення» від 31.01.2007 року №70. Відповідно до частини 1 статті 19 Закону № 875-ХІІ для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця. При цьому, частиною 2 статті 19 Закону 875-XII зобов`язано підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, самостійно розраховувати кількість робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті та забезпечувати працевлаштування інвалідів. Отже, законодавством України передбачено гарантії соціального захисту осіб з інвалідністю шляхом встановлення особливих вимог щодо організації робочого місця інваліда та покладення на підприємства обов`язку забезпечувати для осіб з інвалідністю належні та безпечні умови праці з урахуванням медичних показань, але без встановлення для підприємств жодних обмежень щодо обов`язку працевлаштування осіб з інвалідністю. Відповідно до пункту 2 «Порядку подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 70 від 31.01.2007 року, інформацію про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) для працевлаштування осіб з інвалідністю роботодавці подають центру зайнятості за місцем їх реєстрації як платників страхових внесків на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття за формою, затвердженою Мінпраці за погодженням з Держкомстатом. Згідно з частиною 3 статті 18-1 Закону №875-XII, державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендації МСЕК, наявних у особи з інвалідністю кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань. З огляду на вищевказане, колегія суддів зазначає, що обов`язок підприємства щодо створення робочих місць для осіб з інвалідністю не супроводжується його обов`язком підбирати і працевлаштовувати осіб з інвалідністю на створені робочі місця. Такий обов`язок покладається на державну службу зайнятості. Проте, на підприємство покладається обов`язок створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю та інформувати про таку кількість створених робочих місць органи працевлаштування осіб з інвалідністю. Відповідно до пункту 4 частини 3 статті 50 Закону № 5067 роботодавці зобов`язані: своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про попит на робочу силу (вакансії); заплановане масове вивільнення працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідацією, реорганізацією або перепрофілюванням підприємств, установ, організацій, скороченням чисельності або штату працівників підприємства, установи, організації незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання за два місяці до вивільнення. Таким чином, своєчасно та в повному обсязі надавши інформацію про попит на вакансії підприємство, фактично, вживає усіх передбачених законом заходів для відповідності середньооблікової чисельності працюючих осіб з інвалідністю установленим нормативам, тобто заходів для недопущення господарського правопорушення. Частиною 1 статті 20 Закону України №875-ХІІ передбачено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих осіб з інвалідністю менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування осіб з інвалідністю і не зайняте такою особою. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування осіб з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів. Однак, адміністративно-господарські санкції за незайняті особами з інвалідністю робочі місця не є податком, збором (обов`язковим платежем), обов`язкова сплата яких передбачена Конституцією України та іншими законами України, а є заходом впливу на правопорушника у сфері господарювання у зв`язку зі скоєнням правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Частиною другою наведеної статті передбачено, що учасник господарських відносин відповідає, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. Суб`єкт звільняється від відповідальності, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності (тобто від адміністративно-господарських санкцій), якщо доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення правопорушення. Як слідує з доказів наданих відповідачем, ФОП [PERSON] є суб`єктом господарювання та платником єдиного внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування, місце реєстрації її як суб`єкта господарювання та місце проживання, згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формування, паспортних даних: [ADDRESS] . На виконання вимог Закону №875-XII, 25.02.2020 відповідачем подано до Хмельницького обласного відділення фонду соціального захисту інвалідів звіт про зайнятість і працевлаштування осіб з інвалідністю (форма №10-ПОІ) за 2020 рік, що не заперечується позивачем. Крім того, на виконання пункту 3 «Порядку подання форми звітності №3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)», затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України від 31.05.2013р. №316, згідно якої форма № 3-ПН заповнюється роботодавцями та подається до базового центру зайнятості незалежно від місцезнаходження роботодавця, відповідачем 08.09.2020, 17.09.2020 та 05.11.2020 було подано до Хмельницького міського центру зайнятості звіти про наявність вакансій для працевлаштування осіб з інвалідністю за формою №3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» із зазначенням відомостей про наявність вакансії, з детальним описом їх характеристик, на які можливе працевлаштування осіб з інвалідністю. Як слідує з матеріалів справи відповідачем до суду першої інстанції не було надано вказаних доказів, тому суд першої інстанції був позбавлений можливості надати їм оцінку. Згідно ч. 6 ст.77 КАС України, якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів. Відповідно до положень ч.1-4 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Згідно вимог ч.1-4 статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. Відповідно до матеріалів справи судом першої інстанції справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, та додаткові докази по справі суд не витребував. Відповідач обґрунтовуючи не подання вказаних доказів до суду першої інстанції вказує на те, що остання не знала про хід та розгляд справи, не брала участь у розгляді справи судом першої інстанції з не залежних від неї підстав, а саме відповідачу не було вручено жодного процесуального документа по справі у зв`язку із поверненням документів адресатам по причині "за закінченням терміну зберігання". Так, згідно матеріалів справи, ухвалу Хмельницького окружного адміністративного суду від 02.06.2021 про відкриття провадження у справі №560/6169/21 було направлено відповідачу супровідним листом від 15.06.2021 за вих.№560/6169/21/38361/21 за адресою [ADDRESS] . Втім, указане поштове відправлення адресату (відповідачу) не вручено у зв`язку із закінченням терміну зберігання, що позбавило відповідача можливості реалізувати свої процесуальні права, в тому числі щодо можливості надати відповідні докази. Зважаючи на встановлені обставини, наведені норми законодавства та враховуючи завдання адміністративного судочинства закріплені у статті 2 КАС України, колегія суддів вважає, що наявні виняткові обставини, для прийняття та врахуванням наданих відповідачем доказів судом апеляційної інстанції при вирішенні спірних правовідносин, оскільки це стосуються фактів, на які відповідач посилається в апеляційній скарзі, що відповідає положеннями ч.3 ст.242 КАС України. Враховуючи встановлені обставини, що мають значення для справи, дослідивши докази у справі в їх сукупності та норми чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відповідач у 2020 році вжив усіх необхідних заходів для забезпечення необхідної кількості робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у 2020 році та повідомляв центр зайнятості про наявність вільних робочих місць, а сам факт не працевлаштування осіб з інвалідністю у рахунок нормативів робочих місць для даної категорії громадян, у зв`язку з їх відсутністю, не може слугувати підставою для накладення адміністративно-господарських санкцій, за відсутності вини останнього. Окремо необхідно зазначити, що обов`язок підприємств подавати центрам зайнятості дані про наявність вакансій для працевлаштування інвалідів врегульоване Порядком подання форми звітності № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)», затвердженого Наказом Міністерства соціальної політики України від 31 травня 2013 року № 316 (далі - Наказ № 316). Згідно з Наказом № 316 форма подається за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше ніж через три робочі дні з дати відкриття вакансії. Датою відкриття вакансії є наступний день після створення робочого місця чи припинення трудових відносин з працівником, робоче місце якого стає вакантним, або дата, починаючи з якої може бути укладений трудовий договір з найманим працівником. Наказ № 316 набрав чинності 12 липня 2013 року, а тому з цієї дати встановлено обов`язок підприємств подавати форму 3-ПН не пізніше ніж через три робочі дні з дати відкриття вакансії. Отже, у 2020 році, за який до відповідача застосовано санкції, існував обов`язок підприємств подавати форму 3-ПН не пізніше ніж через три робочі дні з дати відкриття вакансії. При цьому, підтвердження актуальності вакансій роботодавцем законодавством на час спірних правовідносин не передбачено. Разом з тим, із наданих суду документів судом встановлено подання відповідачем звітів З-ПН до центру зайнятості на уточнення попередньо поданих звітів форми № 3-ПН, тобто, фактично відповідачем періодично підтверджувалась актуальність інформації про наявність вакансій для працевлаштування осіб з інвалідністю на 2020 рік. Отже, у 2020 році були наявні робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, що підтверджується змістом копій звітів З-ПН. Суд апеляційної інстанції наголошує, що нарахування адміністративно-господарських санкцій за незайняті особами з інвалідністю робочі місця є заходом впливу до правопорушника у сфері господарювання у зв`язку зі скоєнням правопорушення. Такі санкції не можуть застосовуватися у разі відсутності необхідної кількості працевлаштованих осіб з інвалідністю, якщо при цьому суб`єкт господарювання вжив усіх передбачених Законом України №875-ХІІ заходів для працевлаштування останніх, тобто коли у його діях відсутній склад правопорушення. З огляду на вищезазначене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відповідачем виконаний обов`язок, передбачений нормами чинного законодавства, зі створення робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю та інформування центру зайнятості шляхом подання звітів за формою № 3-ПН, відповідно, в діях відповідача відсутній склад правопорушення, що обумовлює відсутність підстав для стягнення адміністративно-господарських санкцій. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи. Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що неповне з`ясування судом першої обставин, що мають значення для справи, призвели до помилкового вирішення справи, тому, відповідно до ст.317 КАС України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняття нової постанови про відмову у задоволенні позову. Відповідно до частини шостої статті 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат. Положеннями частини 1 статті 139 КАС України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. ФОП [PERSON] за подання апеляційної скарги сплачено судовий збір у розмірі 3405 грн, який підлягає стягненню на користь відповідача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Результат розгляду: denied