Рішення адміністративного суду від 2023-06-15 00:00:00+03

[PERSON] звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом в якому, з урахуванням уточненої позовної заяви просив: - визнати відмову відповідача, оформлену відповіддю 0600-0216-8/95881 від 11.11.2021 в призначенні пенсії із зниженням пенсійного віку у відповідності із Законом України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" неправомірною; - зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити пенсію як потерпілому від аварії на ЧАЕС 3-ї категорії із зниженням пенсійного віку на 6 років у відповідності із Законом України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" починаючи з моменту звернення до відповідача. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що періоди роботи та проживання в зоні гарантованого добровільного відселення достатні для призначення пенсії із зниженням пенсійного віку відповідно до ст.55 Законом України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". Також зазначає, що є потерпілим від Чорнобильської катастрофи категорія 3. Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 12 січня 2023 року у задоволенні позову [PERSON] до Головного управління Пенсійного фонду України у Житомирській області про визнання неправомірної відмови, зобов`язання вчинити дії - відмовлено. Не погоджуючись з прийнятим судовим рішення Позивачем у справі до суду подано апеляційну скаргу в якій з підстав порушення судом норм матеріального та процесуального права просив скасувати зазначене судове рішення, прийняти нове - про задоволення позовних вимог. Підставність поданої апеляційної скарги обгрутовано змістом ідентичному змісту позовної заяви. Перевіривши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, дослідивши доводи та вимоги апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] є особою, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи (3 категорії), що підтверджується посвідченням серії [NUMBER] , даний факт не заперечується відповідачем. 06.11.2021 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Житомирській області із заявою про призначення пенсії за віком із зниженням пенсійного віку на 6 років, відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". Відповідач листом від 18.11.2021 №0600-0216-8/95881 повідомив про відмову в призначенні пенсії зі зниженням пенсійного віку. Зазначив, що відповідно до наданих довідок про постійне проживання у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 [PERSON] прожив у зазначеній зоні 2 роки 10 місяців 21 день, що є недостатнім для призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". Вважаючи протиправною відмову відповідача у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом. Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позову виходив з того, що Позивач з моменту аварії (26.04.1986) не проживав та не працював в зоні гарантованого добровільного відселення. Оскільки, відповідно до довідки [PERSON] проживає в с. Піщаниця лише з 16 травня 1986 року. Період навчання не враховується, оскільки норма чітко передбачає проживання/працю у відповідній зоні, а будь-яких інших документів на підтвердження проживання/праці в зоні гарантованого добровільного відселення за вказаний період до суду не надано. Отже, право на початкову величину зниження пенсійного віку, 3 роки, як особі, яка постійно проживали або постійно працювали у зазначеній зоні з моменту аварії по 31 липня 1986 року у позивача відсутнє. Разом з тим, період з 16.05.1986 по 01.11.1986, та з 01.08.1990 по 01.01.1993 складає менше 3 років, оскільки факт роботи у Литовській Республіці з 01.11.1986 по 15.06.1990 виключає можливість постійного проживання у вказаний період в с. Піщаниця. В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази факту постійного проживання та (або) роботи позивача в зоні гарантованого добровільного відселення з моменту Чорнобильської катастрофи (26.04.1986) до 01.01.1993 протягом 3 років. Таким чином, оскільки станом на 01.01.1993 позивач постійно не проживав не працював у зоні гарантованого добровільного відселення протягом трьох років, то не має права на призначення пенсії за віком зі зменшення пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону № 796-ХІІ. Щодо тверджень позивача, що відповідно до посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (3 категорії серії [NUMBER] ) він має право на пільги і компенсації, встановлені Законом №96-ХІІ, серед яких і право на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на 3 роки та додатково 1 рік за 2 роки постійного проживання, роботи, але не більше 6 років, то, суд зазначив, що зазначене право у позивача виникло б за умови його проживання або роботи у цій зоні, станом на 01.01.1993 року, не менше трьох років. З огляду на недотримання умов для зниження пенсійного віку згідно п.2 ч.1 ст.55 Закону №796-ХІІ, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач не має права ні на зниження пенсійного віку за початковою величиною (3 роки), ні за додатковою величиною (1 рік за 2 роки проживання), а відмова Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області в призначенні позивачу пенсії відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ зі зниженням пенсійного віку на 6 років є правомірною. Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції покладеними в основу прийнятого рішення та вважає за необхідне зазначити наступне. Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно із статтею 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат для догляду, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. Отже, конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислуги років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов`язку держави щодо тих громадян, які набули право на одержання пенсії. Принципи, засади і механізм функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсії, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначає «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.03.2003 №1058-IV (далі - Закон №1058-IV), який набрав чинності 01.01.2004. Частиною першою статті 9 Закону України №1058-ІV, який набрав чинності 01.01.2004, передбачено, що за рахунок коштів Пенсійного фонду України в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності; пенсія у зв`язку з втратою годувальника. Згідно зі статтею 15 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 №796-XII (далі - Закон №796-XII) умови, норми та порядок пенсійного забезпечення громадян, які постраждали від Чорнобильської катастрофи, визначаються Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» або надається їм право на одержання пенсій на підставах, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення». За змістом статті 49 Закону №796-XII пенсії особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4 встановлюються у вигляді: а) державної пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію. Статтею 55 Закону №796-ХІІ визначено умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення. Приписами пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-ХІІ передбачено, що особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу, зокрема, потерпілим від Чорнобильської катастрофи: зокрема, особам, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років - зменшення віку передбачено на 3 роки та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років. Початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період. Аналіз наведених положень Закону свідчить, що обов`язковою умовою наявності у особи права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на підставі пункту 2 частини першої статті 55 Закону № 796-ХІІ є факт постійного проживання та (або) роботи такої особи у зоні гарантованого добровільного відселення протягом трьох років до 01 січня 1993 року. При цьому, особам, які додатково до зазначеної умови постійно проживали у зоні гарантованого добровільного відселення в період з моменту аварії (26 квітня 1986 року) по 31 липня 1986 року, ще встановлюється початкова величина зниження пенсійного віку - 3 роки. Особам, які постійно не працювали/постійно не проживали в зазначеній зоні з моменту аварії по 31 липня 1986 року, але постійного проживали/постійно працювали у зоні гарантованого добровільного відселення протягом трьох років станом на 01 січня 1993 року, зменшення пенсійного віку на 3 роки застосовується без початкової величини, з послідуючим зменшення пенсійного віку, з розрахунку - 1 рік за 2 роки проживання/роботи. Пенсійний вік за бажанням особи може бути знижено тільки за однією підставою, передбаченою цією статтею, якщо не обумовлено інше. При цьому відповідне зниження пенсійного віку, передбачене цією статтею, застосовується також до завершення періоду збільшення віку виходу на пенсію до 1 січня 2022 року. Призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» і цього Закону (ч.ч.2,3 ст. 55 Закону №796-XII). Виходячи із змісту правовідносин, які регулюються Законом №796-ХІІ, для отримання особою статусу постраждалого від Чорнобильської катастрофи обов`язковий період проживання та роботи починає свій перебіг від дати аварії на Чорнобильській АЕС, тобто з 26.04.1986. Отже, щодо проживання та (або) праці потерпілої особи у зоні гарантованого добровільного відселення протягом 3 років станом на 01.01.1993, то його необхідно обраховувати з 26.04.1986 по 01.01.1993. Вказане пов`язане із поняттям виникнення зони гарантованого добровільного відселення, яке згідно чинного законодавства нерозривно пов`язано із моментом аварії на Чорнобильській АЕС. За умовами частини першої статті 26 Закону №1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 01 січня 2018 року, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років. Положення Закону №796-ХІІ за дотриманням умов, визначених у ньому, дозволяють зменшувати пенсійний вік особи, але не більше 6 років. Системний аналіз вказаних правових норм свідчить про те, що призначення та виплата пенсій особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, провадиться за нормами Закону №1058-ІV і з урахуванням додаткових пільг, встановлених Законом №796-XII. Отже, норми спеціального закону - Закону №796-XII застосовуються субсидіарно із нормами загального Закону №1058-ІV, доповнюють і конкретизують їх. Механізм подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій визначено Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за №1566/11846 (далі - Порядок №22-1, у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07.07.2014 №13-1). Пунктом 4.7 розділу ІV Порядку №22-1 передбачено, що право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію. Згідно з абзацом дев`ятим підпункту 5 пункту 2.1 розділу ІІ Порядку №22-1, документами, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку потерпілим від Чорнобильської катастрофи є: - документи про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видані органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями), або довідка про евакуацію із зони відчуження у 1986 році, видана Волинською, Житомирською, Київською, Рівненською або Чернігівською облдержадміністраціями; - посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи - за наявності) (при призначенні пенсії згідно зі статтею 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»); Як слідує з матеріалів справи, копія трудової книжки містить запис про навчання [PERSON] з 01.09.1985 по 30.04.1986 в Овруцькому СПТУ №35. Довідкою Виконавчого комітету Овруцької міської ради Житомирської області від 01.11.2021 визначено, що Овруцький професійний ліцей (в минулому СПТУ №35) знаходиться в м.Овруч, Житомирської області, яке відноситься до зони гарантованого добровільного відселення. Відповідно до довідки Виконавчого комітету Овруцької міської ради Житомирської області від 05.11.2021 №11-1166, [PERSON] , [INFO] , постійно проживав в с.Піщаниця, Коростенського (Овруцького) району Житомирської області з 16 травня 1986 року по 17 грудня 1986 рік. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 23.07.1991 №106 «Про організацію виконання постанов Верховної Ради Української PCP про порядок введення в дію законів Української PCP «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи» та «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» с. Піщаниця відноситься до зони гарантованого добровільного відселення. Довідкою Виконавчого комітету Овруцької міської ради Житомирської області від 01.11.2021 №7-1163 підтверджено, що позивач працював в Овруцькому забійному пункту Коростенського м`ясокомбінату (з 2007 року ТОВ "Овручм`ясо") з 01.08.1990 по 25.03.2013, який розташований в с.Дубовий Гай, Коростенського (Овруцького) району, Житомирської області, яке згідно постанови Кабінету Міністрів України від 23.07.1991 №106 відноситься до зони гарантованого добровільного відселення. Відповідно до зазначених документів, Позивач з моменту аварії (26.04.1986) по 30 квітня 1986 року навчався в Овруцькому СПТУ №35 та з 16 травня 1986 року по жовтень місяць 1986 року, включно, проживав в с.Піщаниця, Овруцького району. Місце навчання та місце проживання знаходяться в зоні гарантованого добровільного відселення, а тому підтвердження [PERSON] зазначених фактів, як свого перебування (навчання, проживання) в цій зоні, будь-якими іншими документами - не потребує. Виходячи з наведеного, [PERSON] має право на початкову величину зниження пенсійного віку, 3 роки, при призначенні пенсії, як особа, яка проживала (незалежно від кількості днів) у зазначеній зоні з моменту аварії по 31 липня 1986 року. Визначення відповідачем часу проживання [PERSON] в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 року (2 роки 10 місяців 21 день), спростовується змістом вищезазначених довідок на які посилається відповідач. При цьому, робота [PERSON] у Литовській Республіці з 01.11.1986 по 15.06.1990 не виключає факту його навчання та постійного проживання у вище вказані періоди. Більше того, в матеріалах справи наявне посвідчення позивача як потерпілого третьої категорії, яке є належним та допустимим доказом факту постійного проживання та (або) роботи позивача в зоні гарантованого добровільного відселення з моменту Чорнобильської катастрофи (26.04.1986) по 01.01.1993 року, протягом 3 років. Видача посвідчення є наслідком саме встановлення зазначеного факту. За наведених обставин відповідач не повинен піддавати сумніву період проживання позивача станом на 01.01.1993 року, так як зазначена обставина, як доведений факт, встановлена державним органом - Житомирською обласною адміністрацією, видачею [PERSON] посвідчення потерпілого 3-ї категорії. Пред"явник посвідчення має право на пільги і компенсації, встановлені \~Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" серед яких і право на пенсію зі зниженням пенсійного віку на 3 роки, та додатково 1 рік за 2 роки постійного проживання, але не більше 6 років. На час розгляду справи посвідчення є дійсним, ніким не оспорено та не скасовано. З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що позивач набув право на призначення пенсії відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ, що свідчить про протиправність відмови відповідача в призначенні такої пенсії. Таким чином, на підставі встановлених обставин суд апеляційної інстанції погоджується із доводами та підставністю вимог позивача, та вважає, що представником відповідача не доведена правомірність як оскарженої відмови так і поданих на позов заперечень. Відповідно до вимог ч.1 та 2 ст.317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю та ухвалення нового рішення є, зокрема, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими та неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається, крім іншого, неправильне тлумачення закону. З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції при вирішенні справи порушені норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, тому,

Результат розгляду: granted