Рішення адміністративного суду від 2022-07-08 00:00:00+03

[PERSON] (надалі - позивач, [PERSON] ) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, що полягають у обмеженні максимального розміру пенсії [PERSON] ; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області виплачувати [PERSON] з 01.04.2019 пенсію без обмеження максимальним розміром із збереженням показника основного розміру пенсії 90% грошового забезпечення та здійснити виплату [PERSON] недоплаченої частини пенсії з 01.04.2019 однією сумою. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 09.08.2021 позовні вимоги [PERSON] залишено без задоволення. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказав, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивачем подано позов до суду про визнання дій протиправними та зобов`язання виконати рішення суду в загальному порядку, а не в порядку, передбаченому статтею 383 КАС України. При цьому питання щодо обмеження максимального розміру пенсії позивача не було предметом розгляду справи № 520/174/21, оскільки на час її розгляду пенсія позивача не обмежувалась максимальним розміром. Таке обмеження застосовано позивачем поза межами судового розгляду справи № 520 /174/21 з підстав, які не розглядались та жодним чином не відображались в рішенні. У зв`язку з цим вважає, що суд першої інстанції ухилився від розгляду позову по суті та дійшов помилкового висновку, що питання щодо обмеження відповідачем максимального розміру пенсії має вирішуатися в порядку, передбаченому статтею 383 КАС України. У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження. Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке. Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що [PERSON] перебуває на пенсійному обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Харківській області та отримує пенсію за вислугу років, яка була призначена відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб" в розмірі 90 % грошового забезпечення. З 01.01.2018 пенсія позивачу перерахована, виходячи із таких сум грошового забезпечення: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 10.02.2021 по справі №520/174/21, яке набрало законної сили 19.04.2021, адміністративний позов [PERSON] до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, яка полягає у неперерахуванні, ненарахуванні та невиплаті пенсії з 01.04.2019 [PERSON] в розмірі обчисленого з грошового забезпечення визначеного Харківським обласним військовим комісаріатом в довідці від 09.11.2020 №ФХ-119493/ВСЗ. Зобов`язано Головне управління Пенсійного Фонду України в Харківській області перерахувати та виплатити [PERSON] пенсію, розмір якої обчислений з грошового забезпечення, визначеного Харківським обласним військовим комісаріатом в довідці від 09.11.2020 №ФХ-119493/ВСЗ про розмір грошового забезпечення, що враховується для перерахунку пенсії, у порядку, визначеному рішенням Кабінету Міністрів України, починаючи з 01.04.2019. На виконання вищезазначеного рішення відповідачем було перераховано з 01.04.2019 пенсію позивача з урахуванням основних та додаткових видів грошового забезпечення, включених до основної довідки про розмір грошового забезпечення позивача, в розмірі 70 % від грошового забезпечення та обмежено розмір виплати десятьма прожитковими мінімумами для непрацездатнх осіб. Вважаючи, що відповідачем було протиправно зменшено розмір його грошового забезпечення, зокрема здійснюється виплата пенсії з обмеженням максимальним розміром та виходячи з 70 % грошового забезпечення, вказаного в довідці, позивач звернувся до суду. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанцій виходив з того, що при розгляді позовної вимоги позивача щодо виконання окремого судового рішення в іншій справі суд не має права зобов`язувати виконувати рішення суду шляхом ухвалення нового судового рішення, оскільки порушуються процесуальні норми Кодексу адміністративного судочинства України, зокрема те, що виконавче провадження становить завершальну стадію судового провадження. Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке. За правилами п.4 ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист, шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. Положеннями ст.129-1 Конституції України встановлено, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Згідно зі ст.370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України /…/. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. У випадку незгоди з діями суб`єктів владних повноважень при виконанні рішення суду, що набрало законної сили, чинне законодавства наділяє особу правом звернення до суду у порядку визначеному ст.ст.382, 383 КАС України та Законом України "Про виконавче провадження". Проаналізувавши предмет позову у цій справі, суд першої інстанції дійшов висновку, що фактичною підставою для звернення в суд із даними вимогами є незгода позивача із діями та бездіяльністю відповідача під час виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.02.2021 по справі №520/174/21. Суд апеляційної інстанції з таким висновком не погоджується, адже дослідивши зміст судового рішення у справі №520/174/21, колегія суддів з`ясувала, що предметом позову становили вимоги про перерахунок пенсії з урахуванням грошового забезпечення, визначеного Харківським обласним військовим комісаріатом в довідці від 09.11.2020 № ФХ-9493/ВСЗ, оскільки Головне управління Пенсійного фонду в Харківській області в добровільному порядку відмовилося здійснюватися перерахунок раніше призначеної пенсії на підставі цієї довідки. Питання виплати пенсії з або без обмеження її максимальним розміром, як і питання встановлення відсоткового розміру пенсії в залежності від грошового забезпечення під час перерахунку не були предметом судового розгляду у справі № 520/174/21, не досліджувалися та таким діям/бездіяльності відповідача не надавалася правова оцінка на відповідність крітеріям, встановленим ч. 2 с. 2 КАС України. Більше того, такі питання і не могли бути предметом судового розміру, оскільки на час відкриття провадження у справі № 520/174/21 та до моменту виконання цього рішення суду позивачу виплачувалася пенсія в розмірі 90 % та її розмір не перевищував максимальний. Тобто спірні правовідносини виникли саме під час виконання судового рішення у справі № 520/174/21, але стосуються інших питань, які не були і немогли бути відомі на час ухвалення рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.02.2021 по справі №520/174/21, отже повинні бути окремим предметом судового дослідження. Вказаного не враховано судом першої інстанції, який відмовляючи в задоволенні позовних вимог, фактично позбавив позивача судового захисту, гарантованого Конституцієї України. Колегія суддів звертає увагу, що норми ст.ст. 382, 383 КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи позивача, та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі. Втім в цій справі відповідач виконав рішення суду від 10.02.2021 у справі № 520/174/21 у повній відповідності до резолютивної частини рішення, що не заперечується учасниками справи, в той час як стверджувана позивачем протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень пов`язана не з неналежним виконанням судового рішення в цій справі, а обгрунтована іншими обставинами, що не були і не могли бути відомі учасникам справи до момент проведення перерахунку пенсії на виконання рішення суду у справі № 520/174/21. За таких обставин, у цій справі, що розглядається, суд першої інстанції повинен був розглянути позов по суті та надати правову оцінку діям відповідача на відповідність їх ч. 2 ст. 2 КАС України, а не відмовляти в задоволенні позовних вимог. Колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість та правомірність заявлених позивачем позовних вимог з огляду на таке. Правовідносини у сфері пенсійного забезпечення осіб, які перебували на військовій службі, та деяких інших осіб, врегульовані Законом України від 09.04.1992 № 2262-ХІІ "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (далі Закон №2262-ХІІ). Згідно з частиною третьою статті 43 Закону № 2262-ХІІ пенсії особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, та членам їх сімей обчислюються з розміру грошового забезпечення, враховуючи відповідні оклади за посадою, військовим (спеціальним) званням, процентну надбавку за вислугу років, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії в розмірах, установлених законодавством, з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Спір у цій справі стосується правомірності обмеження пенсії позивача з 01.04.2019 після проведеного перерахунку на виконання судового рішення максимальним розміром, що становить десять прожиткових мінімумів для осіб, які втратили працездатність. Обмеження пенсії позивача максимальним розміром у спірних відносинах вмотивовані відповідачем посиланням на частину сьому статті 43 Закону №2262-ХІІ та статтею 2 Закону №3668-VI. Водночас Рішенням Конституційного Суду України від 20.12.2016 №7-рп/2016 визнано неконституційними положення частини сьомої статті 43 Закону №2262-ХІІ, згідно з якими максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність; тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740 гривень. Відповідно до частини другої статті 152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Аналогічна за змістом норма міститься у статті 91 Закону України від 13.07.2017 №2136-VIII "Про Конституційний Суд України". У пункті 2 резолютивної частини згаданого рішення Конституційного Суду України визначено, що положення частини сьомої статті 43 Закону №2262-ХІІ, які визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення. Системний аналіз норм законодавства з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 №7-рп/2016 дає підстави для висновку, що з 20.12.2016 частина сьома статті 43 Закону №2262-ХІІ, яка передбачала обмеження пенсії максимальним розміром, а саме 10 прожитковими мінімумами для непрацездатної особи, є нечинною та не підлягає застосуванню у спірних відносинах. Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 16.10.2018 у справі №522/16882/17, від 31.01.2019 у справі №638/6363/17, від 08.08.2019 у справі №522/3271/17, від 16.04.2020 у справі №620/1285/19, від 09.02.2021 у справі №1640/2500/18. Внесені Законом України від 06.12.2016 №1774-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" до частини сьомої 43 Закону №2262-ХІІ, яка визнана неконституційною і втратила чинність, зміни (щодо періоду, протягом якого діють обмеження пенсії), самі по собі не створюють підстав для такого обмеження. Такий висновок узгоджується з позицією, викладеною в постановах Верховного Суду від 16.10.2018 у справі № 522/16882/17, від 31.01.2019 у справі № 638/6363/17, від 12.03.2019 у справі № 522/3049/17, від 16.12.2021 у справі №400/2085/19 та від 27.01.2022 у справі № 240/7087/20. З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів уважає, що положення частини сьомої статі 43 Закону № 2262-XII, якою було передбачено обмеження пенсій максимальним розміром та яка втратила чинність з дня ухвалення рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 року № 7-рп/2016, не повинні застосовуватися при розрахунку пенсії позивача. Від так, позовні вимоги [PERSON] про визнання протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, що полягають у обмеженні максимального розміру пенсії та зобов`язання виплачувати [PERSON] з 01.04.2019 пенсію без обмеження максимальним розміром є правомірними та такими, що належать до задоволення. Щодо вимог позову про зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області виплачувати [PERSON] з 01.04.2019 пенсію із збереженням показника основного розміру пенсії 90% грошового забезпечення, колегія суддів зазначає таке. Матеріалами справи підтверджується, що [PERSON] призначено пенсію за вислугу років, яка була призначена відповідно до Закону № 2262-ХІІ в розмірі 90 % грошового забезпечення (а.с. 4, 5). Відповідно до частини другої статті 13 Закону № 2262-XII в редакції, чинній на час призначення пенсій, загальний розмір пенсії був обмежений 90% відповідних сум грошового забезпечення. Пунктом 8 розділу II Закону України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи", який набрав чинності з 1 жовтня 2011року, та пунктом 23 розділу II Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні", який набрав чинності з 1 травня 2014року, до частини 2 статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" внесено зміни та цифри "90" замінено цифрами "80", та цифри "80" замінено цифрами "70", відповідно. В свою чергу, положення ст.13 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" визначають розміри пенсій, які призначаються вперше. Внесені Законом України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи" та Законом України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" зміни до ст.13 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" щодо розміру пенсії у відсотках стосуються лише порядку призначення пенсії особам, звільненим з військової служби, та деяких інших осіб у разі реалізації ними права на пенсійне забезпечення, та в жодному разі не стосуються перерахунку вже призначеної пенсії. Процедури призначення та перерахунку пенсії різні за змістом і механізмом їх проведення. У Рішенні Конституційного Суду України від 9.02.1999 року № 1-рп/99 суд зазначив, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині 1 статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Згідно зі ст. 22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Виходячи із вище викладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що при перерахунку пенсії військовослужбовцям, за Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", застосовується норма, що визначає розмір пенсії у відсотках, яка діяла на момент призначення пенсії. Колегія суддів звертає увагу на те, що зміна встановленого Законом максимального розміру пенсії відбулася вже після призначення позивачу пенсії. Частиною 1 статті 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Таким чином, зміна розміру пенсії з 90% до 70 % сум грошового забезпечення, що відбулася у ч. 2 ст. 13 Закону № 2262-ХІІ після призначення пенсії позивачу, не є підставою для зменшення розміру призначеної позивачу пенсії під час проведення відповідачем її нового перерахунку, в тому числі на виконання судового рішення. Внесені Законом України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи" та Законом України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" зміни до ч. 2 ст. 13 Закону № 2262-ХІІ щодо встановлення граничного розміру пенсії за вислугу років не стосуються перерахунку вже призначеної пенсії, а мають застосовуватися лише виключно при призначенні нових пенсій. Частиною 3 статті 1-1 Закону № 2262-ХІІ встановлено, що зміна умов і норм пенсійного забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону та Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Однак, як Законом № 2262-ХІІ, так і Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" не передбачено зменшення основного розміру пенсії у разі проведення її перерахунку. Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що при розрахунку пенсії позивача підлягають застосуванню положення ст.13 Закону № 2262-ХІІ, в редакції, що діяла на момент призначення пенсії, відповідно до якого розмір пенсії позивача повинен становити 90 % від грошового забезпечення. Вказаний висновок також наведений в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.10.2019 у справі № 240/5401/18. Частиною 5 ст. 242 КАС України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Враховуючи викладене та той факт, що позивачу зменшено основний розмір пенсії з 90 % до 70 % грошового забезпечення, починаючи з 01.04.2019, що підтверджується матеріалами справи ( а.с. 4) суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги в цій частині. Щодо вимог позивача про зобов`язання відповідача здійснити виплату пенсії шляхом здійснення такої виплати однією сумою, колегія суддів зазначає, що такі вимоги є передчасними, оскільки на цей час немає підстав вважати, що пенсійний орган виконає судове рішення у цій справі саме у спосіб, про який зазначає позивач. Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 27 січня 2022 року у справі № 240/7087/20. Відповідно до ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення, є, зокрема, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Згідно з ч. 2 ст. 317 КАС України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Отже, враховуючи те, що судом першої інстанції неповно з`ясовано всі обставини, що мають значення для справи, та не враховано приписи статті 43 Закону № 2262-ХІІ, які мають бути застосовані до спірних правовідносин, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог з прийняттям нового рішення про часткове задоволення вимог позову шляхом зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплачувати позивачу з 01.04.2019 пенсію без обмеження максимальним розміром із збереженням показника основного розміру пенсії 90% грошового забезпечення. Питання розподілу судових витрат врегульовано положеннями статті 139 КАС України. За загальним правилом, визначеним у частині першій статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору (частина третя статті 139 КАС України). Згідно з частиною шостою статті 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат. Згідно з наявними в матеріалах справи квитанціями позивачем сплачено за звернення до суду першої інстанції з позовною заявою судовий збір у розмірі 908 грн, за подачу апеляційної скарги - 1362 грн. При зверненні до суду з даною позовною заявою позивачем заявлено одну вимогу немайнового характеру (визнати протиправними дій та збов`язання здійснити перерахунок пенсії). Таким чином, колегія суддів уважає, що на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача необхідно стягнути сплачений ним судовий збір виходячи з кількості, а не розміру задоволених/не задоволених позовних вимог. Отже, всі судові витрати понесені позивачем, а саме: судовий збір у розмірі 2270,00 грн підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. Дана справа є справою незначної складності, тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, зазначених в підпунктах: "а", "б", "в", "г" пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України.

Результат розгляду: partial