Рішення адміністративного суду від 2022-08-16 00:00:00+03

ІСТОРІЯ СПРАВИ Короткий зміст позовних вимог 1. У січні 2020 року фізична особа-підприємець [PERSON] (далі також [PERSON] , позивач) звернувся з позовом до Головного управління Держпраці у Львівській області (далі також ГУ Держпраці, відповідач), третя особа - Головне управління ДПС у Львівській області, у якому просив визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу уповноваженими особами від 21.01.2020 №715/33.7-03/ [NUMBER] (далі також спірна, оскаржувана постанова). 2. У позовній заяві наводились аргументи про те, що відповідач, на думку позивача, безпідставно дійшов висновку про порушення позивачем законодавства про працю в частині використання найманої праці робітників без укладення трудового договору. 3. Обґрунтовуючи вимоги позову, [PERSON] зазначав, що особа на ім`я [PERSON] йому невідома та ніколи не виконувала трудових функцій в належному йому магазині, а [PERSON] з 01.11.2019 працює продавцем у магазині, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . На час проведення перевірки [PERSON] була працевлаштована позивачем та виконувала трудові функції. 4. Тому позивач наполягав, що висновок відповідача про виконання вказаною особою трудових осіб без укладення трудового договору є безпідставним. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 5. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 03.03.2021 позов задоволено частково, а саме - визнано протиправною та скасовано постанову Головного управління Держпраці у Львівській області про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 21.01.2020 №715/33.7-03/3161607232 в частині накладення штрафу на суму 125190 гривень. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 6. Такий висновок суду першої інстанції обґрунтовано тим, що під час проведення фактичної перевірки, проведеної інспекторами Головного управління ДПС у Львівській області у приміщенні магазину ФОП [PERSON] , за виконанням трудової функції (торгівля алкогольними напоями і тютюновими виробами) виявлено особу, яка представилась як [PERSON] . Вказана особа пояснила, що трудовий договір з нею не укладено, оскільки вона лише час від часу допомагає позивачу. 7. Суд першої інстанції врахував, що у матеріалах справи наявна світлокопія фотографії [PERSON] , яка виконувала трудові функції у магазині ( [ADDRESS] ), а допитані в судовому засіданні 17.02.2021 свідки головний державний ревізор-інспектор [PERSON] та старший державний ревізор-інспектор [PERSON]., які проводили перевірку, підтвердили висновки, викладені у відповідному акті перевірки в цій частині. 8. Суд також взяв до уваги і те, що акт відмови від підпису від 10.12.2019 №437 складений про те, що саме продавець [PERSON] відмовилась від підписання направлень на перевірку. 9. У оскаржуваному судовому рішенні суду першої інстанції критично оцінено твердження позивача про те, що він не знайомий з вказаною особою, оскільки з її пояснень, наданих під час перевірки, вона допомагає в магазині, хоча офіційно в ньому не працює, та проживає за адресою: [ADDRESS] , що збігається з податковою адресою позивача. 10. З огляду на викладене, суд першої інстанцій визнав доведеними обставини справи про те, що позивач допустив до роботи працівника [PERSON] без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та без повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. 11. Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що оскаржена позивачем постанова Головного управління Держпраці у Львівській області від 21.01.2020 №715/33.7-03/ [NUMBER] про накладення штрафу на фізичну особу-підприємця [PERSON] в частині штрафу на суму 125190 грн. є правомірною. 12. Водночас, суд першої інстанції дійшов висновку про протиправність спірної постанови в частині накладення на позивача штрафу на суму 125190 гривень за допуск до роботи [PERSON] , оскільки як встановлено судовим розглядом цієї справи та підтверджується на явними у ній доказами, вказана особа станом на момент проведення перевірки працювала у ФОП [PERSON] на підставі укладеного з нею трудового договору, тобто трудові відносини були оформлені у відповідності з вимогами законодавства. 13. На підтвердження цих обставин суд першої інстанції зазначив про наявність у справі таких доказів: наказ (розпорядження) ФОП [PERSON] №10 від 31.10.2019 про прийняття вказаної особи на роботу з 01.11.2019 на посаду продавець продовольчих товарів за основним місцем праці; повідомлення від 31.10.2019, направлене до центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття [PERSON] на роботу з 01.11.2019; трудовий договір №5 від 01.11.2019, укладений між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, за умовами якого [PERSON] зобов`язується виконувати обов`язки продавця продовольчих товарів, а ФОП [PERSON] зобов`язується оплачувати її працю. 14. Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції встановив відсутність порушення позивачем вимог статті 24 Кодексу законів про працю України при оформленні відносин з [PERSON] , у зв`язку з недоведеністю факту її допуску до роботи без належного оформлення трудових договорів станом на момент проведення перевірки. З огляду на це, суд першої інстанції констатував відсутність підстав для застосування штрафу, передбаченого абзацом другим частини другої статті 265 Кодексу законів про працю України, за допуск до роботи [PERSON] , а тому визнав протиправною та скасував оскаржувану у цій справі постанову відповідача як таку, що прийнята безпідставно. 15. Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що спірна постанова про накладення на позивача штрафу за допуск до роботи [PERSON] на суму 125190 гривень є протиправною і підлягає скасуванню, оскільки відповідачем не доведено у цій частині наявності складу правопорушення, передбаченого абзацом другим частини другої статті 265 Кодексу законів про працю України, а обставини справи підтверджують факт належного (на підставі трудового договору) оформлення трудових відносин між позивачем та вказаною вище особою. 16. Разом з тим, у постанові апеляційного суду, яка оскаржується відповідачем у касаційному порядку, містяться мотиви щодо незгоди з висновком суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову. 17. Такі мотиви оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції обґрунтовані тим, що відповідачем всупереч вимог статті 77 Кодексу адміністративного суду України не доведено наявності між позивачем - ФОП [PERSON] та [PERSON] наявності відносин саме трудового характеру. 18. Визнаючи помилковими висновки суду першої інстанції про те, що [PERSON] перебувала у трудових відносинах з ФОП [PERSON] , апеляційний суд виходив з того, що пояснення [PERSON] , на які посилався контролюючий орган та суд першої інстанції, відсутні в матеріалах справи, а світлокопія фотографії [PERSON] , яку суд першої інстанції прийняв до уваги, колегія суддів у порядку статті 73 Кодексу адміністративного суду України не може бути прийнята до уваги, оскільки не містить інформацію щодо предмета доказування, тобто є неналежним доказом. 19. Суд апеляційної інстанції відзначав, що зі змісту вказаної світлокопії фотографії неможливо ідентифікувати того, що особа, яка на ній зображена, є [PERSON] та що вона здійснювала функції продавця в магазині за адресою: [ADDRESS] . 20. Не взяв до уваги суд апеляційної інстанції й показання свідків - головного державного ревізора-інспектора [PERSON] та старшого державного ревізора-інспектор [PERSON] , допитаних в суді першої інстанції, оскільки вказані свідки є співробітниками відповідача, що ставить під сумнів їх незацікавленість. 21. За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що суд першої інстанції помилково вказав на відсутність підстав для задоволення позову в частині визнання протиправною та скасування постанови Головного управління Держпраці у Львівській області про накладення штрафу на ФОП [PERSON] в розмірі - 125 190 грн. уповноваженими посадовими особами від 21.01.2020 №715/33.7-03/3161607232, оскільки Головне управління Держпраці у Львівській області як суб`єкт владних повноважень діяло не у спосіб що визначений законами та Конституцією України. 22. За наведеного, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог в цій частині. В решті рішення суду першої інстанції апеляційний суд залишив без змін. Короткий зміст вимог касаційної скарги 23. Не погоджуючись із вищевказаними судовими рішеннями, відповідач подав касаційну скаргу в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить їх скасувати та відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ 24. Судом апеляційної інстанції встановлено, що ФОП [PERSON] зареєстрований як фізична особа-підприємець, що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 10.10.2018. 25. 10.12.2019 Головним управлінням ДПС у Львівській області відповідно до наказу від 06.12.2019 №2721 та направлень від 09.12.2019 №№4472, 4473 проведена фактична перевірка з питань дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) магазину ( [ADDRESS] ) за результатами якої складено акт від 17.12.2019 №715/33.7-03/ [NUMBER] . 26. Як вбачається з акта відмови від підпису від 10.12.2019 №437 продавець [PERSON] від підпису акта перевірки відмовилась. 27. Перевіркою встановлено порушення позивачем вимог частини першої, третьої статті 24 Кодексу законів про працю України в частині допуску до виконання трудової функції працівників без укладення трудового договору. 28. На підставі акта від 17.12.2019 №715/33.7-03/ [NUMBER] відповідач прийняв постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 21.01.2020 №715/33.7-03/ [NUMBER] , якою на підставі абзацу другого частини другої статті 265 Кодексу законів про працю України наклав на ФОП [PERSON] штраф у розмірі 250380,00 грн. 29. Із змісту спірної постанови вбачається, що ФОП [PERSON] за фактичним місцем здійснення господарської діяльності: [ADDRESS] допустив [PERSON] , [PERSON] до роботи без укладення трудових договорів, оформлених наказами чи розпорядження власника або уповноваженого ним органу та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ 30. Згідно з доводами касаційної скарги, які слугували підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі, скаржник зазначає, що суд апеляційної інстанції прийняв оскаржуване судове рішення без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові від 04.07.2018 у справі №820/1432/17, в якій висловлена позиція про те, що у разі, якщо робота, виконувана особою на користь суб`єкта господарювання, збігається з видом його економічної діяльності або є роботою з обслуговування його діяльності, то робота такої особи повинна виконуватись на умовах трудового договору. 31. На думку відповідача суди попередніх інстанцій не врахували й постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», відповідно до якої фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи з відома роботодавця». 32. У відзиві на касаційну скаргу наводяться доводи про те, що суд апеляційної інстанції повно і всебічно з`ясував обставини цієї справи та надав належну оцінку наявним у ній доказам, не допустив неправильного застосування норм матеріального та/або порушення норм процесуального права, ухвалив законні та обґрунтовані судові рішення, які, на думку позивача, скасуванню не підлягають. 33. Стороною позивача акцентується увага й на тому, що постанова Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №820/1432/17, на яку наявне посилання у касаційній скарзі, не містить правової позиції, яка наводиться скаржником. Фактично, як вважає позивач, відповідач здійснив її довільне тлумачення та сформулював власну правову позицію, що, на переконання автора відзиву, не дає підстав погодитись із викладеними у касаційній скарзі аргументами про неврахування такої позиції судами попередніх інстанцій при ухваленні оскаржуваних у цій справі судових рішень. 34. Посилаючись на вищевикладене, позивач просить у задоволенні касаційного відмовити. РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА ТА АКТИ ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ 35. Частина перша статті 21 Кодексу законів про працю України: Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. 36. Частина третя статті 24 Кодексу законів про працю України: Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. 37. Частина перша статті 259 Кодексу законів про працю України: Державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. 38. Абзац перший частини другої статті 265 Кодексу законів про працю України: Юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення, а до юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю та є платниками єдиного податку першої - третьої груп, застосовується попередження. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ Оцінка доводів учасників справи і висновків судів попередніх інстанцій 39. Відповідно до частин першої - третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. 40. Згідно з частинами першою, другою статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази 41. Перевіряючи у межах повноважень, встановлених процесуальним законом, правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, а також надаючи оцінку доводам учасників справи, викладеним у касаційній скарзі, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та у відзиві на неї, Верховний Суд виходить з такого. 42. За змістом оскаржуваних у цій справі судових рішень підставою для задоволення апеляційним судом позову в частині визнання протиправною та скасування спірної постанови про накладення штрафу на ФОП слугував висновок про те, що у даному конкретному випадку відсутні трудові відносини між ФОП [PERSON] та [PERSON] . 43. Суд же першої інстанції, відмовляючи у позові, вважав що між позивачем та вищевказаною особою існують трудові відносини, які не оформлені у відповідності з вимогами закону. 44. Отже, визначальним для розгляду цієї справи є встановлення факту наявності або відсутності трудових відносин між ФОП [PERSON] та [PERSON] . 45. Обґрунтовуючи наявність підстав для касаційного оскарження у хвалених у цій справі судових рішень, ГУ Держпраці посилається на висновок Верховного Суду щодо застосування норм права, викладений у постанові від 04.07.2018 у справі №820/1432/17 і вказує на те, що цей висновок не було враховано судом апеляційної інстанції під час апеляційного перегляду справи. 46. Так, у вищезгаданому судовому рішенні Верховного Суду наводиться аналіз норм, зокрема, Кодексу законів про працю України і за його результатом викладено висновок, згідно з яким визначено поняття трудового договору і його основні ознаки, критерії відносин трудового характеру. 47. Зокрема, Верховний Суд у постанові від 04.07.2018 у справі №820/1432/17 зазначив, що: - «…трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва…» 48. У справі, що розглядається, суд першої інстанції установив такі обставини: під час фактичної перевірки інспекторами Головного управління ДПС у Львівській області у приміщенні магазину ФОП [PERSON] за виконанням трудової функції (торгівля алкогольними напоями і тютюновими виробами) виявлено особу, яка представилась як [PERSON] . Вказана особа пояснила, що трудовий договір з нею не укладено, оскільки вона лише час від часу допомагає позивачу; ці обставини зафіксовані у акті перевірки й підтверджуються її матеріалами, у тому числі здійсненою посадовими особами контролюючого органу фотофіксацією під час проведення перевірки. 49. Суд першої інстанції також установив, що адреса проживання [PERSON] , яка нею ж вказана у поясненнях, наданих під час перевірки, збігається з адресою ФОП [PERSON] , за якою він зареєстрований як платник податків, у зв`язку з чим було відхилено аргументи позивача про те, що він не знайомий з вказаною особою. 50. Однак, як вбачається зі змісту оскаржуваної постанови, ці обставини залишились поза увагою суду апеляційної інстанції та не були оцінені з викладенням відповідних мотивів. 51. Апеляційний суд лише зазначив, що контролюючий орган всупереч статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України не спростував доводи апелянта ФОП [PERSON] про те, що вищевказана особа невідома останньому та ніколи не перебувала з ним в трудових відносинах. 52. Проте, колегія суддів відзначає, що предмет цього спору і предмет доказування у справі не охоплюють дії посадових осіб контролюючого органу щодо проведення перевірки. Позовна заява не містила підстав позову, пов`язаних із твердженнями про порушення порядку призначення, проведення, фіксації результатів перевірки. 53. Предмет доказування у цій справі стосується обставин справи щодо правомірності оскаржуваної постанови, а доводити законність такого рішення, в силу вимог статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, має саме орган, який його прийняв, тобто у даному випадку - ГУ Держпраці. 54. Суд першої інстанції дійшов висновку, що ГУ Держпраці надало належні, допустимі, достовірні і достатні докази на підтвердження обставин стосовно наявності неоформлених трудових відносин між ФОП [PERSON] та [PERSON] , яка станом на момент проведення перевірки, як це зафіксовано в акті та вбачається з матеріалів перевірки, здійснювала продаж алкогольних напоїв і тютюнових виробів у магазині, у якому свою господарську діяльність провадить позивач. 55. Визнаючи недоведеними вищевказані обставини з підстав відсутності у матеріалах справи пояснень, про які зазначено у акті перевірки, апеляційний суд не врахував, що такі пояснення можуть відбиратись як у письмовому вигляді, так і усно, а перевіряючи особи мають право безперешкодно наодинці або у присутності свідків ставити керівнику та/або працівникам об`єкта відвідування, іншим особам, що володіють необхідною інформацією, запитання, що стосуються законодавства про працю, отримувати із зазначених питань усні та/або письмові пояснення (підпункт 3 пункту 10 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 №823). 56. Визнаючи неналежним доказом наявну у матеріалах справи світлокопію фотографії [PERSON] , суд апеляційної інстанції не врахував, що така була зроблена посадовими особами контролюючого органу, який проводив перевірку, безпосередньо на місці та під час її проведення. Такі дії вчинені перевіряючими на підставі наявних у них повноважень (фіксувати проведення інспекційного відвідування засобами аудіо-, фото- та відеотехніки; підпункт 6 пункту 10 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю) і у межах цього спору не оскаржуються. 57. У акті перевірки, як вбачається з фактичних у цій справі обставин, встановлених судом першої інстанції, зазначено, що відображена у матеріалах фотофіксації особа представилась саме як [PERSON] , що спростовує твердження апеляційного суду про неможливість її ідентифікації. 58. Оскаржувана постанова не містить посилань на наявність заперечень щодо цих обставин когось з учасників справи, а оскільки такі обставини не заперечувалися, то й не підлягали доказуванню в силу вимог статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України. 59. За таких обставин, колегія суддів констатує, що апеляційний суд не спростував встановлені судом першої інстанції обставини і надав їм, а також наявним у справі доказам, оцінку з порушенням норм процесуального права. 60. Допущені апеляційним судом порушення норм процесуального права призвели до ухвалення незаконного рішення і помилкового скасування рішення суду першої інстанції, який дійшов обґрунтованого висновку про наявність між ФОП [PERSON] та [PERSON] саме трудових відносин, оскільки остання у належному позивачу магазині виконувала визначену трудову функцію в діяльності підприємства, а саме - здійснювала продаж алкогольних напоїв та тютюнових виробів без оформлення цих відносин трудовим договором. 61. Здійснюючи апеляційний перегляд цієї справи, суд апеляційної інстанції не врахував висновків Верховного Суду щодо застосування норм права, у яких розкривається зміст поняття трудових відносин, наводяться їх основні критерії та характеристики, ознаки трудового договору. 62. Так, характерними ознаками трудових відносин є: систематична виплата заробітної плати за процес праці (а не її результат); підпорядкування правилам внутрішнього трудового розпорядку; виконання роботи за професією (посадою), визначеною Національним класифікатором України ДК 003:2010 "Класифікатор професій", затвердженим наказом Держспоживстандарту від 28.07.2010 №327 (далі також Класифікатор професій); обов`язок роботодавця надати робоче місце; дотримання правил охорони праці на підприємстві, в установі, організації тощо. 63. Трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва…» 64. Такі висновки, окрім постанови Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №820/1432/17, на яку посилається скаржник, містяться й у постановах від 16.06.2020 у справі №815/5427/17, від 04.07.2018 у справі №820/1432/17, від 13.06.2019 у справі №815/954/18, у справі №1840/2507/18, у справі №824/896/18-а, від 03.03.2020 у справі №1540/3913/18, від 14.05.2020 у справі №640/1099/19, від 09.07.2020 у справі №821/851/17, від 02.02.2021 у справі №0540/5987/18-а та інших постановах Верховного Суду. 65. Здійснивши апеляційний перегляд цієї справи з порушенням норм процесуального права і не врахувавши вищевикладених висновків Верховного Суду, апеляційний суд ухвалив незаконне судове рішення, яке підлягає скасуванню. 66. Водночас, суд першої інстанції правильно кваліфікував відносини, які виникли між ФОП [PERSON] та [PERSON] саме як трудові, у передбачений процесуальним законом спосіб встановив їх фактичне існування станом на момент проведення перевірки і виявлення порушень вимог законодавства про працю, за які позивача правомірно притягнуто до відповідальності. 67. Висновки суду першої інстанції відповідають усталеному правозастосуванню Верховного Суду, а тому ухвалене судом рішення, на переконання колегія суддів, належить залишити без змін. 68. Колегія суддів не вбачає наявності підстав для скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог про визнання протиправним та скасування спірної постанови, якою на позивача накладено штраф за допуск до роботи [PERSON] , оскільки як встановлено судовим розглядом цієї справи та підтверджується на явними у ній доказами, вказана особа станом на момент проведення перевірки працювала у ФОП [PERSON] на підставі укладеного з нею трудового договору, тобто трудові відносини були оформлені у відповідності з вимогами законодавства. 69. Ці обставини встановлені судами попередніх інстанцій на підставі наявних у справі доказів і доводами касаційної скарги не спростовуються. 70. Колегія суддів не може взяти до уваги посилання касаційної скарги як на підставу для касаційного оскарження судових рішень у цій справі на неврахування судами попередніх інстанцій позиції постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», відповідно до якої фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи з відома роботодавця. 71. Колегія суддів підкреслює, що така підстава касаційного оскарження судових рішень процесуальним законом не визначена. 72. При цьому, виключні випадки оскарження в касаційному порядку судових рішень визначені у частині четвертій статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якою підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, зокрема, у випадку - якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного саме у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку. 73. Отже, посилання скаржника на постанову Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 як на передбачену вищезгаданою нормою процесуального права підставу касаційного оскарження ухвалених у цій справі судових рішень, не може братись до уваги касаційним судом у якості такої підстави, оскільки ця постанова не є вказаним у статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України судовим рішенням (постановою Верховного Суду) у подібних правовідносинах. 74. Однак, інші, викладені скаржником підстави касаційного оскарження ухвалених у цій справі судових рішень, зумовлюють часткове задоволення касаційної скарги. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 75. За правилами частини першої статті 352 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону. 76. Ураховуючи вищевикладене, Верховний Суд, провівши касаційний розгляд справи у межах доводів і вимог касаційної скарги та повноважень, визначених статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення касаційної скарги й скасування оскаржуваної постанови апеляційного суду із залишенням в силі рішення суду першої інстанції, яке ухвалене відповідно до закону і скасоване помилково. 77.

Результат розгляду: partial