Рішення адміністративного суду від 2022-09-09 00:00:00+03

[PERSON] (далі позивач, [PERSON] ) звернулася до суду з позовом до Військової частини [NUMBER] (далі відповідач, в/ч [NUMBER] ), в якому, з урахування заяви про зменшення позовних вимог від 09.12.2021 (вх. №92879), просить: - визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не своєчасної виплати грошової компенсації за неотримане речове майно в розмірі 25 386 грн 09 коп., а також не нарахування та не виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку; - зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а саме за період з 01.07.2021 по 30.11.2021 \~в сумі 53 450 грн 55 к.; - стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу в розмірі 4000 грн та судовий збір в розмірі 908 грн. Позовні вимоги обгрунтовані тим, станом на день прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу відповідач не провів з нею розрахунків за неотримане речове майно у розмірі 25 286 грн 09 к. Вказаний розрахунок проведений 30.11.2021, що свідчить про виникнення у неї права на стягнення грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільнені до повного розрахунку, тобто з 01.07.2021 по день фактичного розрахунку. Позивач вважає, що не проведення відповідачем з нею під час звільнення з військової служби остаточного розрахунку, а саме не виплата грошової компенсації вартості неотриманого речового майна, відповідно до вимог статті 117 Кодексу законів про працю України зумовлює у неї право на виплату середнього грошового забезпечення за весь час затримки такого розрахунку, а саме за період з 01.07.2021 по день фактичного розрахунку, тобто по 30.11.2021. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 31 грудня 2021 року у справі № 380/14567/21 позовні вимоги задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини [NUMBER] щодо не своєчасної виплати [PERSON] грошової компенсації за неотриманого речове майно. Зобов`язано Військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити [PERSON] середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 01.07.2021 по 30.11.2021 у розмірі 25 678 грн \~66 коп. Стягнуто з Військової частини [NUMBER] за рахунок бюджетних асигнувань в користь [PERSON] 2 200 грн судових витрат на професійну правничу допомогу. Стягнуто з Військової частини [NUMBER] за рахунок бюджетних асигнувань в користь [PERSON] 908 грн судових витрат у вигляді судового збору. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Рішення суду першої інстанції оскаржив відповідач, подавши на нього апеляційну скаргу. В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що винесене з порушенням норм як матеріального так і процесуального права. В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що суд першої інстанції не надав оцінки тому, що стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні можливе лише за умови, коли позивач не надав згоду на проведення розрахунку після виключення зі списків військової частини. В свою чергу, [PERSON] 30.06.2021 написано рапорт на ім`я командира частини, яким вона дала згоду на виплату їй коштів за неотримане речове майно після звільнення з лав Національної гвардії України. Апелянт зазначив, що відповідно до частини 3 пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008, особа звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпечення. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини. З посиланням на правові висновки Верховного Суду від 31.03.2020 у справі №820/4141/17 та від 30.11.2020 у справі №480/3105/19 відповідач стверджує про те, що позивачем не заперечувалася можливість її виключення із особового складу військової частини, а бездіяльність військової частини щодо невиплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно не може бути визнана протиправною. Крім того, вважає стягнення за рахунок бюджетних асигнувань військової частини витрат на правову допомогу у сумі 2200 грн не спів мірним із складністю справи, часом витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, ціною позову. Просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 31 грудня 2021 року у справі № 380/14567/21 та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог скаржника, виходячи із такого. Відповідно до ч.1 ст.309 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Задовольняючи частково позовні вимоги у справі, суд першої інстанції виходив з того, що позивача виключено із списків особового складу військової частини та усіх видів забезпечення 30.06.2021, натомість грошова компенсація вартості за неотримане речове майно виплачена їй відповідачем 30.11.2021. Вказане свідчить про те, що відповідач провів повний розрахунок з [PERSON] не в день виключення позивача із списків особового складу військової частини та усіх видів забезпечення 30.06.2021, а саме 30.11.2021, тобто несвоєчасно. Тому відповідно до статті 117 КЗпП України позивач має право на виплату середнього заробітку за період затримки такого розрахунку. Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції зазначає наступне. Встановлено, підтверджено матеріалами справи, що [PERSON] проходила військову службу за контрактом у Військовій частині [NUMBER] . Відповідно до наказу командира в/ч [NUMBER] від 30.06.2021 №140 позивача виключено зі списків особової частини та всіх видів забезпечення. Наказ від 23.04.2018 №97 не містить відомостей про виплату позивачу грошової компенсації за неотримане речове майно. Відповідно до довідки від 30.06.2021 №41 речове майно, що належало до видачі старшому солдату [PERSON] налічувало тридцять дев`ять предметів на загальну вартість 25 \~386 грн 09 к. Станом на дату звернення позивача до суду з цим позовом (01.09.2021) відповідач не здійснив виплату позивачу грошової компенсації вартості за неотримане ним речове майно на вказану суму 25 \~386 грн 09 к. Така виплата проведена відповідачем 30.11.2021 в розмірі 25 005 грн 30к. (з урахуванням утриманого судового збору 1,5% від суми компенсації), що підтверджується платіжним дорученням №4484 від 25.11.2021, кошти за яким проведено банком 30.11.2021. Позивач підтвердив виплату відповідачем грошової компенсації вартості за неотримане речове майно у повному розмірі, що зумовило звернення з заявою про зменшення позовних вимог в частині стягнення таких коштів. З приводу спірних правовідносин колегія суддів зазначає наступне. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень. Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон № 2011-ХІІ) визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі . Згідно із частиною 1 статті 9 Закону № 2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює за кріплення кваліфікованих військових кадрів. Частиною 4 статті 9 цього ж Закону встановлено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Як встановлено частиною 2 статті 9 Закону № 2011-ХІІ, до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Приписами пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України № 1153/2008 від 10 грудня 2008 року, передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини. Відповідно до частини 2 статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-ХІІ), закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України. Разом із тим, приписами наведених правових актів не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення особам за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби. Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб), при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми КЗпП, у якому визначені основні трудові права працівників. Відтак, апеляційний суд звертає увагу на те, що за загальним правилом пріоритетними для застосування є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню субсидіарно у тих випадках, коли нормами спеціального законодавства спірні правовідносини не врегульовані. Тому слід погодитися із судом першої інстанції у тому, що оскільки питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані спеціальним законодавством, то до таких правовідносин слід застосовувати приписи КЗпП. Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з ним розрахунок у строки, зазначені статтею 116 цього Кодексу. Приписами частини 1 статті 116 КЗпП передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Частиною 2 цієї ж статті визначено, що у разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно із положеннями статті 117 КЗпП у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Підсумовуючи викладене, апеляційний суд вважає, що норми статей 116 та 117 КЗпП хоча і є загальними, однак поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення особи з військової служби. Водночас апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку із працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Окрім того, апеляційний суд акцентує увагу на тому, що суд першої інстанції, врахувавши правові позиції, що викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, вірно застосував до спірних правовідносин принцип співмірності і з урахуванням розміру недоплаченої суми та істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком позивача стягнув з відповідача на його користь 25 678,16 грн (40,61 % від суми середнього щомісячного грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку). Відповідно до статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Згідно із частинами першою, другою, четвертою статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. А відповідно до частини сьомої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 суд висловив правову позицію про те, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині п`ятій статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути спів мірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 22.12.2018 по справі № 826/856/18. На підтвердження понесених витрат позивач надав суду договори про надання правової допомоги від 19.07.2021 №1907 та від 26.10.2021 № 2610; акти приймання-передачі наданих послуг від 31.08.2021 та від 16.11.2021, квитанцію від 19.07.2021 №ПН 2121027, квитанцію від 26.10.2021 №ПН 2274492. Згідно з актами прийому-передачі наданої правничої допомоги від 31.08.2021 та від 16.11.2021 надано наступні послуги: написання позовної заяви до Львівського окружного адміністративного суду про визнання протиправною бездіяльності, стягнення грошового компенсації, зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку \~- вартість 1 900 грн; складання розрахунку та уточнення позовних вимог у справі №380/14567/21 на 11-ти сторінках вартістю 2 \~\~\~200 з розрахунку фіксованої вартості за одну сторінку в розмірі 200 грн та надання консультації з правових питань 300 грн у вказаній справі, разом 2 \~\~\~500 грн. Загальний розмір понесених [PERSON] витрат професійну правничу допомогу становить 4 400 грн. Оплата послуг за правову допомогу згідно з договором про надання правничої допомоги 19.07.2021 №1907 здійснена в розмірі 1 900 грн, що підтверджується квитанцією від 19.07.2021 №ПН 2121027. Оплата послуг за правову допомогу згідно з договором про надання правничої допомоги 26.10.2021 №2610 здійснена в розмірі 2 500 грн, що підтверджується квитанцією від 26.10.2021 №ПН 2274492. Відповідно до частини шостої статті 134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Частиною сьомою статті 134 КАС України передбачено, що обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34 - 36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності є, зокрема, надання правової інформації, консультацій і роз`яснень \~з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами . При вирішенні питання щодо розподілу витрат, пов`язаних \~з правничою допомогою адвоката, суд першої інстанції вважав, що заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката є неспівмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт та їх обсягом, а тому суд вважав, що розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката у цьому випадку має бути відшкодований у розмірі 2200 грн. Дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного погоджується з такими висновками суду першої інстанції і вважає розмір правової допомоги у сумі 2200 грн таким, що відповідає складності цієї справи та часу витраченого адвокатом на виконання відповідних робіт. Враховуючи зазначені вище встановлені обставини справи у контексті наведених вимог законодавства, яким врегульовані спірні правовідносини, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги є обгрунтованими та підлягають до часткового задоволення. Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. З огляду на викладене вище, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вжив усіх заходів для всебічного і повного дослідження обставин справи та ухвалив законне й обґрунтоване рішення. Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх. У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими. Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування. Доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції. Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було. З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. Відповідно до ст.139 КАС України судовий збір розподілу не підлягає.

Результат розгляду: denied