Рішення адміністративного суду від 2023-05-15 00:00:00+03

[PERSON] в інтересах неповнолітньої [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить: визнати протиправною відмову Головного управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в особі територіального підрозділу - Шевченківського відділу у місті Дніпро ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, щодо видачі [PERSON] паспорта громадянина України у формі книжечки, відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-ХІІ; зобов`язати Головне управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в особі територіального підрозділу - Шевченківського відділу у місті Дніпро ГУ ДМС України у Дніпропетровській області оформити та видати [PERSON] паспорт громадянина України у формі книжечки, відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-ХІІ. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02 лютого 2023 року позовну заяву залишено без задоволення. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити адміністративний позов в повному обсязі. Апеляційна скарга ґрунтується на тому, що судом першої інстанції не надано належної оцінки обставинам справи та нормам чинного законодавства, що призвело до прийняття невірного рішення. Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити в її задоволенні, рішення суду першої інстанції залишити без змін. Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, суд апеляційної інстанції дійшов таких висновків. Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] народилася [INFO] . У листопаді 2022 року [PERSON] звернулася до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області з заявою довільної форми про видачу паспорту громадянина України у формі книжечки та ненадання згоди на обробку персональних даних. До вказаної заяви було додано: заяву про видачу паспорта, затверджену Тимчасовим порядком оформлення і видачі паспорта громадянина України, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України № 456 від 06.06.2019; дві фотокартки; свідоцтво про народження; копія паспорта матері заявника - [PERSON] ; довідку про реєстрацію за місцем проживання. Листом за № 1211-1760/1211-22 від 22.11.2022 Шевченківським відділом у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області повідомлено неповнолітню [PERSON] в особі її представника - [PERSON], що Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 03 квітня 2019 року № 398 «Про внесення зміни до пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 302». Відповідно до наведених змін Державна міграційна служба до законодавчого врегулювання питання завершення оформлення та видачі паспорта громадянина України зразка 1994 року здійснює оформлення та видачу таких паспортів у порядку, встановленому Міністерством внутрішніх справ, громадянам України, щодо яких прийнято рішення суду, що набрало законної сили, про зобов`язання Державної міграційної служби оформити та видати паспорт громадянина України зразка 1994 року. Враховуючи викладене, відсутні законні підстави для оформлення та видачі паспорта. Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд апеляційної інстанції зазначає, що Законом України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» від 20.11.2012 № 5492-VI визначено правові та організаційні засади створення та функціонування Єдиного державного демографічного реєстру та видачі документів, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи, а також права та обов`язки осіб, на ім`я яких видані такі документи. Відповідно до підпункту «а» пункту 1 частини 1 статті 13 вказаного Закону документи, оформлення яких передбачається цим Законом із застосуванням засобів Реєстру, відповідно до їх функціонального призначення поділяються на документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України: паспорт громадянина України. Статтею 14 Закону передбачено, що документи залежно від змісту та обсягу інформації, яка вноситься до них, виготовляються у формі книжечки або картки, крім посвідчення на повернення в Україну, що виготовляється у формі буклета. Таким чином, законом чітко визначено право особи - громадянина України, на отримання паспорта громадянина України як у формі книжечки, так і у формі картки. Суд апеляційної інстанції встановив, що обставини даної справи повністю тотожні зразковій, яка була вирішена Великою Палатою Верховного Суду. Як і в даному випадку, позивач у справі № 806/3265/17 звернулася до суду з позовом, посилаючись на релігійні переконання та на порушення принципу поваги до приватного життя суб`єкта персональних даних шляхом електронної обробки таких даних у процесі оформлення ID-паспорту, оскільки вона згоди на таку обробку не надає. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що згідно зі ст. 6 Закону України «Про захист персональних даних» мета обробки персональних даних має бути сформульована в законах, інших нормативно-правових актах, положеннях, установчих чи інших документах, які регулюють діяльність володільця персональних даних, та відповідати законодавству про захист персональних даних. Обробка персональних даних здійснюється відкрито і прозоро із застосуванням засобів та у спосіб, що відповідають визначеним цілям такої обробки. Обробка персональних даних здійснюється для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб`єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством. Не допускається обробка даних про фізичну особу, які є конфіденційною інформацією, без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що законодавством не врегульовано питання щодо наслідків відмови особи від обробки її персональних даних, тобто фактично відсутня будь-яка альтернатива такого вибору, що в свою чергу обумовлює неякість закону та порушення конституційних прав такої особи. Також зазначила, що реалізація державних функцій має здійснюватися без примушення людини до надання згоди на обробку персональних даних, їх обробка повинна здійснюватись, як і раніше, в межах і на підставі тих законів і нормативно-правових актів України, на підставі яких виникають правовідносини між громадянином та державою. При цьому, згадані технології не повинні бути безальтернативними і примусовими. Особи, які відмовилися від обробки їх персональних даних, повинні мати альтернативу - використання традиційних методів ідентифікації особи. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що позбавлення особи можливості отримання паспорта у традиційній формі - у вигляді книжечки, і спричинені цим побоювання окремої суспільної групи, що отримання паспорта у виглядікартки може спричинити шкоду приватному життю, становить втручання держави, яке не було необхідним у демократичному суспільстві, і воно є непропорційним цілям, які мали б бути досягнуті без покладення на особу такого особистого надмірного тягаря. З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції доходить висновку про протиправність відмови відповідача у видачі [PERSON] паспорта громадянина України у формі книжечки. При цьому суд апеляційної інстанції звертає увагу, що спірним питанням у даній справі є також питання віку, з якого має видаватися паспорт у формі книжечки, з огляду на приписи статті 21 Закону № 5492-VI, якими встановлено обов`язок громадянина України, який досяг чотирнадцятирічного віку, отримати паспорт громадянина України, а приписами Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 № 2503-XII, передбачено отримання паспорта з шістнадцятирічного віку. Тимчасовий порядок № 456 також визначає шістнадцятирічний вік для оформлення та видачі паспорта. Частинами 2-3 статті 7 КАС України передбачено, що суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України. У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України. Таким чином застосуванню підлягає Закон № 5492-VI, який має вищу юридичну силу, ніж Положення № 2503-ХІІ та Тимчасовий порядок № 456. Крім того, суд звертає увагу на імперативність приписів Закону № 5492-VI, оскільки останніми встановлено обов`язок кожного громадянина України, який досяг 14-річного віку, отримати паспорт громадянина України. За таких обставин суд апеляційної інстанції вважає, що зобов`язання відповідача оформити та видати позивачці паспорт у формі книжечки у зв`язку з досягненням нею чотирнадцятирічного віку, буде належним та достатнім способом захисту порушеного права позивачки у цій справі. Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд під час розгляду подібних правовідносин, зокрема, у постанові від 21 грудня 2022 року в справі № 420/5353/20. Враховуючи сукупність викладених обставин, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню як таке, що ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Результат розгляду: granted