Рішення адміністративного суду від 2022-07-20 00:00:00+03

Короткий зміст позовних вимог. Військова академія (м. Одеса) звернулась до суду першої інстанції з позовом, у якому просила стягнути з [PERSON] витрати, пов`язані з утриманням у вищому навчальному закладі, у розмірі 259 255 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідач у 2021 році ініціював дострокове розірвання контракту через небажання продовжувати службу та не відшкодував витрати, пов`язані з утриманням його у навчальному закладі. Короткий зміст рішення суду першої інстанції. Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2021 року, ухваленим за правилами спрощеного позовного провадження, у задоволенні позову відмовлено. Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи містять докази згоди відповідача про добровільне відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням у вищому навчальному закладі. За наявності згоди на добровільне відшкодування витрат та відсутності будь-яких доказів ухилення [PERSON] від взятого на себе зобов`язання, суд дійшов висновку про передчасність позовних вимог та відмовив у їх задоволенні. Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву (заперечень). В апеляційний скарзі Військова академія (м. Одеса), посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати прийняте у справі судове рішення та постановити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування своїх доводів апелянт зазначає, що відповідач погодився з наявністю у нього заборгованості та підписав відповідний розрахунок. Однак в подальшому (на час розгляду справи у суді першої інстанції та на час подання апеляційної скарги) не вчинив жодних дій, які б свідчили про бажання відшкодувати кошти, як то підписання графіку добровільного відшкодування, розписки про зобов`язання сплатити заборгованість чи переказ коштів на рахунки позивача. При цьому апелянт наголошує, що приписами Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" встановлено правові підстави звернення до суду відповідного вищого навчального закладу і обов`язкового досудового врегулювання спору даний Закон не містить. На його думку, право звернення до суду з вимогою про стягнення витрат виникає з моменту відрахування [PERSON] , оскільки невиконання ним контракту про проходження служби призвело до нанесення збитків державі. [PERSON] своїм правом на подання відзиву не скористався. У відповідності до вимог п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження. Фактичні обставини справи. Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, наказом начальника військової академії(м. Одеса) від 17.07.2019 року №414 відповідача зараховано курсантом на 1-ий курс навчання до Військової академії та на підставі наказу начальника Військової академії від 17.07.2019 року №64-РС призначено на посаду курсанта (а. с. 6, 7). Наказом начальника Військової академії(м. Одеса) від 28.08.2019 року №182 відповідача призначено на посаду курсанта першого курсу навчання та з 28.08.2019 року зараховано на всі види забезпечення за курсантськими нормами (а. с. 8). Відповідно до контракту про проходження військової служби (навчання) у Збройних Силах України курсантами вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу від 17.07.2019 року, укладеного між Міністерством оборони в особі начальника Військової академії та [PERSON] (курсант), курсант бере на себе зобов`язання відшкодувати Міністерству оборони України витрати, пов`язані з утриманням у вищому навчальному закладі, в якому проходить військову службу (навчання), в разі дострокового розірвання Контракту через небажання продовжувати навчання або недисциплінованість чи відмови від подальшого проходження військової служби на посадах офіцерського складу після закінчення цього закладу у випадках, визначених ст.25 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (а. с. 18-20). Наказом начальника Військової академії від 14.04.2021 року №76, відповідно до підпункту 3.2, п.3.9 Інструкції, затвердженої наказом Міністра оборони України від 24 грудня 1997 року №490, старшого солдата [PERSON] відраховано з числа курсантів відповідно до п.35,36,195 "Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України" у зв`язку із розірванням контракту через небажання продовжувати навчання та виключено із списків особового складу Військової академії, знято зі всіх видів забезпечення та направлено у розпорядження військової частини А1465 для подальшого проходження строкової військової служби (а.с. 10). З довідки-розрахунку витрат, пов`язаних з утриманням курсанта [PERSON] від 14.04.2021 року №1/55/575 вбачається, що загальна сума витрат складає 259 255,83 грн, з якою курсант ознайомлений та згодний (а. с. 11). Відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням [PERSON] у вищому навчальному закладі, є предметом спору у справі, що розглядається. Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та позиція суду апеляційної інстанції щодо доводів апеляції та висновків суду першої інстанції. Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на таке. Частиною десятою статті 25 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" визначено, що курсанти в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість та в разі відмови від подальшого проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу після закінчення вищого навчального закладу, а також особи офіцерського складу, які звільняються з військової служби протягом п`яти років після закінчення вищого військового навчального закладу або військового навчального підрозділу вищого навчального закладу відповідно до підпунктів "д", "е", "є", "з", "и" пункту 1 частини п`ятої статті 26 цього Закону, відшкодовують Міністерству оборони України та іншим центральним органам виконавчої влади, яким підпорядковані ці навчальні заклади, витрати, пов`язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, відповідно до порядку і умов, встановлених Кабінетом Міністрів України. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється у судовому порядку. Тобто, положення цієї статті визначають обов`язок курсанта відшкодувати витрати, пов`язані з її утримання у вищому навчальному закладі. При цьому, в наслідок невиконання курсантом цього обов`язку у навчального закладу виникає право звернення до суду з позовом про стягнення відповідної заборгованості. Судова колегія внаслідок ретельного дослідження матеріалів справи встановила, що [PERSON] було відомо про обов`язок відшкодувати витрати, пов`язані з його утриманням у вищому навчальному закладі у разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або недисциплінованість, що випливає з умов абзацу 7 пункту 1 Контракту про проходження служби (навчання) у Збройних Силах України курсантами вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу, підписаного відповідачем 17.07.2019 року (а, с. 19). Крім того на окрему увагу заслуговує факт того, що 14.04.2021 року відповідач ознайомився із довідкою-розрахунком витрат, пов`язаних з його утриманням, у якій визначено суму відшкодування, належну до сплати згідно умов вказаного контракту, про що є відмітка про його згоду з вказаним розрахунком та міститься особистий підпис (а. с. 11). Оскільки [PERSON] висловив згоду щодо правильності розрахунку витрат, пов`язаних з його утриманням у Військовій академії (м. Одеса), жодних дій, спрямованих на добровільне відшкодування не вчиняв, судова колегія вважає, що позивач мав всі підстави для звернення до суду першої інстанції з відповідним позовом на підставі частини десятої статті 25 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу. При цьому судова колегія не може погодитись з висновком суду першої інстанції про передчасність подання даного позову. Згідно з частиною четвертою статті 124 Конституції України законом може бути визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору. Відповідно до частини першої статті 17 КАС України сторони вживають заходів для досудового врегулювання спору за домовленістю між собою або у випадках, коли такі заходи є обов`язковими згідно із законом. У Рекомендації №R(86) Комітету міністрів державам-членам Ради Європи від 16 вересня 1986 року стосовно заходів із недопущення і скорочення надмірного робочого навантаження на суди пропонується сприяти примиренню сторін як поза судовою системою, так і до або під час судового розгляду (передбачати, разом із відповідними стимулами, процедури примирення до судового провадження або інші способи врегулювання спорів поза рамками судового провадження), а також визначити органи поза судовою системою, до яких сторони зможуть звертатися для розв`язання позовних спорів на невеликі суми і в питаннях деяких конкретних галузей права. Виходячи з аналізу викладених норм та правової позиції Верховного Суду, наведеної у постанові від 26 березня 2020 року у справі №1.380.2019.002643, досудове врегулювання спору - це вчинення сукупності дій, за допомогою яких юридичний конфлікт вирішується без звернення до суду шляхом досягнення угоди між сторонами або відмови однієї або обох сторін від взаємних претензій. Застосування або незастосування інституту досудового врегулювання спорів є виключним правом особи, за винятком встановлених у законі випадків. Як вже зазначалось, предметом розгляду даної справи є стягнення суми витрат, пов`язаних з утриманням курсанта у вищому навчальному закладі. Судова колегія зазначає, що за приписами ч.10 ст.25 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" нормативне регулювання встановлює правові підстави звернення до суду відповідного вищого навчального закладу та не передбачає обов`язку вживати дії досудового врегулювання спорів. Аналогічний висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах міститься у постанові Верховного Суду від 17 квітня 2020 року у справі №520/6589/19. Таким чином, Миколаївський окружний адміністративний суд дійшов помилкового висновку про передчасність вимог Військової академії (м. Одеса) до [PERSON] про стягнення витрат, пов`язаних з утриманням курсанта у вищому навчальному закладі. Відповідно до ст.242 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. З урахуванням викладеного в сукупності, відповідно до п.3, п.4 ч.1 ст.317 КАС України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням постанови про задоволення позовних вимог з підстав та мотивів, наведених у даній постанові. Зважаючи, що судом першої інстанції правомірно розглянуто дану справу за правилами спрощеного позовного провадження, відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.

Результат розгляду: granted