Рішення адміністративного суду від 2022-03-18 00:00:00+02

Короткий зміст позовних вимог. У серпні 2021 року [PERSON] звернувся до суду першої інстанції з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області (далі -ТУ ДСА в Миколаївській області), в якому просив стягнути 7 120,94 грн недоплаченої суддівської винагороди за липень 2021 року. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначив, що працює суддею та отримує суддівську винагороду відповідно до статті 135 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 02.06.2016 №1402 - VIII (далі - Закон №1402 - VIII). Як пояснює позивач, відповідно до частини 3 статті 135 Закону №1402 - VIII, базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» встановлено у 2021 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі для працездатних осіб з 1 січня - 2270 грн. Водночас ТУ ДСА в Миколаївський області за липень 2021 року нарахувало йому суддівську винагороду із застосуванням розміру прожиткового мінімуму - 2102 грн, що є меншим ніж гарантовано законодавством та є порушенням права на оплату праці. Короткий зміст рішення суду першої інстанції. Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2021 року, ухваленого за правилами спрощеного позовного провадження, у письмовому провадженні, за наявними у справі матеріалами, у задоволенні позову [PERSON] - відмолено. Вирішуючи спір по суті та відмовляючи в позові, суд першої інстанції, за аналізом норм Бюджетного кодексу України, дійшов висновку, що ТУ ДСА в Миколаївський області під час нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди правомірно розрахувало оклад, із застосуванням прожиткового мінімуму який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді в розмірі 2102 грн., який встановлений Законом України Про Державний бюджет України на 2021 рік . Суд поважав, що відповідач, не наділений правом самостійно, без правового врегулювання та фінансової можливості щодо збільшення видатків з Державного бюджету України здійснювати перерахунок посадового окладу позивача та виплату у вищому розмірі, ніж це передбачено Державним бюджетом. Короткий зміст вимог апеляційної скарги. Вважаючи, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, [PERSON] , в апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову. В обґрунтування доводів апеляційної скарги [PERSON] зазначає, що в статті 135 Закону №1402 - VIII зазначено про обчислення посадового окладу судді виходячи з 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. Скаржник зауважує, що ні про які нові правові категорії під назвою прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді ані в Законі №1402 - VIIІ, ані в Законі України «Про прожитковий мінімум» не йдеться. ТУ ДСА в Миколаївській області не скористалося правом подання відзиву на апеляцію. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 311 КАС України, враховуючи відсутність клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю, справа розглянута в порядку письмового провадження. Фактичні обставини справи. [PERSON] є суддею Ленінського районного суду м. Миколаєва. Згідно розрахункового документа за липень 2021 року оклад позивача складає 69 366 грн., тобто із застосуванням величини «прожитковий мінімум для працездатних осіб» -2102 грн. Позивач вважаючи невірним застосування такого розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а саме: 2102 грн для розрахунку його посадового окладу та як наслідок недоплати йому суддівської винагороди в сумі 7 120,94 грн, звернувся до суду за захистом своїх прав. Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та оцінка суду апеляційної інстанції доводів апеляції і висновків суду першої інстанції. Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що наявні підстави для часткового задоволення апеляції, з огляду на таке. Спірним у межах даної справи є питання застосування до розрахунку суддівської винагороди прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 1 січня 2021 року в розмірі 2102 грн. За приписами частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Вимогами статті 22 Конституції України передбачено, що конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Статтею 130 Конституції України визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій. Частиною 1 статті 135 Закону №1402 - VIII визначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. Згідно з пунктом 2 частини 3 статті 135 Закону №1402 - VIII базовий розмір посадового окладу судді становить: судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. Відповідно до положень Закону України «Про прожитковий мінімум» від 15.07.1999 №966-XIV (далі - Закон №966-XIV), прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років; дітей віком від 6 до 18 років; працездатних осіб; осіб, які втратили працездатність. На думку суду апеляційної інстанції наведений перелік є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає. Статтею 7 Закону України Про Державний бюджет України на 2021 рік від 15.12.2020 № 1082-IX установлено у 2021 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі, зокрема, для працездатних осіб: з 1 січня - 2270 грн. Водночас статтею 7 Закону України Про Державний бюджет України на 2021 рік встановлений розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу, у тому числі судді: з 1 січня - 2102 грн. Таким чином, законодавцем фактично було розширено перелік основних соціальних і демографічних груп населення та встановлено окремі розміри прожиткового мінімуму для суддів, прокурорів окружної прокуратури та працівників інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами. При цьому, розмір прожиткового мінімуму для вказаних категорій осіб встановлено у розмірі меншому, ніж прожитковий мінімум для працездатних осіб. Колегія суддів наголошує, що будь-які обмеження судової винагороди не можуть бути застосовані до позивача іншими нормативно-правовими актами, окрім Закону України Про судоустрій і статус суддів , з огляду на наступне. Статтею 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Відповідно до статті 126 Конституції України незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України. Конституційний Суд України в п. 4.1 рішення від 11 березня 2020 року в справі № 4-р/2020 з посиланням в тому числі на норми міжнародного права зазначив, що Конституційний Суд України неодноразово висловлював юридичні позиції щодо незалежності суддів, зокрема їх належного матеріального забезпечення, зміни розміру суддівської винагороди, рівня довічного грошового утримання суддів у відставці (рішення Конституційного Суду України від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013, від 19 листопада 2013 року № 10-рп/2013, від 8 червня 2016 року № 4-рп/2016, від 4 грудня 2018 року № 11 -р/2018, від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020. Конституційний Суд України послідовно вказував: однією з конституційних гарантій незалежності суддів є особливий порядок фінансування судів; встановлена система гарантій незалежності суддів не є їхнім особистим привілеєм; конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання); гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом; суддівська винагорода є гарантією незалежності судді та невід`ємною складовою його статусу; зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що, у свою чергу, є посяганням на гарантію незалежності судді у виці матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому (перше речення абзацу третього пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, перше речення абзацу шостого підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013, друге речення абзацу шостого підпункту 3.2., абзаци двадцять сьомий, тридцять третій, тридцять четвертий підпункту 3.3 пункту З мотивувальної частини Рішення від 4 грудня 2018 року № 11-р/2018). Відповідно до пункту 62 Висновку Консультативної ради європейських судів для Комітету Міністрів Ради Європи щодо стандартів незалежності судової влади та незмінюваності суддів від 1 січня 2001 року № 1 (2001) у цілому важливо (особливо стосовно нових демократичних країн) передбачити спеціальні юридичні приписи щодо убезпечення суддів від зменшення винагороди суддів, а також щодо гарантування збільшення оплати праці суддів відповідно до зростання вартості життя. Європейська Комісія «За демократію через право» (Венеційська Комісія) наголосила, що зменшення винагороди суддів за своєю суттю не є несумісним із суддівською незалежністю; зменшення винагороди лише для певної категорії суддів, безсумнівно, порушить суддівську незалежність (пункт 77 Висновку щодо внесення змін до законодавства України, яке регулює діяльність Верховного Суду та органів суддівського врядування, від 9 грудня 2019 року № 969/2019 (далі - Висновок). Гарантії незалежності суддів зумовлені конституційно визначеною виключною функцією судів здійснювати правосуддя (ч. 1 ст. 124 Основного Закону України). Наведені положення Конституції України, юридичні позиції Конституційного Суду України дають підстави стверджувати, що законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу через інші законодавчі акти. За таких обставин при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди ТУ ДСА в Миколаївський області мало керуватися виключно Законом №1402 - VIII та Законом №966-XIV, які не передбачають встановлення окремого розміру прожиткового мінімуму для суддів, при цьому застосування статті 7 Закону України Про Державний бюджет України на 2021 рік в частині застосування до розрахунку суддівської винагороди з 01 січня 2021 року розміру прожиткового мінімуму працездатних осіб 2102 гривні прямо суперечить статті 130 Конституції України. До того ж, колегія суддів зауважує наведеним Законом не скасовані та не внесені зміни в чинні норми права, зокрема Закону №1402 - VIII Відтак, на думку суду апеляційної інстанції, неможливо розглядати положення абзацу 5 статті 7 Закону України Про Державний бюджет України на 2021 рік в частині застосування до розрахунку суддівської винагороди з 01 січня 2021 року розміру прожиткового мінімуму працездатних осіб 2102 грн, як такі, що відповідають принципам якості та правової визначеності закону, в сенсі застосування до правовідносин визначення розміру суддівської винагороди позивача. Відповідно до частин 1- 4 статті 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України. У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України. Якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії. У такому випадку суд після винесення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, що віднесено до юрисдикції Конституційного Суду України. Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що абзац 5 статті 7 Закону України Про Державний бюджет України на 2021 рік в частині застосування до розрахунку суддівської винагороди з 01 січня 2021 року розміру прожиткового мінімуму працездатних осіб 2102 грн не відповідає Конституції України та нормам міжнародного права, тому вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин норми Конституції України як норми прямої дії, а також звернутись до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності статті 7 Закону України Про Державний бюджет України на 2021 рік у відповідній частині. Суд апеляційної інстанції, приймаючи до уваги доводи відповідача та висновки суду першої інстанції, що судова адміністрація не наділена правом самостійно, без правового врегулювання та фінансової можливості збільшувати видатки Державного бюджету та здійснювати позивачу виплату у вищому розмірі, наголошує про обов`язок дотримання розпорядником бюджетних коштів, вимог чинного законодавства. Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїх рішеннях неодноразово констатував, що органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань. Зокрема, у справі Кечко проти України (заява № 63134/00) ЄСПЛ зауважив, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплати з державного бюджету, однак свідома відмова від цих виплатах не допускається, доки відповідні положення є чинними (пункт 23). У пункті 26 вказаного рішення зазначено, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань. У рішеннях ЄСПЛ у справі Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України (заява № 70297/01) та у справі Бакалов проти України (заява № 14201/02) також зазначено, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання (пункти 48 та 40 цих рішень відповідно). Частиною 2 статті 9 КАС України унормовано, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У контексті обставин даної справи ТУ ДСА в Миколаївській області допустило протиправні дії щодо нарахування та виплати суддівської винагороди [PERSON] за липень 2021 року, обчисленої виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 1 січня 2021 року в розмірі 2102 грн. Ураховуючи положення статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, захист прав у сфері публічно-правових відносин можливий у спосіб зобов`язання відповідача прийняти певне рішення чи зобов`язання вчинити певні дії. На переконання колегії суддів, заявлений позивачем спосіб захисту його порушеного права у вигляді стягнення з відповідача на його користь 7 120,94 грн недоплаченої суддівської винагороди за липень 2021 року не забезпечить ефективне поновлення порушених прав, оскільки стягнення грошових сум може застосуватись у випадках, коли такі суми були нараховані, проте не виплачені. За таких обставин, колегія суддів вважає, що наявні підстави для виходу за межі позовних вимог та визнання протиправним дій ТУ ДСА в Миколаївський області щодо нарахування та виплати суддівської винагороди [PERSON] за липень 2021 року, обчисленої виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 1 січня 2021 року в розмірі 2102 грн. З метою ефективного захисту порушених прав позивача, слід зобов`язати ТУ ДСА в Миколаївський області нарахувати та виплатити [PERSON] суддівську винагороду за липень 2021 року, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого на 1 січня 2021 року складає 2270 грн, з урахуванням раніше виплачених сум. Згідно частиною 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є, зокрема, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права. Колегія суддів вважає, що при вирішенні даного спору, суд першої інстанції неправильно розтлумачив норми матеріального права та не застосував законодавство, яке підлягало застосуванню. Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції та прийняття нового судового рішення про часткове задоволення заявлених позовних вимог. За результатами апеляційного перегляду розподіл судових витрат не проводиться.

Результат розгляду: partial