Рішення адміністративного суду від 2022-02-15 00:00:00+02

позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення про його примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства від 15 грудня 2021 року. Відповідно до рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 19 січня 2022 року у задоволенні позовних вимог відмовлено. Не погоджуючись з вказаним рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти рішення, яким задовольнити позов. На обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначив, що він з 2002 року є громадянином України, і його не може бути видворено за її межі примусово. Посилання відповідача на порушення ним як громадянином Російської Федерації терміну перебування в Україні вважає неправомірним, так як він до України не в`їзжав, а перебуває тут постійно. Представник відповідача надіслала до суду засобами електронного зв`язку клопотання про відкладення розгляду справи через неотримання від суду копій апеляційної скарги та ухвали про відкриття провадження в справі. Особливості повідомлення учасників справи про дату, час та місце розгляду окремих категорій адміністративних справ, визначенні ст. 268 КАС України. Колегія суддів наголошує на тому, що про розгляд справи було оприлюднення судом на веб-порталі судової влади України, копії усіх документів направленні електронною поштою відповідачу на його адресу, зазначену у матеріалах справи. Крім цього, працівником суду засобами телефонного зв`язку також був повідомлений представник відповідача про день, час і місце розгляду справи. За таких обставин, зважаючи на категорію цієї справи як термінову, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи. Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції, переглядаючи судове рішення у даній справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги у відповідності до ч. 1 ст. 308 КАС України, дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, виходячи з наступного. Судом першої інстанції встановлено, що 15.12.2021 відповідач прийняв щодо позивача оскаржувану постанову, а саме - вирішено примусово повернути останнього до країни походження або третьої країни як громадянина Російської Федерації та зобов`язати його покинути територію України в термін до 13 січня 2022 року, посилаючись на те, що останній перебуває на території України з порушенням правил перебування іноземців. Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що протиправність дій позивача встановлена постановою відповідача від 15.12.2021 у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 203 КУпАП, а тому останній діяв на підставі, в межах та у спосіб, що передбаченні Конституцією та законами України. Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне. За матеріалами справи суд встановив, що позивач 23.04.2002, у 16-ть років, отримав паспорт громадянина України, знаходиться на військовому обліку як військовозобов`язаний, має постійне місце проживання в Україні. 28.07.2020 позивач звернувся до Яромолинецького районного сектору УДМС в Хмельницькій області із заявою про оформлення паспорта громадянина України замість втраченого та сплатив державне мито за прискорене виготовлення паспорта. Відповідач листом від 30.07.2020 року повідомив позивача, що 30.07.2020 у видачі паспорта йому відмовлено на підставі ч. 3 п.100 Постанови КМУ № 302 від 25 березня 2015 року «Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України». Зі слів позивача, за переконанням представників відповідача про те, що він у 2002 році не набув разом із батьком громадянство України, йому порадили отримати паспорт громадянина Російської Федерації та в подальшому набувати громадянства України. Отримавши 21.06.2021 в консульстві Російської Федерації у м. Львів паспорт громадянина Російської Федерації, позивач знову звернувся до відповідача. У відповідь на це звернення, листом № 6801.2.1-4956\\6801.2.4-21 від 26 жовтня 2021 року відповідач повідомив позивача, що паспорт його громадянина України серії [NUMBER] виданий Ярмолинецьким РВ УМВС України в Хмельницькій області від 23.04.2002 відповідно до абзацу 9 пункту 108 Постанови КМУ № 302 від 25 березня 2015 року «Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України» визнано оформленим з порушеннями вимог законодавства України, недійсним та таким, що підлягає вилученню, анулюванню та знищенню у встановленому порядку. В обґрунтування такого рішення у висновку службової перевірки від 18.10.2021 зазначено те, що на момент отримання позивачем паспорта громадянина України у 16-ти річному віці, будучи неповнолітнім (23.04.2002), він не припинив громадянство Російської Федерації згідно довідки Генерального консульства Російської Федерації в м. Львів від 30.01.2002, так як там зазначено лише про таке припинення його батьком. При цьому, сам відповідач зазначає, що батько позивача отримав громадянство України на підставі рішення УМВС України в Хмельницькій області від 29.04.2002, а мати - 05.11.2003 року. На підставі п. 8 ст. 6 Закону № 2235-III громадянство України набувається у зв`язку з перебуванням у громадянстві України одного чи обох батьків дитини. Таким чином, так як на момент отримання позивачем паспорта громадянина України він був неповнолітнім (23.04.2002), і його мати перебувала у громадянстві України (з 05.11.2003), а батько отримав його через 6-ть днів (29.04.2002), то він набув громадянство України на законних підставах. Частиною першою статті 26 Закону «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» № 3773- VI визначено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. Позивач як в суді першої інстанції, так і при спілкуванні з відповідачем, пред`являв паспорт громадянина України для виїзду за кордон, який згідно із п. 3 ст. 5 Закону України "Про громадянство України" № 2235-III від 18.01.2001 є документом, що підтверджує громадянство України. Доказів скасування рішення про оформлення набуття громадянства України позивачем у порядку, визначеному ст. 21 Закону № 2235-III, суду не надано. Наявність у позивача паспорта Російської Федерації для виїзду за кордон, не означає автоматичну втрату громадянства України, і не може бути підставою для примусового видворення. Суд першої інстанції, пославшись на встановлені обставини у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 203 КУпАП, відносно позивача, не звернув уваги, що ці обставини в силу ч. 5 ст. 78 КАС України не є обов`язковими для суду так як встановлені не судом, а іншим органом, та й ще сама постанова у такій справі оскаржується у суді. Таким чином, рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства від 15 грудня 2021 року, відносно позивача є протиправним та таким, що прийняте не на підставі, в межах та у спосіб, що передбаченні Конституцією та законами України. З огляду на викладені обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нової постанови про задоволення позовних вимог.

Результат розгляду: granted