Рішення адміністративного суду від 2022-10-04 00:00:00+03

09 червня 2021 року [PERSON] звернулась в суд з адміністративним позовом до Національного агентства з питань запобігання корупції, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Недержавна некомерційна професійна організація «Національна асоціація адвокатів України» в особі Ради адвокатів України, Рада адвокатів Львівської області, в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просила: визнати протиправними дії щодо визначення (визнання) її суб`єктом декларування, а саме особи уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування або прирівняним до них; визнати протиправними дії щодо повідомлення її \~про неподання декларації за 2020 рік шляхом скерування листа з повідомленням від 11 травня 2021 року № 47- 02/31116/21; визнати протиправними дії щодо визначення обов`язку [PERSON] подати декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування в порядку визначеному частиною першою ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції»; стягнути на її користь завдану моральну шкоду в розмірі 250000,00 гривень. На обґрунтування позовних вимог зазначає, що на її адресу відповідач скерував повідомлення про факт неподання декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування від 11 травня 2021 року №47-02/31116/21. Вважає, що в неї немає статусу особи, яка відповідає визначенню суб`єкта декларування, тому відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції» на неї не поширюється дія цього Закону. Вказує, що повідомлення відповідача адресоване позивачці як фізичній особі, а не як суб`єкту декларування, що свідчить про те, що посадові особи НАЗК не ідентифікували її як особу, що має подавати декларацію. Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» не передбачає таких органів адвокатського самоврядування як конкурсна та дисциплінарна комісія. Вважає, що діяльність адвокатури не є пов`язаною з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, і державні органи не можуть втручатися в її роботу, а тому на членів КДКА не поширюється дія Закону України «Про запобігання корупції» в частині можливості віднесення їх до осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування. Зазначає, що направлення їй оскаржуваного повідомлення з вимогою про подання декларації за 2020 рік прямо суперечить положенням ч.1 ст. 1, підпункту «в» пункту 2 ч. 1 ст. 3 та ч. 1 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції». Рішенням Львівського окружного адміністративного суду\~ від 24 травня 2022 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю. Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач як орган, уповноважений на здійснення контролю за своєчасністю подання декларацій, виконав передбачений ч. 2 ст. 51-2 Закону України «Про запобігання корупції» обов`язок та проінформував позивача про необхідність подання декларації й попередив про можливі юридичні наслідки у разі неподання такої декларації. Позивач має право звернутися до адміністративного суду з позовом лише про захист саме порушеного її права, свободи чи інтересу, а не права, яке в майбутньому ймовірно може бути порушено з боку суб`єктів владних повноважень. Суд першої інстанції прийшов до висновку, що доводи позивача ґрунтуються на припущеннях, не містять жодного обґрунтування негативного впливу оскаржених дозволів на жодні конкретні реальні індивідуально виражені права, свободи чи інтереси та свідчать виключно про незгоду позивача з оскарженими діями відповідача та зі змістом Повідомлення, що не є тотожним порушенню права, свободи чи інтересу. \~Питання, чи є позивач особою уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування як член кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатів і як наслідок наявність чи відсутність у позивача обов`язку подавати декларацію, не вирішується при формуванні та направленні позивачці Повідомлення, відтак не може бути предметом спору у цій справі, а підлягатиме вирішенню уповноваженими органами, у разі притягнення позивачки до адміністративної чи кримінальної відповідальності. Не погодившись з прийнятим рішенням, [PERSON] подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким адміністративний позов задовольнити повністю. Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що факт свавільного віднесення її до кола суб`єктів декларування та визначення її обов`язку з декларування, винесення повідомлення щодо неї, надіслання повідомлення, як рішення суб`єкта владних повноважень, є такими, що порушують її права та свободи. Вказує, що такі дії вчинені владним суб`єктом поза межами визначеної законом компетенції (відносно особи, яка не є суб`єктом декларування та яку не розповсюджується компетенції НАЗК з цього питання), а також є юридично значимими, тобто такими, що мають безпосередній вплив на її суб`єктивні права та обов`язки шляхом покладення на неї обов`язку з декларування. Звертає увагу на те, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про відсутність її порушеного права, що призвело до відмови у задоволенні позову без розгляду предмета позову. Вважає, що діяльність адвокатури не є пов`язаною з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, і державні органи не можуть втручатися в її роботу, а тому на членів КДКА не поширюється дія Закону України «Про запобігання корупції» в частині можливості віднесення їх до осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування. Зазначає, що направлення їй оскаржуваного повідомлення з вимогою про подання декларації за 2020 рік прямо суперечить положенням ч.1 ст. 1, підпункту «в» пункту 2 ч. 1 ст. 3 та ч. 1 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції». Покликається на висновки наукових установ, які були долучені до матеріалів справи у суді першої інстанції. Також не погодившись з прийнятим рішенням, Недержавна некомерційна професійна організація «Національна асоціація адвокатів України» в особі Ради адвокатів України подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким адміністративний позов задовольнити повністю. Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що помилкові висновки суду першої існтанції про відсутність порушеного права позивача стали перешкодою у розгляді питання щодо неправомірності оскаржуваних дій відповідача. Вказує, що діяльність адвокатури не пов`язана з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, а оскільки адвокатська діяльність є незалежною, державні органи не можуть втручатись в її роботу. Звертає увагу на те, що підпункт «в» пункту 2 частини першої статті 3 Закону України «Про запобігання корупції» прямо не визначає позивача як суб`єкта декларування, що свідчить про протиправність дій відповідача. Представником відповідача подано відзив на апеляційні скарги, в якому зазначено, що позивач є головою дисциплінарної палати кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури у Львівській області, тому є суб`єктом декларування в розумінні Закону України «Про запобігання корупції». Вказує, що оскаржені позивачем дії НАЗК жодним чином не зачіпають незалежності адвокатури. Звертає увагу на те, що в межах даного спору у позивача відсутнє порушене право, що є безумовною підставою для відмови у задоволенні позову. В судовому засіданні представник відповідача щодо апеляційних скарг заперечив, просив залишити в силі рішення суду першої інстанції. Позивач та треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, явку повноважних представників в судове засідання не забезпечили, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, що відповідно до ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) не перешкоджає розгляду справи. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційних скарг, відзиву на апеляційні скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення з наступних підстав. Як встановлено судом першої інстанції, [PERSON] , здійснює адвокатську діяльність на підставі Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 102 від 29 вересня 1993 року, виданого на підставі рішення атестаційної палати Львівської кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури від 08 липня 1993 року № 1. Національне агентство з питань запобігання корупції сформувало та надіслало позивачу Повідомлення від 11 травня 2021 року № 47-02/31116/21 про факт неподання нею декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за підписом в.о. керівника Управління проведення спеціальних перевірок та моніторингу способу життя [PERSON] (далі Повідомлення). Із цього Повідомлення слідує, що відповідно до частини другої статті 51-2 Закону України «Про запобігання корупції» за результатами контролю щодо своєчасності подання декларацій особами, уповноваженими на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, встановлено, що [PERSON] \~не подано щорічну декларації за 2020 рік. Також у Повідомленні зазначено про обов`язок [PERSON] подати декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування протягом десяти днів з дня отримання Повідомлення (т.1, а.с.15). Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку про безпідставність позовних вимог. Колегія суддів погоджується з обгрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав. Правові та організаційні засади функціонування системи запобігання корупції в Україні, зміст та порядок застосування превентивних антикорупційних механізмів, правила щодо усунення наслідків корупційних правопорушень визначає\~ Закон України "Про запобігання корупції" від 14 жовтня 2014 року № 1700-VII (далі Закон № 1700-VII) Згідно з частиною першою\~ статті 1 Закону № 1700-VII\~ суб`єкти декларування - особи, зазначені у пункті 1, підпунктах «а» і «в» пункту 2, пункті 4 частини першої статті 3 цього Закону, інші особи, які зобов`язані подавати декларацію відповідно до цього\~ Закону. Частиною п`ятою статті 45 Закону № 1700-VII\~ передбачено, що дія розділу VII\~ цього Закону\~ не поширюється на посадових осіб закладів, установ та організацій, які здійснюють основну діяльність у сфері соціального обслуговування населення, соціальної та професійної реабілітації осіб з інвалідністю і дітей з інвалідністю, соціального захисту ветеранів війни та учасників антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, охорони здоров`я (крім керівників закладів охорони здоров`я центрального, обласного, районного, міського (міст обласного значення, міст Києва та Севастополя) рівня), освіти (крім керівників вищих навчальних закладів та їх заступників), науки (крім президентів Національної академії наук України та національних галузевих академій наук, перших віце-президентів, віце-президентів та головних учених секретарів Національної академії наук України та національних галузевих академій наук, інших членів Президії Національної академії наук України та президій національних галузевих академій наук, обраних загальними зборами Національної академії наук України та національних галузевих академій наук відповідно, керівників науково-дослідних інститутів та інших наукових установ), культури, мистецтв, відновлення та збереження національної пам`яті, фізичної культури, спорту, національно-патріотичного виховання, військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу, а також військових посадових осіб з числа військовослужбовців військової служби за контрактом осіб рядового складу, військової служби за контрактом осіб сержантського і старшинського складу, військовослужбовців молодшого офіцерського складу військової служби за контрактом осіб офіцерського складу, крім військовослужбовців, які проходять військову службу у територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки. Відповідно до підпункту «в» пункту 2 частини першої статті 3 Закону № 1700-VII суб`єктами, на яких поширюється дія цього Закону, є особи, які для цілей цього Закону прирівнюються до осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, зокрема, представники громадських об`єднань, наукових установ, навчальних закладів, експертів відповідної кваліфікації, інші особи, які входять до складу конкурсних та дисциплінарних комісій, утворених відповідно до\~ Закону України «Про державну службу»,\~ Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», інших законів (крім іноземців-нерезидентів, які входять до складу таких комісій), Громадської ради доброчесності, утвореної відповідно до\~ Закону України «Про судоустрій і статус суддів», і при цьому не є особами, зазначеними у пункті 1, підпункті «а» пункту 2 частини першої цієї статті. Отже, з наведеної норми слідує, що законодавцем визначено, що суб`єктами на яких поширюється дія цього Закону, є інші особи, які входять до складу конкурсних та дисциплінарних комісій, утворених відповідно до\~ інших законів (крім іноземців-нерезидентів, які входять до складу таких комісій), і при цьому не є особами, зазначеними у пункті 1, підпункті «а» пункту 2 частини першої цієї статті. Частинами першою, п`ятою\~ статті 45 Закону № 1700-VII\~ передбачено, що особи, зазначені у пункті 1, підпунктах «а» і «в» пункту 2 частини першої статті 3 цього Закону, зобов`язані щорічно до 01 квітня подавати шляхом заповнення на офіційному веб-сайті Національного агентства декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування (далі декларація), за минулий рік за формою, що визначається Національним агентством. Статтею 50 \~\~Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року № 5076-VI\~ (далі Закон №5076-VI) \~\~\~\~визначено, що з метою визначення рівня фахової підготовленості осіб, які виявили намір отримати право на заняття адвокатською діяльністю, та вирішення питань щодо дисциплінарної відповідальності адвокатів \~\~утворюється кваліфікаційно-дисциплінарна комісія адвокатури. Кваліфікаційно-дисциплінарна комісія адвокатури діє у складі кваліфікаційної та дисциплінарної палат. \~ Кваліфікаційно-дисциплінарна комісія адвокатури є юридичною особою і діє відповідно до цього\~ Закону, інших законів України та положення про кваліфікаційно-дисциплінарну комісію адвокатури. З матеріалів справи слідує, що позивач займається адвокатською діяльністю та є головою дисциплінарної палати Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Львівської області. Відповідно до\~ ч. 5 статті 50 Закону №5076-VI\~ \~до повноважень кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури належать: 1) організація та проведення кваліфікаційних іспитів; 2) прийняття рішень щодо видачі свідоцтва про складення кваліфікаційного іспиту; 3) прийняття рішень про зупинення або припинення права на заняття адвокатською діяльністю; 4) здійснення дисциплінарного провадження стосовно адвокатів; 5) вирішення інших питань, віднесених до повноважень кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури цим Законом, рішеннями конференції адвокатів регіону, Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури, Ради адвокатів України, з`їзду адвокатів України. У передбачених цим Законом випадках повноваження кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури здійснює її кваліфікаційна або дисциплінарна палата. Отже, кваліфікаційно-дисциплінарна комісія адвокатури є такою, що створена відповідно до 50 \~\~Закону № 5076-VI та \~\~забезпечує допуск до адвокатської професії, а також позбавлення такого права (шляхом прийняття рішень про зупинення або припинення права на заняття адвокатською діяльністю). Частиною 2 ст. 51-2 Закон України «Про запобігання корупції» (на підставі якої винесено оскаржуване повідомлення) передбачено, якщо за результатами контролю встановлено, що суб`єкт декларування не подав декларацію, Національне агентство письмово повідомляє такого суб`єкта про факт неподання декларації, і суб`єкт декларування повинен протягом десяти днів з дня отримання такого повідомлення подати декларацію у порядку, визначеному\~ частиною першою\~ статті 45 цього Закону. З урахуванням викладеного вище, колегія суддів приходить до висновку, що вчинені відповідачем дії є такими, які відповідають наведеним положенням законодавства. Стосовно \~доводів \~\~позивача, які стосувалися \~\~порушення відповідачем \~\~положень \~\~ст. 5 Закону № 5076-VI та статті 131-2 Конституції України щодо \~\~незалежності адвокатури, \~колегія суддів зазначає таке. Статтею 5 Закону №5076-VI визначено, що \~\~адвокатура є незалежною від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових та службових осіб та\~ держава створює належні умови для діяльності адвокатури та забезпечує дотримання гарантій адвокатської діяльності. Згідно зі статтею 131-2 Конституції України\~ \~незалежність адвокатури гарантується. За змістом ч. 3 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні й конституційному поданні щодо тлумачення ч. 2 ст. 55 Основного Закону України, у Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 2 ст. 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, установлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист (п. 4.1 мотивувальної частини вказаного Рішення). Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 щодо «порушеного права», за захистом якого особа може звертатися до суду, то це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в тому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що «поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним». За позицією позивача (відображеною у його апеляційній скарзі), оскаржуване повідомлення та дії відповідача можуть у майбутньому порушувати права позивача, адже у випадку подання ним \~\~декларації після отримання обумовленого повідомлення, відповідач \~\~вживатиме заходів щодо складання відносно позивача протоколу про адміністративне порушення за вчинення корупційного діяння, передбаченого ст. 172-6 КУпАП. У разі не подання такої декларації, відповідач надішле відповідне повідомлення до правоохоронних органів і порушить перед ними питання про внесення до ЄРДР відомостей відносно позивача \~\~за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ст. 366-З КК України. При цьому, вказаними доводами апеляційної скарги не доведено жодних фактів з посиланням на відповідні докази, які \~\~вказували на те, що на час звернення позивача з даним адміністративним позовом до суду або на час розгляду його апеляційної скарги вчинені відповідачем дії та/ або \~\~направлене позивачу \~\~повідомлення \~\~порушило право позивача на незалежність його \~\~адвокатської діяльності. Відповідно до ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Відтак, позивач має право звернутися до адміністративного суду з позовом лише про захист саме його порушеного права, свободи чи інтересу, а не права,\~ яке в майбутньому ймовірно може бути порушено з боку суб`єктів владних повноважень. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у п. 53 рішення від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням у випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить п. 1 ст. 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута. За приписами п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Відповідно до п. 18 ч. 1 ст. 4 КАС України нормативно-правовий акт це \~акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування. Індивідуальний акт це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк \~\~(відповідно до п. 19 ч. 1 ст. 4 КАС України) За владно-регулятивною природою всі юридичні акти поділяються на правотворчі, правотлумачні (правоінтерпретаційні) та правозастосовні. Нормативно-правові акти належать до правотворчих, а індивідуальні - до правозастосовних. У вітчизняній теорії права загальновизнано, що нормативно-правовий акт це \~письмовий документ компетентного органу держави, уповноваженого нею органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта, в якому закріплено забезпечуване нею формально обов`язкове правило поведінки загального характеру. Такий акт приймається як шляхом безпосереднього волевиявлення народу, так і уповноваженим на це суб`єктом за встановленою процедурою, розрахований на невизначене коло осіб і на багаторазове застосування. Натомість, індивідуально-правові акти, як результати правозастосування, адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; вміщують індивідуальні приписи, в яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі, а свій зовнішній прояв можуть отримувати не лише у письмовій (документальній), але й в усній (вербальній) або ж фізично-діяльнісній (конклюдентній) формах. Нормативно-правовий акт містить загальнообов`язкові правила поведінки (норми права), тоді як акт застосування норм права (індивідуальний акт) індивідуально-конкретні приписи, що є результатом застосування норм права; вимоги нормативно-правового акта стосуються всіх суб`єктів, які опиняються у нормативно регламентованій ситуації, а акт застосування норм права адресується конкретним суб`єктам і створює права та/чи обов`язки лише для цих суб`єктів; нормативно-правовий акт регулює певний вид суспільних відносин, а акт застосування норм права - конкретну життєву ситуацію; нормативно-правовий акт діє впродовж тривалого часу та не вичерпує дію фактами його застосування, тоді як дія акта застосування норм права закінчується у зв`язку з припиненням існування конкретних правовідносин. Зважаючи на наведені вище положення КАС України та загальновідомі ознаки, властивості нормативно-правового й індивідуального актів оскаржуване повідомлення не підпадає під ознаки нормативно-правового акту. Також вказане повідомлення не містить ознак індивідуально-правового акту, позаяк у ньому відсутні ознаки формальної обов`язковості. Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що направлення відповідачем оскаржуваного повідомлення не порушує прав позивача, оскільки зміст повідомлення є таким, що носить інформаційний характер з приводу \~\~необхідності подання декларації та правових наслідків щодо такого неподання. Самі ж дії відповідача, що проявилися у направленні відповідачем повідомлення є такими, що вчинені на виконання ним обов`язку покладеного частиною 2 ст. 51-2 Закону \~\~України «Про запобігання корупції». При цьому, виконання відповідачем законодавчо закріпленого за ним обов`язку \~\~не свідчить про порушення Національним агентством принципу незалежності адвокатури, оскільки не стосуються питань функціонування адвокатури чи безпосередньої діяльності всіх адвокатів, здійснення ними захисту, представництва. Стосовно доводів апеляційної скарги про те, чи є голова дисциплінарної палати Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Львівської області, яким є позивач, особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування та чи зобов`язаний подавати декларацію, то \~\~вирішення вказаних питань відноситься до компетенції органів уповноважених на складення адміністративного протоколу за несвоєчасну подачу декларації та органу досудового розслідування при притягненні до кримінальної відповідальності в разі неподання декларації, якщо ці органи прийдуть до висновку, що він є суб`єктом декларування або прийдуть до протилежного висновку. У випадку притягнення позивача до адміністративної чи кримінальної відповідальності, уповноваженим органом на вирішення вказаного питання буде відповідний суд при розгляді \~\~відповідної справи про притягнення позивача до адміністративної чи кримінальної відповідальності. За наведених обставин, \~\~будь-яке рішення прийняте у даній справі не впливає на повноваження НАЗК щодо надіслання особі повідомлення, які за своєю суттю є інформаційними. Враховуючи вищенаведене, вірним є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.\~ Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29). Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Таким чином, доводи апеляційних скарг не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи. За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Результат розгляду: denied