Рішення адміністративного суду від 2022-03-22 00:00:00+02

Позивач звернулась до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Житомирської обласної прокуратури в якому просила суд визнати протиправною бездіяльність Житомирської обласної прокуратури щодо невиплати [PERSON] середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 30.04.2020 по 03.06.2021; - стягнути з Житомирської обласної прокуратури на користь [PERSON] середній заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 30.04.2020 по день фактичного розрахунку 03.06.2021 в розмірі 162 307,20 грн., Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2021 року позов задоволено. Не погоджуючись з даним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. Позивач правом, визначеним ст. 300, 304 КАС України, не скористалась, та не подала відзив на апеляційну скаргу. Сьомий апеляційний адміністративний суд ухвалою від 04.01.2022 року, з урахуванням ст. 311 КАС України, вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. За таких умов згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України при розгляді справи в порядку письмового провадження фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що остання підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду неоспорені факти про те, що позивач з 13.12.1999 року працювала в органах прокуратури. Наказом прокурора Житомирської області від 28.04.2020 №97к позивача звільнено з прокуратури Житомирської області. Згідно довідки прокуратури Житомирської області від 30.04.2020 року за №18-442вих-20 у зв`язку зі звільненням, позивачу нараховано до виплати кошти, складовими яких є заробітна плата за квітень 2020 року та компенсація за дні невикористаної відпустки. Оскільки на момент звільнення позивачу не здійснено повний розрахунок (виплату належних сум позивачу) за час існування трудових відносин, а саме не здійснено нарахування та виплату за період з 26.03.2020 року по 30.04.2020 року належну заробітну плату, з урахуванням розміру посадового окладу позивача, [PERSON] звернулась до суду. Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 02.12.2020 року у справі № 240/13819/20 позовні вимоги [PERSON] задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Житомирської обласної прокуратури щодо нездійснення нарахування та виплати всіх належних сум при звільненні [PERSON] . Зобов`язано Житомирську обласну прокуратуру здійснити перерахунок та виплатити [PERSON] заробітну плату за період із 26.03.2020 по 30.04.2020 з урахуванням розміру посадового окладу, визначеного статтею 81 Закону України "Про прокуратуру". В решті позовних вимог відмовлено. Не погодившись із прийнятим рішенням Житомирська обласна прокуратура оскаржила його в апеляційному порядку. Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 25.02.2021 року рішення суду першої інстанції залишено без змін, а апеляційну скаргу відповідача без задоволення. На виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 02.12.2020 по справі № 240/13819/20, відповідачем [PERSON] була нарахована заробітна плата у розмірі 55392,40 грн. За результатами проведеного перерахунку здійснено доплату за квітень 2020 року заробітної плати у розмірі 30976,46, що підтверджується довідкою АТ "Ощадбанк" від 03.06.2021 року. Оскільки, позивачу не було виплачено при звільненні усього розміру заробітної плати, [PERSON] звернулась до суду за захистом своїх порушених прав. Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки в день звільнення позивачу не виплачені всі належні їй суми, тому вона має право на відповідну компенсацію. Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що заявлена позивачем до стягнення сума 162307,20 грн. за затримку повного розрахунку при звільненні є належним достатнім способом захисту її порушених прав. Колегія суддів частково погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне. За, загальним правилом пріоритетними для застосування є норми спеціального законодавства, а приписи трудового законодавства застосовуються в тому випадку, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини. За приписами ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Частиною 1 ст. 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ч. 2 ст. 117 КЗпП України визначено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. За такого правового врегулювання, передбаченого частиною 1 статті 117 КЗпП України, обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 Кодексу законів про працю України. Таким чином, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, яка спрямована на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з бою роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже суд може визначити остаточний обсяг, своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Враховуючи, що позивачеві у день звільнення не виплачена всі належні йому суми, відповідач повинен компенсувати позивачу майнові втрати, яких він зазнав внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку відповідно до ст. 117 КЗпП. Зважаючи на викладене, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо не нарахування та не виплати позивачу усіх належних їй виплат у день звільнення. Водночас, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо розміру середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні з огляду на наступне. У зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що в даному випадку відповідачем допущено порушення прав позивача в частині Згідно пункту 2 розділу II Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1992 №100 (далі - Порядок № 100), середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. , Відповідно до п.8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюється із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а. у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком; середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох, місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів/(годин), а у випадках передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно зазначених відповідачем в довідках від 11.08.2021 року №21-400вих-21 та № 21- 401 вих-21 (а.с.54,55) даних, середньоденна заробітна плата позивача становить 2470,21 грн.: при звільненні позивачу нараховано для виплати 84813,32 грн. За період з 01.05.2020 року по 03.06.2021 року включно було 272 робочих дня, а тому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні зі служби складає 671897,12 грн (2470,21 грн х 272 робочих днів). Відповідно до практики Верховного Суду, з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого стазтею 117 КЗпГІ України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум. передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такою періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761 /9584/15-ц, постанова Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19). За обставин цієї справи суд вважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, з огляду на таке. У цій справі загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат, виходячи з нарахованих в квітні 2020 року 84813,32 грн. та несвоєчасно виплачених коштів у сумі 30976.46 грн. становить, 115789,78 грн. (100%), з яких 30976,46 грн. становить 26,8%. Сума середнього заробітку за несвоєчасну виплату грошової компенсації за не використані календарні дні додаткової відпустки становить 671897,12 грн., 26,8% від якої складає 180068,43 грн. Водночас, колегія суддів вважає, що в порівнянні із виплаченою сумою коштів при звільненні в розмірі 86368.86, суму 180068,43 грн. не можна вважати співмірною, оскільки вона значно перевищує суму такої компенсації. За приписами частини 5 статті 242 КАС України при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Отже, з врахуванням принципу справедливості та співмірності, колегія суддів дійшла висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований та виплачений позивачу у розмірі 86368.86 грн. З огляду на викладене, враховуючи зміст статті 117 КЗпП України, яка передбачає відповідальність власника за затримку розрахунку при звільненні, підставою для якої є факт порушення власником строків розрахунку при звільненні та вина власника, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення адміністративного позову. За таких обставин, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції в цій частині не відповідають встановленим обставинам по справі, доводи апеляційних скарг частково спростовують висновки рішення суду, допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального та матеріального права призвели до неправильного вирішення справи, а тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню. У силу п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Згідно зі ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення зокрема є, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Результат розгляду: partial