Рішення адміністративного суду від 2022-03-22 00:00:00+02

05 липня 2021 року [PERSON] звернувся в суд з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Закарпатській області, в якому просив: визнати такою, що повністю задоволена, скаргу на вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 03 лютого 2021 року № Ф-6998-17 в процедурі адміністративного оскарження, подану до ДПС України; визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 03 лютого 2021 року № Ф-6998-17 на суму 10815,25 грн. На обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідач неправомірно нарахував до сплати суму єдиного внеску за період, коли позивач не здійснював підприємницьку діяльність та коли перебував у трудових відносинах з адвокатом Бачинською А., яка здійснювала відповідні відрахування і сплачувала єдиний внесок як роботодавець. Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2021 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено. Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що згідно наявних доказів позивач як фізична особа- підприємець зобов`язаний був сплачувати єдиний внесок, що вчасно ним не було виконано, внаслідок чого утворилася заборгованість, яка була встановлена за періоди, куди відповідачем не було включено періоди припинення підприємницької діяльності позивача. Не погодившись з прийнятим рішенням, [PERSON] подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким адміністративний позов задовольнити повністю. Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що матеріали справи не містять окремого розрахунку недоїмки з ЄВ по датах і сумах, складеного відповідачем, а зазначений відповідачем розрахунок є вигаданим та спростовується іншими доказами. 17 жовтня 2017 року позивачем здійснено платіж зі сплати єдиного внеску на суму 704,00 грн. З Індивідуальних відомостей про застраховану особу форми ОК-5 слідує, що позивач протягом усього 2017 року нараховував та сплачував за себе мінімальний страховий внесок, чим виконав передбачену законодавством умову. Також, у 2018 році розмір мінімального страхового внеску склав 819,06 грн, тому нарахуванню за І квартал 2018 року підлягає сума 2457,18 грн, проте відповідачем зазначена незрозуміла сума заборгованості 4224,00 грн за І квартал 2018 року. Доказів отримання позивачем у період з 01 грудня 2017 року по 31 березня 2018 року доходів від провадження господарської діяльності відповідачем не надано. Виконання оспорюваної вимоги № Ф-6998-17 від 03 лютого 2021 року на суму 10815,25 грн призведе до повторного (надмірного) стягнення з позивача грошових коштів, частину з яких вже сплачено ФОП Бачинською А.В. з якою позивач перебував у трудових відносинах. Суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження) (п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України). Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав. Як встановлено судом першої інстанції, відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб-підприємців [PERSON] зареєстрований як фізична особа-підприємець 11 червня 2004 року. Дата запису: 05 січня 2012 року, Номер запису: 23240170000015840. Місцезнаходження [ADDRESS] . Види діяльності: 69.10 Діяльність у сфері права (основний)у. Дата та номер запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця, підстава внесення - Дата запису: 12 лютого 2018 року, Номер запису: 23230060003020761, Підстава: власне рішення. Згідно записів у трудовій книжці позивача він був прийнятий 28 лютого 2017 року помічником адвоката до адвоката Бачинської А.В. та звільнений нею 31 березня 2018 року за угодою сторін. Відповідно до реєстраційний даних платника в ДПІ [PERSON] зареєстрований як ФОП 14 липня 2020 року, припинив підприємницьку діяльність 24 березня 2021 року. Згідно облікових карток ФОП [PERSON] нараховано єдиний внесок: 19 жовтня 2017 року за 3 квартал 2017 року у розмірі 2112,00 грн (позивачем було сплачено 228,75 грн, залишився борг 1883,25 грн); 19 січня 2018 року за 4 квартал 2017 року у розмірі 2122,00 грн; 29 січня 2018 року позивачем було сплачено 704,00 грн, залишився борг 3291,25 грн; 09 лютого 2018 року проведено нарахування з єдиного внеску за 1 квартал 2018 року у розмірі 4224,00 грн; заборгованість склала 7515,25 грн. Після прийняття рішення про припинення підприємницької діяльності нарахування єдиного внеску не нараховувалось. 19 жовтня 2020 року було нараховано 3178,12 грн, які позивач сплатив, і заборгованість склала 7515,25 грн. 19 січня 2021 року нараховано за 4 квартал 2020 року 3300,00 грн. Станом на 31 січня 2021 року заборгованість [PERSON] з єдиного внеску склала 10815,25 грн. 03 лютого 2021 року ГУДПС в Закарпатській області винесено [PERSON] вимогу № Ф-6998-17 про сплату боргу з єдиного внеску в розмірі 10815,25 грн. 09 березня 2021 року позивач оскаржив вказану вимогу до ДПС України, проте 30 березня 2021 року ДПС України прийняло Рішення про залишення скарги без задоволення. Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції прийшов до висновку про безпідставність позовних вимог. Однак, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав. Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначаються Законом № 2464-VI (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону № 2464-VI виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску. Згідно із п. 2 і п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування; недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом. Пунктом 4 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464-VІ передбачено, що платниками єдиного внеску є: 1) роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами; фізичні особи - підприємці, зокрема ті, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством про працю, чи за цивільно-правовим договором (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань); фізичні особи, які забезпечують себе роботою самостійно, та фізичні особи, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту); філії, представництва, інші відокремлені підрозділи підприємств, установ та організацій (у тому числі міжнародні), утворені відповідно до законодавства України, які мають окремий баланс і самостійно здійснюють розрахунки із застрахованими особами; дипломатичні представництва і консульські установи іноземних держав, філії, представництва та інші відокремлені підрозділи іноземних підприємств, установ та організацій (у тому числі міжнародні), розташовані на території України; підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, військові частини та органи, які виплачують грошове забезпечення, допомогу по тимчасовій непрацездатності, допомогу у зв`язку з вагітністю та пологами, допомогу, надбавку або компенсацію відповідно до законодавства для таких осіб: військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби), поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, у тому числі тих, які проходять військову службу під час особливого періоду, визначеного законами України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" та "Про військовий обов`язок і військову службу"; патронатних вихователів, батьків-вихователів дитячих будинків сімейного типу, прийомних батьків, якщо вони отримують грошове забезпечення відповідно до законодавства; осіб, які отримують допомогу по тимчасовій непрацездатності, перебувають у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами і отримують допомогу у зв`язку з вагітністю та пологами; осіб, які проходять строкову військову службу у Збройних Силах України, інших утворених відповідно до закону військових формуваннях, Службі безпеки України та службу в органах і підрозділах цивільного захисту; осіб, які доглядають за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відповідно до закону отримують допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та/або при народженні дитини, усиновленні дитини; одного з непрацюючих працездатних батьків, усиновителів, опікунів, піклувальників, прийомних батьків, батьків-вихователів, які фактично здійснюють догляд за дитиною з інвалідністю, дитиною, хворою на тяжке перинатальне ураження нервової системи, тяжку вроджену ваду розвитку, рідкісне орфанне захворювання, онкологічне, онкогематологічне захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкий психічний розлад, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гостре або хронічне захворювання нирок IV ступеня, за дитиною, яка отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, якій не встановлено інвалідність, а також непрацюючих працездатних осіб, які здійснюють догляд за особою з інвалідністю I групи або за особою похилого віку, яка за висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду або досягла 80-річного віку, якщо такі непрацюючі працездатні особи отримують допомогу, надбавку або компенсацію відповідно до законодавства; інвестор (оператор) за угодою про розподіл продукції (у тому числі постійне представництво інвестора-нерезидента), що використовує працю фізичних осіб, найнятих на роботу в Україні на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем в Україні, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, зазначеним у витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань); 4) фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування; 5) особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності; 5-1) члени фермерського господарства, якщо вони не належать до осіб, які підлягають страхуванню на інших підставах; 15) особи, які беруть добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування; 16) центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері зовнішніх зносин, уповноважений орган центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики з питань національної безпеки у воєнній сфері, сфері оборони і військового будівництва у мирний час та особливий період, - за непрацюючого іншого з подружжя працівника дипломатичної служби, який перебуває за кордоном за місцем довготермінового відрядження такого працівника. 01 січня 2017 року набрав чинності Закон України від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII Про внесення змін до деяких законодавчих актів України (далі - Закон № 1774-VIII), яким було внесено зміни, зокрема, до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону № 2464-VІ щодо нарахування єдиного внеску його платниками. Так, відповідно до абз. 1 та абз. 2 п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону № 2464-VІ (у редакції Закону № 1774-VIII зі змінами, внесеними Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2148-VIII Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій ) єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток). У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску. Таким чином, у зв`язку із внесеними до Закону № 2464-VІ змінами щодо нарахування єдиного внеску його платниками у фізичних осіб - підприємців з 01 січня 2017 року виник обов`язок щодо нарахування та сплати єдиного внеску незалежно від того, чи отримували вони дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу. Відповідно до ч.ч. 2-4, 8, 12 ст. 9 Закону № 2464-VI обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. Обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. Обчислення єдиного внеску за минулі періоди, крім випадків сплати єдиного внеску згідно з частиною п`ятою статті 10 цього Закону, здійснюється виходячи з розміру єдиного внеску, що діяв на день нарахування (обчислення, визначення) заробітної плати (доходу), на яку відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. Платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок. Єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника. Згідно з абз. 1, 3-5 ч. 4 ст. 25 Закону № 2464-VI орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату. Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом. Платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею. У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку. Процедуру нарахування і сплати єдиного внеску страхувальниками, визначеними Законом № 2464-VI, нарахування і сплати фінансових санкцій, стягнення заборгованості зі сплати страхових коштів органами доходів і зборів визначає Інструкція № 449. Абзацом 2 п. 2 розділу VI Інструкції № 449 установлено, що у разі виявлення органом доходів і зборів своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VІІ цієї Інструкції. Органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску. Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів на суму боргу, що перевищує 10 грн (абз. 1-3, 11 п. 3 розділу VI Інструкції № 449). Згідно з абз. 1 п. 4 розділу VI Інструкції № 449 вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи). У постановах від 27.11.2019 у справі №160/3114/19, від 04.12.2019 у справі №440/2149/19, від 23.01.2020 у справі №480/4656/18, від 18.03.2020 у справі №140/1777/19, від 02.04.2020 у справі №140/2475/19 Верховний Суд вже висловлював правову позицію, що необхідними умовами для сплати фізичною особою-підприємцем єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати. Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. У випадку якщо особа є найманим працівником, така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний. Оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то суди попередніх інстанцій при вирішенні спору повинні були зокрема перевірити обставини щодо: наявності у позивача статусу фізичної особи-підприємця; здійснення нею підприємницької діяльності та отримання нею доходу у періоді, за який податковим органом нарахований єдиний внесок; нараховування та сплати роботодавцем за позивача, як за застраховану особу, єдиного внеску в розмірі не меншому мінімального страхового внеску на місяць. Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові від 27 січня 2022 року в справі № 540/1747/19. З наявних в матеріалах справи інтегрованих карток за 2017-2021 роки слідує, що позивачем у 2017 році сплачено до бюджету єдиний внесок на суму 704,00 грн згідно платіжного доручення від 02 лютого 2017 року, на суму 1508,00 грн згідно платіжного доручення від 07 квітня 2017 року, на суму 704,00 грн згідно платіжного доручення від 18 травня 2017 року, на суму 704,00 грн згідно платіжного доручення від 12 червня 2017 року, на суму 704,00 грн згідно платіжного доручення від 10 липня 2017 року, на суму 704,00 грн згідно платіжного доручення від 15 серпня 2017 року, на суму 704,00 грн згідно платіжного доручення від 14 вересня 2017 року та на суму 704,00 грн згідно платіжного доручення від 17 жовтня 2017 року(а.с.39). Також, відповідно до довідки ОК-5 з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, витребуваної ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2021 року у Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, [PERSON] нараховував та сплачував протягом 2017 року мінімальний страховий внесок (а.с.71). Згідно запису № 22 долученої до матеріалів справи копії трудової книжки [PERSON] , останній з 28 лютого 2017 року прийнятий на посаду помічника адвоката Бачинської А.В. та 31 березня 2018 року звільнений з вказаної посади (а.с.47-48). З огляду на вищевказане, колегія суддів вважає, що обов`язок з нарахування та сплати єдиного внеску за період з 28 лютого 2017 року по 31 березня 2018 року покладений на Бачинську А.В. , як роботодавця. 12 березня 2018 року позивачем прийнято рішення про припинення підприємницької діяльності, номер рішення про припинення - 2003180060001005797(а.с.34). Отже, згідно наведених вище доказів, позивачем сплачено єдиний внесок в належному розмірі відповідно до вимог чинного законодавства та підстав для нарахування йому боргу на суму 7515,25 грн у відповідача за період з 01 січня 2017 року по 31 березня 2018 року не було. 14 липня 2020 року [PERSON] прийняв рішення про реєстрацію підприємницької діяльності та 24 березня 2021 року позивачем прийнято рішення про припинення його підприємницької діяльності(а.с.34). 19 жовтня 2020 року [PERSON] нараховано 3178,12 грн єдиного внеску за ІІІ квартал 2020 року. З наявних в матеріалах справи інтегрованих карток за 2017-2021 роки слідує, що позивачем сплачено до бюджету єдиний внесок на суму 3178,12 грн згідно платіжного доручення від 27 жовтня 2020 року (а.с.36). 19 січня 2021 року позивачу проведено нарахування з єдиного внеску за IV квартал 2020 року у розмірі 3300,00 грн. Жодних доказів сплати позивачем вищевказаної суми єдиного внеску матеріали справи не містять. Враховуючи вищенаведені обставини справи, колегія суддів приходить до висновку про те, що вимога про сплату боргу (недоїмки) від 03 лютого 2021 року № Ф-6998-17 винесена правомірно лише в частині суми 3300,00 грн, а щодо решти суми зазначеної у оскаржуваній вимозі, то підстави для її стягнення відсутні, оскільки заборгованість позивача спростовується наявними в матеріалах справи доказами. Щодо позовної вимоги про визнання такою, що повністю задоволена, скарги на вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 03 лютого 2021 року № Ф-6998-17 в процедурі адміністративного оскарження, подану до ДПС України, то колегія суддів зазначає, що ДПС України, як суб`єкт владних повноважень, що розглядав скаргу позивача не є стороною по справі та розгляд скарги позивача належить до дискреційних повноважень вказаного органу. Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29). Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та допущено порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, що відповідно до ч. 1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення. Також, відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. З матеріалів справи слідує, що позивачем згідно з квитанціями про сплату № 12173 від 03 липня 2021 року та № 61324 від 13 липня 2021 року сплачено судовий збір за подання адміністративного позову в розмірах 17,00 грн та 891,00 грн відповідно. Отже, колегія суддів вважає за необхідне стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Закарпатській області на користь [PERSON] 908,00 грн судового збору.

Результат розгляду: partial