Рішення адміністративного суду від 2022-10-05 00:00:00+03

Короткий зміст позовних вимог. У січні 2022 року [PERSON] звернулась до суду першої інстанції з позовом до Головного управління ДПС в Одеській області (далі ГУ ДПС в Одеській області), в якому просила: -\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~визнати протиправною та скасувати повідомлення (вимогу) про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску від 03.01.2022 № ВОТВО101 в сумі 9 595,26 грн. В обґрунтування позову [PERSON] пояснювала, що протягом 2019 року займалася адвокатською діяльністю, перебувала на обліку в податковому органі як самозайнята особа, сплачувала єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі ЄСВ). Далі, як стверджувала позивачка, з січня 2020 року вона адвокатську діяльність не здійснювала, а отримувала дохід як найманий працівник у ТОВ «Електронні закупівлі», а з 03.02.2020 по 06.08.2021 в Одеському регіональному управлінні державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву». [PERSON] зазначає, що, в період її роботи найманим працівником, ЄСВ за неї сплачував роботодавець, який виплачував їй дохід. Наведена обставина, на її думку, свідчить, що мета збору ЄСВ досягнута за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний. На підтвердження своєї правової позиції, позивачка указує на усталену практику Верховного Суду. Короткий зміст рішення суду першої інстанції. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 23 травня 2022 року, ухваленого за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, позов [PERSON] задоволено. Суд визнав протиправним та скасував повідомлення (вимогу) ГУ ДПС в Одеській області від 03.01.2022 № ВОТВО101 про сплату [PERSON] боргу (недоїмки) по єдиному внеску в сумі 9 595,26 грн. Вирішуючи спір по суті та задовольняючи позов, суд першої інстанції, за аналізом вимог Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року №2464-VI (далі Закон №2464-VI), дійшов висновку про те, що якщо особа є найманим працівником, то така особа є застрахованою, і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем. Як зазначив суд першої інстанції, наведений висновок побудований на правовій позиції Верховного Суду. До того ж, суд першої інстанції встановив, що [PERSON] здійснювала оплату єдиного внеску з другого по четвертий квартал 2019 року як самозайнята особа у сумі 2754,20 грн. За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що вимога контролюючого органу про сплату боргу в сумі 9 595,26 грн. є протиправною та підлягає скасуванню. Короткий зміст вимог апеляційної скарги. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ГУ ДПС в Одеській області, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. ГУ ДПС в Одеській області, аргументуючи свою апеляцію, наголошувало на тому, що платники єдиного внеску зобов`язані своєчасно та в повному обсязі його нараховувати, обчислювати та сплачувати. Доказами про те, що за [PERSON] рахується податковий борг в сумі 9 595,26 грн., являються, на думку скаржника, виписки з її електронних карток, як платника податків. Будь-яких заперечень щодо висновків суду про сплату роботодавцем за [PERSON] єдиного внеску за період з січня 2020 року по серпень 2021 року скаржник не висловив. [PERSON] , скориставшись правом подання відзиву на апеляційну скаргу, вважає її необґрунтованою та просить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити в силі. Мотиви відзиву відтворюють позицію суду першої інстанції, яка полягає у тому, що роботодавці з січня 2020 року по серпень 2021 року сплачували за неї як за найману особу єдиний внесок, а тому мінімальний рівень страхування для отримання страхового стажу був повністю забезпечений. Фактичні обставини справи. [PERSON] , згідно свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №003730 від 20.03.2019, є адвокатом. З 01.04.2019 зареєстрована та перебуває на обліку в ГУ ДПС в Одеській області як платник єдиного внеску. Відповідно до квитанцій від 09.07.2019 № ПН2411, від 18.10.2019 № ПН6737, від 17.01.2020 № ПН4043 [PERSON] здійснювала оплату єдиного внеску з другого по четвертий квартал 2019 року в сумі 2754,20 грн. щоквартально. У січні 2020 року [PERSON] отримала дохід як найманий працівник ТОВ «Електронні закупівлі», а з 03.02.2020 по 06.08.2021 отримувала дохід як найманий працівник Одеського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву», що підтверджується відомостями з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків та копією трудової книжки. 18.02.2021 ГУ ДПС в Одеській області прийняло вимогу про сплату [PERSON] боргу (недоїмки) з єдиного внеску №Ф-41914-13 в сумі 9595,26 грн. 03.01.2022 в Електронний кабінет платника податку [PERSON] надійшло повідомлення (вимога) № ВОТВ0101 від ГУ ДПС в Одеській області про необхідність сплати податкового боргу по єдиному внеску в розмірі 9595,26 грн. Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та оцінка суду апеляційної інстанції доводів апеляції і висновків суду першої інстанції. Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення апеляції, з огляду на таке. Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно зі статтею 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Статтею 92 Конституції України передбачено, що виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення і виключно законами України встановлюються, зокрема, система оподаткування, податки і збори. Колегія суддів вважає, що головним питанням у даній справі є встановлення правомірності прийняття контролюючим органом вимоги про сплату позивачем боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску, за умови, що позивач був найманий працівник та за нього такий внесок сплачував роботодавець. Верховним Судом неодноразово розглядалися спори про обов`язок фізичної особи підприємця або самозайнятої особи, яка є одночасно найманим працівником, сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Так, зокрема, у постановах від 27 листопада 2019 року (справа № 160/3114/19), від 04 грудня 2019 року (справа № 440/2149/19), від 23 січня 2020 року (справа №480/4656/18), від 01 вересня 2020 року (справа № 380/2239/20) суд касаційної інстанції висловив правову позицію про відсутність такого обов`язку, оскільки це спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого внеску. Верховний Суд, зокрема, у постанові від 04 грудня 2019 року у справі №440/2149/19 вказав, що положеннями Закону України № 2464-VI не врегульовані відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця або якщо особа є самозайнятою (адвокат). Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування єдиного соціального внеску. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір єдиного соціального внеску не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування єдиного соціального внеску у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати. Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. Наведене правове регулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності. У зв`язку з викладеним суд касаційної інстанції у згаданій постанові сформулював правовий висновок, відповідно до якого особа, яка зареєстрована як фізична особа - підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем. Інше тлумачення норм Закону України № 2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, як підкреслив Верховний Суд, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску. Обставини справи свідчать, що [PERSON] , отримавши свідоцтво на право зайняття адвокатською діяльністю, здійснювала оплату єдиного внеску як самозайнята особа з другого по четвертий квартал 2019 року у сумі 2754,20 грн. щоквартально. Однак, з січня 2020 року по 06.08.2021 отримувала дохід у вигляді заробітної плати у ТОВ «Електронні закупівлі» та в Одеському регіональному управлінні Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву», з якої роботодавцем сплачено єдиний внесок як за найманого працівника. За таких підстав, колегія суддів вважає обґрунтованою позицію суду першої інстанції, що вимога про сплату боргу в сумі 9595,26 грн. є протиправною та підлягає скасуванню, саме через відсутність правових підстав для нарахування [PERSON] єдиного внеску. Доводи апеляційної скарги суперечать наведеним вище правовим позиціям Верховного Суду, які, відповідно до частини 5 статті 242 КАС України, повинні враховуватися судом при виборі і застосуванні норм права. Водночас, колегія суддів вважає, що позивачкою некоректно заявлені позовні вимоги, оскільки повідомлення про сплату боргу не може бути предметом оскарження, адже не є рішенням суб`єкта владних повноважень, але є лише повідомленням про таке рішення. Предметом оскарження має бути саме податкова вимога від 18.02.2021 №Ф-41914-13 про сплату боргу в сумі 9595,26 грн., яка має правові наслідки для платника податків. Суд першої інстанції помилково не звернув на такі обставини уваги, визнавши протиправною та скасувавши повідомлення ГУ ДПС в Одеській області від 03.01.2022 №ВОТВ0101 про сплату боргу (недоїмки) по єдиному внеску в сумі 9595,26 грн. Резюмуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для зміни рішення суду першої інстанції, шляхом викладення його резолютивної частини в іншій редакції з частковим задоволенням позову. Відповідно до статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права. Витрати зі сплати судового збору за подачу позову, відповідно до вимог абзацу 2 частини 1 статті 139 КАС України, підлягають відшкодуванню позивачці в сумі 992,40 грн. (квитанція №24 від 13.01.2022 а.с.9) за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС в Одеській області. Стаття 328 КАС України встановлює право учасників справи, а також осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки на касаційне оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом. Водночас пункт 2 частини 5 вказаної статті встановлює, що не підлягають касаційному оскарженню, у тому числі судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього\~ Кодексу\~ позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково. Отже, враховуючи, що судом апеляційної інстанції постановлено рішення у справі розглянутої за правилами спрощеного позовного провадження, відсутні підстави для його оскарження в касаційному порядку.

Результат розгляду: partial