Рішення адміністративного суду від 2023-05-16 00:00:00+03

17.02.2022р. [PERSON] звернулася з позовом до Військової частини [NUMBER] Західного оперативно територіального об`єднання Національної гвардії України, у якому просив суд: - стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.04.2018р. - 27.01.2022р. в розмірі 628\~ 466,46 грн. без урахування обов`язкових податків та зборів. Рішенням Івано Франківського окружного адміністративного суду від 14.12.2022р. позов задоволено. Не погоджуючись із даним рішенням, апелянт Військова частина [NUMBER] Західного оперативно територіального об`єднання Національної гвардії України , подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права. Апелянт просить суд, рішення Івано Франківського окружного адміністративного суду \~від 14.12.2022р. скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити. Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга \~підлягає до часткового задоволення виходячи з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено, що [PERSON] з 15.09.2008р. - 16.04.2018р. проходив військову службу в військовій частині [NUMBER] Західного оперативно територіального об`єднання Національної гвардії України. 10.04.2018р. наказом \~начальника Західного територіального управління Національної гвардії України від 10.04.2018р. № 22о/с прапорщика [PERSON] , старшого інструктора (командира бойової групи) взводу спеціального призначення окремої гірсько-патрульної роти \~звільнено з військової служби відповідно до п "ї" п.1 ч.8 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" 16.04.2018р. Наказом командира військової частини [NUMBER] Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України №82 прапорщика [PERSON] , старшого інструктора (командира бойової групи) взводу спеціального призначення окремої гірсько-патрульної роти виключено із списків особового складу частини та всіх вдів забезпечення. Із змісту витягу з вищевказаного наказу видно, що в такому не вказано, що [PERSON] виплачено одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, згідно ч.2 ст.15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". 20.12.2021р. Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду у адміністративній справі №300/5986/21 суд зобов`язав Військову частини [NUMBER] Національної гвардії України нарахувати та виплатити [PERSON] одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. ч.4 ст. 78 КАС України, передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. З виписки по надходженням по картці [PERSON] видно, що Військова частина [NUMBER] Західного оперативно територіального об`єднання Національної гвардії України 27.01.2022р. виплатив позивачу заробітну плату в розмірі - 44 103,37 грн. на виконання рішення суду у справі №300/5986/21, що підтверджується випискою з АТ КБ "ПриватБанк" від 01.02.2022р. Отже, станом на дату виключення із списків особового складу військової частини [NUMBER] Західного оперативно територіального об`єднання Національної гвардії України - 16.04.2018р. відповідач не провів з [PERSON] повного розрахунку, а така виплата належних при звільненні сум завершена 27.01.2022р., тобто поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП. ч.2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. В ст.47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу. Згідно ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Із змісту ст.117 КЗпП України видно, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки до дня фактичного розрахунку. В Постанові від 15.09.2015р. в справі № 21-1765а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що передбачений ч.1 ст.117КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені ст.116 КЗпП України. При цьому, визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Тобто, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. Тобто, виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку. Разом з цим, Конституційний Суд України в Рішенні № 4-рп/2012 від 22.02.2012р. щодо офіційного тлумачення положень ст.233КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.117, 237КЗпП України роз`яснив, що згідно ст.47КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України. При цьому, визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Судом першої інстанції встановлено, що суб`єкт владних повноважень в особі Військової частини [NUMBER] Західного оперативно територіального об`єднання Національної гвардії України не провів повного розрахунку із [PERSON] в день звільнення, а саме, не виплатив одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. Враховуючи ту обставину, що з вини відповідача не проведений при звільненні з військової служби з позивачем остаточний розрахунок, останній має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, що не спростував апелянт. Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 13 травня 2020 року справа № 810/451/17 провадження № 11-1210апп19 зазначила, що умовами застосування ч.1 ст.117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці. Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, індексації грошового забезпечення чи проіндексованої вихідної допомоги) не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Це питання врегульовано КЗпП України. Спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд дійшов висновку про можливість застосування норм ст.116, ст.117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення зі служби Апеляційний суд при розгляді справи враховує висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, які викладені у постанові від 28.01.2021р. у справі № 240/11214/19. Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що бездіяльність в частині не проведення відповідачем повного розрахунку з [PERSON] при звільненні є протиправною, а тому, період з 16.04.2018р- 27.01.2022р. є періодом затримки розрахунку при звільненні, за який суб`єкт владних повноважень зобов`язаний нарахувати та виплатити середній заробіток останньому Відповідно до правової позиції Верховного Суду у постанові від 30 квітня 2020 року у справі № 140/2006/19, передбачено, що ст.117 Кодексу законів про працю України покладено обов`язок щодо визначення розміру відшкодування за час затримки на орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, у справі, яка розглядається суд, встановивши право позивача на виплату середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні зобов`язаний визначити суму такого відшкодування, а не зобов`язувати відповідача провести її нарахування та виплату. Такої ж правової позиції дотримується Верховний Суд і в постановах від 31 березня 2021 року у справі № 120/2617/20-а, від 20 травня 2021 року у справі № 380/3007/20 та від 29 жовтня 2021 року у справі № 380/5499/20. Велика Палата Верховного Суду, в постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, дійшла висновків, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати: -розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; -період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; -ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; -інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. При вирішенні даного питання колегія суддів враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати. Велика Палата Верховного Суду у постановах від 26.02.2020р. у справі №821/1083/17 та від 26.06.2019р. у справі № 761/9584/15-ц, аналізуючи ст.ст.116,117 КЗпП України, дійшла висновків, що відшкодування, передбачене ст.117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. Стягнення повинно відповідати принципу розумності, справедливості та пропорційності. Аналіз викладених норм законодавства та правових висновків Великої Палати Верховного Суду, дає підстави для висновку про обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в частині встановлення відповідальності відповідача за ч.1 ст. 117 КЗпП України щодо виплати позивачеві середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Водночас, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повинен був перевірити чи існують підстави для зменшення розміру відшкодування середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, відповідно до ст.117 КЗпП України. Як правильно зазначив апелянт, суд першої інстанції, при визначенні розміру відшкодування, не врахував принципів розумності, справедливості та пропорційності, про які наголошувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019р. у справі №761/9584/15-ц. Вирішуючи який повинен бути розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів встановила таке. Як видно з особистої картки грошового забезпечення [PERSON] , грошове забезпечення позивача за останні два календарних місяця, що передували звільненню зі служби, становило: у лютому 2018 року 19900,00 грн; у березні 2018року 14796,80 грн. Число календарних днів у лютому 2018 року - 28 днів, у березні 2018року - 31 день. Середньоденне грошове забезпечення становить \~-588,08 грн ((19900+14796,80):(28+31). Період з 16.04.2018р. - 27.01.2022р. складає 1383 календарних дні, а тому, середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні позивача у вказаний період повинен становити - 813314,64 грн. Таким чином, істотність частки складових заробітної плати (грошового забезпечення) в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає: виплата належних позивачу сум розрахунків за всіма видами забезпечення, в тому числі грошового забезпечення 44 103,37грн. (частка компенсації) / 813314,64 грн. (середній заробіток за весь час затримки розрахунку (1383 днів) х 100 % = 0,05 %. Тобто, сума яка підлягає відшкодуванню за несвоєчасний розрахунок при звільненні з урахуванням істотної частки 0,05 становить: 588,08 грн.(середньоденне забезпечення) х 0,05% (істотність частки) х 1383 (кількість днів затримки розрахунку) = 40665,73 грн. З огляду на викладене, виходячи з критеріїв розміру простроченої заборгованості, період затримки (прострочення) її виплати та час звернення до суду, колегія суддів дійшла висновку, що справедливим та пропорційним розміром середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є сума в розмірі 40665,73 грн., а сума, заявлена позивачем у розмірі 628466,46 грн. не відповідає принципам розумності, справедливості та пропорційності. Отже, доводи апелянта щодо необхідності застосування принципу співмірності під час розрахунку розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів вважає обґрунтованими, а тому вважає необхідним частково задовольнити апеляційну скаргу, з огляду на те, що апелянт просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. ст.317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. За таких обставин, колегії суддів вважає, що суд першої інстанції допустив помилкове тлумачення \~норм матеріального права, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції слід скасувати в частині стягнення з відповідача середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 628466 грн.46 коп., та прийняти нове про часткове задоволення позову у цій частині. З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи тому, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове рішення яким позов слід задоволити частково. В решті вимог відмовити за безпідставністю. Розподіл судових витрат, відповідно до вимог ст.139 КАС України не передбачений.

Результат розгляду: partial