Рішення адміністративного суду від 2022-05-26 00:00:00+03

[PERSON] звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), у якому просить визнати протиправними та скасувати постанови відповідача у виконавчому провадженні №63929513 про накладення штрафу від 31.12.2020, 06.01.2021, 14.01.2021, 21.01.2021, 28.01.2021, 04.02.2021, 11.02.2021, 17.02.2021, 24.02.2021, 10.03.2021, 24.03.2021, 07.04.2021, 14.04.2021, 09.06.2021, 17.06.2021, 24.06.2021, 01.07.2021, 08.07.2021, 15.07.2021, 22.07.2021. В обґрунтування заяви позивач вказує на протиправність притягнення позивача до відповідальності у вигляді накладення штрафу, оскільки посадовою особою, яка виносила оскаржувані постанови, не були досліджені в повній мірі всі обставини та не оцінено поважності причин, які виникли в ході правовідносин щодо виконання ухвали суду про забезпечення позову. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.10.2021 у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю. Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач через уповноваженого представника - адвоката Зубицьку Л.М. подав апеляційну скаргу на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.10.2021, у якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити. Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 травня 2022 року відкрито апеляційне оскарження, призначено розгляд апеляційної скарги у порядку письмового провадження. Від відповідача у справі відзиву на апеляційну скаргу не надходило, як і інших заяв, клопотань, пояснень. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю. Відповідно до частин першої, третьої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів встановила наступне. Виходячи з обставин справи, у провадженні Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перебуває виконавче провадження №63929513 з примусового виконання постанови Київського апеляційного суду від 09.12.2021 року по справі №761/25101/20, а саме: про забезпечення позову [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання та відібрання дитини від батька без позбавлення його батьківських прав, шляхом визначення місця та часу спілкування малолітньої дитини [PERSON] з матір`ю - стягувачем до винесення судом першої інстанції рішення: щотижня у будні дні: з 10:00 год. кожної середи до 10:00 кожної суботи; щомісячно у вихідні дні з 10:00 год. кожної першої суботи до 20:00 год. кожної першої неділі та з 10:00 год. кожної третьої суботи до 20:00 год. кожної третьої неділі та, коли випадає п`ята субота - з 10:00 год. кожної п`ятої суботи до 20:00 год. кожної п`ятої неділі. Також зобов`язано батька - [PERSON] , передавати малолітню дитину [PERSON] матері - [PERSON] за місцем проживання матері у дні, які визначені цією ухвалою, для побачень. Заступником начальника Дніпровського ВДВС Дардою І.М. 16.12.2020 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №63929513. На підставі актів державного виконавця від 30.12.2020, 06.01.2021, 13.01.2021, 20.01.2021, 27.01.2021, 03.02.2021, 10.02.2021, 17.02.2021, 24.02.2021, 10.03.2021, 24.03.2021, 07.04.2021, 14.04.2021, 09.06.2021, 16.06.2021, 23.06.2021, 01.07.2021, 14.07.2021, 21.07.2021, якими зафіксовано невиконання рішення суду по справі №761/25101/20, заступником начальника Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Дардою І.М. винесено постанови про накладення штрафу на [PERSON] , зокрема: від 31.12.2020 про накладення штрафу у розмірі 1 700,00 грн; від 06.01.2021 про накладення штрафу у розмірі 3 400,00 грн.; від 14.01.2021 про накладення штрафу у розмірі 3 400,00 грн.; від 21.01.2021 про накладення штрафу у розмірі 3 400,00 грн.; від 28.01.2021 про накладення штрафу у розмірі 3 400,00 грн.; від 04.02.2021 про накладення штрафу у розмірі 3 400,00 грн.; від 11.02.2021 про накладення штрафу у розмірі 3 400,00 грн.; від 17.02.2021 про накладення штрафу у розмірі 3 400,00 грн.; від 24.02.2021 про накладення штрафу у розмірі 3 400,00 грн.; від 10.03.2021 про накладення штрафу у розмірі 3 400,00 грн.; від 24.03.2021 про накладення штрафу у розмірі 3 400,00 грн; від 07.04.2021 про накладення штрафу у розмірі 3 400,00 грн.; від 14.04.2021 про накладення штрафу у розмірі 3 400,00 грн.; від 09.06.2021 про накладення штрафу у розмірі 3 400,00 грн.; від 16.06.2021 про накладення штрафу у розмірі 3 400,00 грн.; від 23.06.2021 про накладення штрафу у розмірі 3 400,00 грн.; від 01.07.2021 про накладення штрафу у розмірі 3 400,00 грн.; від 08.07.2021 про накладення штрафу у розмірі 3 400,00 грн.; від 15.07.2021 про накладення штрафу у розмірі 3 400,00 грн.; від 22.07.2021 про накладення штрафу у розмірі 3 400,00 грн. Позивач вважаючи вищезазначені постанови відповідача протиправними звернувся до суду для захисту своїх прав та законних інтересів. Оцінюючи рішення суду першої інстанції від 29.10.2021, колегія суддів зазначає наступне. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 3 Закону України "Про виконавче провадження", відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України. Під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (ч. 1 ст. 13 Закону України "Про виконавче провадження"). Частиною першою статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" на державного виконавця покладено обов`язок вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Згідно пунктів 1, 16 частини другої статті 18 Закону України "Про виконавче провадження", виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону, а також накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом. В частині висновків щодо постанов державного виконавця від 31.12.2020, 06.01.2021, 14.01.2021 позивач стверджує, що не був обізнаним про наявність постанови про відкриття виконавчого провадження, а отже несвоєчасно дізнався про свій обов`язок щодо виконання зазначеної постанови. Як вбачається з матеріалів справи, на адвокатський запит представника апелянта Содоля А.М. з відділення Укрпошти №01054 надійшла відповідь разом з поясненнями листоноші, яка підтвердила факт не вручення постанови про відкриття виконавчого провадження особисто [PERSON] . Окрім того згідно пояснень [PERSON] він не отримував постанови, оскільки з 22.12.2020 разом з дитиною перебував у м. Дніпро, що підтверджується також медичною довідкою від 11.01.2021 та проїзними документами. Позивач разом з донькою повернулися до Києва 19.01.2021 і лише тоді дізналися про наявність постанови державного виконавця. Виходячи з такого, наявні об`єктивні обставини неприбуття позивача для здійснення виконавчих дій 30.12.2020, 06.01.2021, 13.01.2021, внаслідок чого до останнього застосовані штрафи за постановами державного виконавця від 31.12.2020, 06.01.2021, 14.01.2021, що має суттєве значення та не враховано судом першої інстанції. Обґрунтовуючи відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині, суд першої інстанції врахував ті обставини, що позивач був обізнаний щодо існування постанови Київського апеляційного суду від 09.12.2020 у справі №761/25101/20 та про свій обов`язок щодо її виконання. Зокрема, суд встановив, що постанову суду оголошено в судовому засіданні за участі сторін, у тому числі й позивача. Разом з тим, як вбачається із змісту постанови Київського апеляційного суду від 09.12.2020 у справі №761/25101/20 позивач безпосередньої участі в засіданні не брав, направив клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із хворобою представника та неможливістю особисто приймати участь у судовому засіданні через перебування в іншому місті. Відтак, зазначені висновки суду є передчасними. Також, в частині оскаржуваних постанов про накладення штрафу від 21.01.2021, 28.01.2021, 09.06.2021, 17.06.2021, 24.06.2021 судом першої інстанції встановлені обставини намагання [PERSON] уникнути виконання обов`язку із забезпечення зустрічей доньки з матір`ю, з посиланням на обставини забезпечення батьком особистої охорони дитини Управлінням поліції охорони з фізичної безпеки в м. Києві під час організації зустрічей дитини з матір`ю, тримання її в замкнутому автомобілі, особистою присутністю при спілкуванні матері з дитиною. За таких умов суд дійшов висновку, що бажання батька обмежити дитину від зустрічей з матір`ю переважило. Водночас, колегія суддів зазначає, що такі факти, зокрема обставини намагання батька уникнути виконання обов`язку із забезпечення зустрічей доньки з матір`ю жодними доказами не підтверджено та у належному обсязі необґрунтовано. Зокрема, у рішенні суду першої інстанції зазначено, що згідно актів державного виконавця від 20.01.2021, 27.01.2021: «виходом за адресою виконання передача дитини матері не відбулась, так як боржник не випускав дитини з машини. Батько запитав дитину, чи піде до матері, дитина відповіла, що любить маму, але залишиться з папою». Зафіксовано невиконання постанови №761/25101/20. Згідно листа Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві від 04.02.2021 №1528/125/50/09-2021, 20.01.2021 під час зустрічі гр. [PERSON] зі своєю малолітньою дитиною [PERSON] був присутній інспектор сектору ювенальної превенції відділу превенції Дніпровського УП ГУ НП у м. Києві , а при зустрічі, яка відбулась 27.01.2021 була присутня інспектор сектору ювенальної превенції відділу превенції Дніпровського УЦП ГУ НП у м .Києві. Під час зустрічі, зі слів працівників, батько дитини не забороняв їй іти до матері, не тримав її. Весь час дитина знаходилась в автомобілі, на якому приїхала разом з батьком. На запитання дитини чи бажає вона іти до матері, остання відповіла, що не бажає. Згідно наявного в матеріалах справи листа Управління поліції охорони з фізичної безпеки в м. Києві від 08.02.2021 №1аз/43/46/01-2021, при здійсненні виконавчих дій [PERSON] не забороняв, фізично не тримав та в будь-який інший спосіб не обмежував можливість малолітньої дитини [PERSON] спілкуватися з матір`ю. При здійсненні виконавчих дій [PERSON] не забороняв, фізично не тримав та в будь-який спосіб не обмежував можливість малолітньої дитини [PERSON] безперешкодно підійти до матері [PERSON] . На запитання працівників виконавчої служби малолітній дитині [PERSON] чи бажає вона підійти до своєї матері, дитина такого бажання не виявила. Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що у зазначених випадках позивач забезпечив виконання постанови суду, доставивши її до місця виконання судового рішення, а висновки суду першої інстанції в цій частині є передчасними. У цьому ж зв`язку колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що Конституцією України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняється державою (частина 3 статті 51). Стаття 12 Закону України «Про охорону дитинства» № 2402-ІІІ від 26 квітня 2001 року передбачає, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Згідно статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюють вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13), ЄСПЛ наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. Виходячи з такого, колегія суддів вважає, що з огляду на небажання [PERSON] спілкуватися з матір`ю, позивач не мусить брати активної участі у влаштуванні самих зустрічей матері з дитиною, в тому числі впливати на волевиявлення доньки, оскільки це фактично є примушуванням, що може призвести до психологічного тиску на дитину та явно не відповідатиме якнайкращим її інтересам в аспекті забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі. Також судова колегія звертає увагу на наступне. Шевченківським районним судом міста Києва 31.08.2021 ухвалено рішення в цивільній справі №761/25101/20, відповідно до якого у задоволенні первісного позову [PERSON] до [PERSON] відмовлено повністю, зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] задоволено, місце проживання дитини [PERSON] визначено разом з батьком - [PERSON] . Постановою Київського апеляційного суду від 22.12.2021 рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 31.08.2021 залишено без змін, а апеляційну скаргу [PERSON] - без задоволення. Зазначені судові рішення у справі №761/25101/20 оскаржені в касаційному порядку. Зокрема, в рішеннях встановлені факти фізичного та психологічного насилля з боку матері до дитини, в результаті чого дитина в категоричній формі не бажала будь-яким чином спілкуватися та проводити час з нею, що підтверджено й висновками кандидата психологічних наук [PERSON] від 07.08.2020 та від 02.02.2021, яка проводила психологічне дослідження дитини шляхом безпосереднього з нею спілкування на базі « [INFO] », а також допитом дитини та психолога безпосередньо у суді. Висновки кандидата психологічних наук [PERSON] від 07.08.2020 та від 02.02.2021 містяться й в матеріалах цієї справи №640/4911/21. Також у зазначених рішеннях у справі №761/25101/20 зазначено, що постановою Київського апеляційного суду від 09.12.2020 забезпечено позов [PERSON] шляхом зобов`язання батька дитини передавати малолітню [PERSON] матері - [PERSON] за місцем її проживання у дні, які визначені для побачень. Після відкриття виконавчого провадження під час примусових виконавчих дій [PERSON] категорично відмовлялася йти з матір`ю, як вбачається з відео, наданого сторонами. Судом під час слухання справи не встановлено, що батько дитини чинить матері будь-які перешкоди у спілкуванні, побаченні з донькою, а також у її вихованні. В той же час [PERSON] не бажає спілкуватися з матір`ю. Окрім того, до матеріалів справи надано: витяг є Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні №12021100040000173 від 19.01.2021 з правовою кваліфікацією за статтею 126-1 КК України. Предметом досудового розслідування є злочинні дії [PERSON] та [PERSON] , які виявилися у систематичному завданні фізичного та психологічного насильства відносно малолітньої [PERSON] ; постанову слідчого Дніпровського УП ГУ НП у м. Києві від 16.03.2021 про визнання малолітньої [PERSON] , [INFO]. потерпілою у вказаною кримінальному провадженні; постанову слідчого Дніпровського УП ГУ НП у м. Києві від 16.03.2021 про залучення [PERSON] , батька [PERSON] , [INFO]., як законного представника малолітньої потерпілої у вказаному кримінальному провадженні; стенограму допиту малолітньої потерпілої у Дніпровському районному суді міста Києва по справі №755/6237/21 в рамках кримінального провадження №12021100040000173 від 19.01.2021, допитаної в порядку статті 225 КПК України. Дослідженням зазначених доказів, з урахуванням висновків, викладених у рішенні Шевченківського районного суду міста Києва від 31.08.2021 та у постанові Київського апеляційного суду від 22.12.2021 у справі №761/25101/20, колегія суддів вважає, що обставини небажання дитини спілкуватися з матір`ю є доведеними, тому відсутні обґрунтовані підстави вважати, що позивач не сприяв виконанню судового рішення у тих випадках, коли її присутність за місцем виконання була ним забезпечена. За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що скасуванню підлягають постанови державного виконавця від: 31.12.2020, 06.01.2021, 14.01.2021, 21.01.2021, 28.01.2021, 09.06.2021, 17.06.2021, 24.06.2021. Разом з тим, колегія суддів не вбачає правових підстав для скасування постанов державного виконавця від: 04.02.2021, 11.02.2021, 17.02.2021, 24.02.2021, 10.03.2021, 24.03.2021, 07.04.2021, 14.04.2021, 01.07.2021, 08.07.2021, 15.07.2021, 22.07.2021, виходячи з такого. Накладення штрафу за невиконання рішення, що зобов`язує боржника до вчинення певних дій, є видом юридичної відповідальності боржника за невиконання покладеного на нього зобов`язання (виконати судове рішення). Така відповідальність настає за умови, що судове рішення не виконано без поважних причин і в строк, встановлений державним виконавцем. Тобто, даючи оцінку тому чи правомірно на боржника наклали штраф за невиконання/повторне невиконання судового рішення потрібно з`ясувати часові рамки, в межах яких боржник мав вчинити певні дії (за виконавчим листом) і в чому причина невиконання судового рішення у відведений йому строк. У цьому зв`язку варто зауважити, що сам факт невиконання судового рішення у визначений строк без з`ясування і оцінки причин цього невиконання не може вважатися підставою для відповідальності боржника відповідно до статті 75 Закону № 1404-VIII. Поважність причин невиконання судового рішення оцінюється у кожному конкретному випадку через призму того, наскільки це (об`єктивно) перешкодило виконати судове рішення. Отже, правовою підставою для накладення державним виконавцем на боржника штрафу у межах виконавчого провадження є невиконання боржником судового рішення у встановлений строкбез поважних причин. Поважними причинами невиконання боржником рішення можуть бути визнані лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення боржника, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для виконання рішення у встановлений виконавцем строк та повинні бути підтверджені належними доказами. Обставини перебування на відпочинку поза межами міста, на які посилається позивач, не можуть бути визнаними судом об`єктивно непереборними обставинами, перешкодами, а також такими, що не залежали від волевиявлення боржника для виконання рішення у встановлений виконавцем строк, оскільки такі дії, дійсно, є прямим волевиявленням [PERSON] . Також, захворювання дитини під час поїздок за межі місця виконання судового рішення не змінює вказаних обставин, оскільки перебування за межами міста у дні, визначенні судовою постановою для побачень з матір`ю, перешкоджало проведенню зустрічей. Окрім того, як на поважну причину невиконання судового рішення позивач посилається на карантинні обмеження, запровадженні на території міста Києва відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №1236 від 09.12.2020 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби Covid-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Водночас, такі обставини не стали перешкодою для подорожей позивача разом з дитиною по країні. Більше з тим, наказ від 06.07.2021 про відрядження [PERSON] підписано та узгоджено самим ФОП [PERSON] , тому не сприймається колегією суддів як належний та достовірний доказ поважності причин невиконання судового рішення. Стосовно доводів позивача про періодичність та чисельність винесення державним виконавцем оскаржуваних постанов про накладення штрафу, колегія суддів зауважує, що нормами розділу VIII Закону України "Про виконавче провадження" регламентовані загальні правила виконання рішень немайнового характеру. Особливості виконання рішення про встановлення побачення з дитиною, рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною, визначені приписами статті 64-1 вказаного Закону. Частиною третьою статті 64-1 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що у разі невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт та виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному частиною першою статті 75 цього Закону. У постанові зазначаються вимога виконувати рішення та попередження про кримінальну відповідальність. Приписами п. 7 розділу ІХ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказ Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5 визначено, що за наявності обставин, що перешкоджають проведенню побачення стягувача з дитиною, державний виконавець відкладає проведення виконавчих дій в порядку, визначеному статтею 32 Закону. Згідно з пунктами 8 та 9 розділу ІХ Інструкції, державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником рішення про встановлення побачення з дитиною у час та місці побачення стягувача з дитиною, визначені рішенням або державним виконавцем. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення про встановлення побачення з дитиною державний виконавець здійснює заходи примусового виконання рішення, передбачені частиною третьою статті 64-1 Закону. У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення про встановлення побачення з дитиною державний виконавець здійснює заходи примусового виконання рішення, передбачені частиною четвертою статті 64-1 Закону. При кожному наступному невиконанні боржником зазначеного рішення державний виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному частиною четвертою статті 64-1 Закону. Наведені норми свідчать про те, що державний виконавець в межах виконавчого провадження з виконання рішення про встановлення побачення з дитиною наділений повноваженнями виносити необмежену кількість постанов про накладення на боржника штрафу при кожному наступному невиконанні боржником відповідного судового рішення. У сукупності наведеного, судова колегія вбачає правові підстави для часткового задоволення апеляційної скарги [PERSON] , скасування судового рішення першої інстанції від 29 жовтня 2021 року та ухвалення нового рішення у справі. Відповідно до частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Виходячи з результатів перегляду рішення суду першої інстанції та часткового задоволення позовних вимог [PERSON] перерозподілу підлягають судові витрати у цій справі.

Результат розгляду: partial