Рішення адміністративного суду від 2022-01-10 00:00:00+02

До Луганського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов [PERSON] (до управління Пенсійного фонду України в Попаснянському районі Луганської області, в якому позивач просив суд: -визнати протиправною бездіяльність управління Пенсійного фонду України в Попаснянському районі Луганської області щодо припинення нарахування та виплати пенсії [PERSON] ; -зобов`язати управління Пенсійного фонду України в Попаснянському районі Луганської області поновити нарахування та виплату щомісячної пенсії [PERSON] з листопада 2020 року; -стягнути з управління Пенсійного фонду України в Попаснянському районі Луганської області на користь [PERSON] нараховану, але фактично не виплачену пенсію за період з січня 2019 року по жовтень 2020 року у розмірі 168636,92 грн; -допустити до негайного виконання рішення суду в межах виплати пенсії за один місяць (а.с.1-5). Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 19 липня 2021 року позовні вимоги задоволено. Визнано протиправною бездіяльність управління Пенсійного фонду України в Попаснянському районі Луганської області щодо припинення нарахування та виплати пенсії [PERSON] з 01 листопада 2020 року. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області поновити нарахування та виплату пенсії [PERSON] з 01 листопада 2020 року з виплатою усієї суми заборгованості, що виникла за період її несплати та за період з 01.01.2020 по 31.10.2020 у розмірі 174056 (сто сімдесят чотири тисячі п`ятдесят шість) гривень 52 коп. (а.с. 74-77). Не погодившись з судовим рішенням, [PERSON] (через свого представника) подав апеляційну скаргу, в якій просить суд змінити рішення суду першої інстанції в частині способу його виконання, а саме стягнути спірну суму з управління. В обґрунтуванні апеляційної скарги, вказує на ефективний спосіб захисту його прав. (а.с. 101-103). Сторони в судове засідання не викликались, про дату та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином. Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі задовольнити, а рішення суду першої інстанції - змінити, з наступних підстав. Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що [PERSON] , [INFO] , є громадянином України, паспорт серії [NUMBER] , ідентифікаційний код [NUMBER] , зареєстроване місце проживання [ADDRESS] (а.с.18-19,20). Відповідно до інформації зазначеної у довідці управління Пенсійного фонду України в Попаснянському районі Луганської області від 31.05.2021 №1229-0102-7/3817, [PERSON] перебуває на обліку в управлінні та отримує пенсію за віком на пільгових умовах з 01.07.2014 по теперішній час (а.с.36). Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 13.02.2020 по справі №360/374/20 позовні вимоги адвоката Заботіна Віталія Вікторовича в інтересах [PERSON] до управління Пенсійного фонду України в Попаснянському районі Луганської області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність управління Пенсійного фонду України в Попаснянському районі Луганської області щодо неприйняття рішення за наслідками розгляду заяви [PERSON] про поновлення виплати пенсії, поданої представником за довіреністю [PERSON] 23 серпня 2019 року. Зобов`язано управління Пенсійного фонду України в Попаснянському районі Луганської області прийняти рішення за наслідками розгляду заяви [PERSON] про поновлення виплати пенсії, поданої представником за довіреністю [PERSON] 23 серпня 2019 року, з урахуванням висновків суду. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань управління Пенсійного фонду України в Попаснянському районі Луганської області судовий збір у сумі 840,80 грн (вісімсот сорок грн 80 коп.) на користь Державного бюджету України (а.с.6-10). Ухвалою Першого апеляційного адміністративного суду від 25.08.2020 апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Попаснянському районі Луганської області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2020 року у справі № 360/374/20 повернуто заявнику (а.с.21). Також судом встановлено, що 23.08.2019 представник позивача, звертаючись до відповідача з заявою про поновлення пенсії [PERSON] також подав заяву, в якій просив належні суми виплати пенсії перераховувати на поточний рахунок, який відкрито в АТ «Ощадбанк» (а.с.38,39, зворотній бік а.с.39). На виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду від 13.02.2020 по справі №360/374/20 відповідач поновив нарахування та виплату пенсії позивачу. Нарахування було здійснено з 01.01.2020 по 31.10.2020 у загальному розмірі 174056,52. Однак вказана сума не виплачена [PERSON] , що підтверджується довідкою відповідача б/н (а.с.35). Як пояснив відповідач, пенсія була не виплачена позивачу, оскільки нарахування відбулось на відомість жовтня 2020 року через поштове відділення. Оскільки позивачем у поштовому відділенні вказана сума не була отримана, тому виплата та нарахування пенсії знову було призупинено відповідачем. Починаючи з листопада 2020 року по теперішній час пенсія позивачу не нараховується та не виплачується. Із наданих матеріалів пенсійної справи судом не встановлено, що відповідач приймав рішення про припинення виплати пенсії позивачу з 01.11.2020. Листом від 30.11.2020 УПФУ в Попаснянському районі звернулось до керуючого ТВБВ №10012/10012 з заявою, в якій просило надати інформацію щодо дійсності поточного рахунку [PERSON] (а.с.40). На вищевказаний лист АТ «Ощадбанк» надано відповідь від 12.12.2020 №110.50-48/725, в якій вказав про відсутність підстав надання інформації щодо здійснення карткових рахунків [PERSON] відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність» (а.с.37). Не погоджуючись з бездіяльністю управління Пенсійного фонду України в Попаснянському районі Луганської області щодо припинення нарахування та виплати пенсії [PERSON] позивач звернувся до суду за захистом своїх прав. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що право позивача на отримання пенсії має бути відновленим шляхом зобов`язання нарахування та виплати спірної суму. Позивач оскаржує судове рішення лише в частині способу виконання судового рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції частково погоджується з рішенням суду першої інстанції, з наступних підстав. Висновок суду першої інстанції щодо ефективним відновленням порушених права позивача є зобов`язання нарахувати та виплатити спірну суму є необґрунтованим, з огляду на наступне. Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)). Отже, «ефективний засіб правого захисту» в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі. Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними). Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2013 року № 21-87а13. Згідно з частиною 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. Відповідно до п. 7 ч.2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України в разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання вчинити певні дії. Отже, суд наділений повноваженнями щодо зобов`язання відповідача вчинити певні дії, і це прямо вбачається з п. 7 ч.2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України. При цьому, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги тривалий процес судових оскаржень рішень пенсійного фонду (з 2020 року) суд апеляційної інстанції встановив, що порушення прав позивача відбулося внаслідок протиправного припинення позивачу виплату пенсії (вдруге), тому з метою ефективного захисту прав позивача суд вважає за необхідне стягнути з управління на користь [PERSON] пенсію за спірний період. Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги. Відповідно до положень ч.1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду першої інстанції - змінити, оскільки суд неправильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції.

Результат розгляду: granted