Рішення адміністративного суду від 2022-08-02 00:00:00+03

В липні 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Ліквідаційної комісії Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області, в якому просив: - визнати дії Ліквідаційної комісії Головного Управління МВС України в Дніпропетровській області щодо неподання висновку про виплату грошової допомоги [PERSON] одноразової грошової допомоги в розмірі 148 801,68 грн. неправомірними; - зобов`язати Ліквідаційну комісію Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області подати висновок про виплату [PERSON] , грошової допомоги в розмірі 148 801,68 грн. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 вересня 2019 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Ліквідаційної комісії Головного Управління МВС України в Дніпропетровській області щодо не підготовки та неподання до Міністерства внутрішніх справ України висновку щодо можливості проведення грошової допомоги [PERSON] , [INFO] у зв`язку із встановленням III групи інвалідності на підставі ч. 6 ст. 23 Закону України «Про міліцію» у відповідності до положень Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.2007 року № 707, Порядку та умов завершення виплати страхових сум за страховими випадками, які сталися до 01 січня 2007 року, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.06.2009 року №593. Зобов`язано Ліквідаційну комісію Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області підготувати та подати до Міністерства внутрішніх справ України висновок щодо можливості проведення грошової допомоги [PERSON] , [INFO] у зв`язку із встановленням III групи інвалідності на підставі ч. 6 ст. 23 Закону України «Про міліцію» у відповідності до положень Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.2007 № 707, Порядку та умов завершення виплати страхових сум за страховими випадками, які сталися до 01 січня 2007 року, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.06.2009 №593. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 13.10.2020 рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.09.2019 у справі №160/6116/19 скасовано. Адміністративний позов [PERSON] до Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії залишено без розгляду. Не погоджуючись з постановою суду апеляційної інстанції, позивач, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, подав касаційну скаргу, в якій просить її скасувати, та залишити в силі рішення суду першої інстанції. В касаційній скарзі посилається на постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 у справі № 210/5258/16-ц та від 23.01.2019 у справі № 210/2104/16-ц, де суд дійшов висновку, що позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я. Вказує, на спір про отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з інвалідністю через захворювання, пов`язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ, строк звернення до суду, передбачений ст. 122 КАС України, не розповсюджується. Ухвалою Верховного Суду від 02.03.2021 відкрито касаційне провадження. У відзиві на касаційну скаргу відповідач просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції без змін. Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке. Судами встановлено, що [PERSON] , [INFO] , у період з 01.07.1991 по 05.12.2005 проходив службу в органах внутрішніх справ, що підтверджується копією трудової книжки [NUMBER] та довідкою Головного управління МВС України в Дніпропетровській області №2/58877 від 07.06.2019. Згідно зі свідоцтвом про хворобу військово-лікарської комісії УМВС у Дніпропетровській області №1095 від 16.11.2005 року позивачу було діагностовано захворювання, пов`язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ. Відповідно до виписки із акту огляду МСЕК до довідки МСЕ-ДНА-01 №500781 позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності з 27.02.2006 на один рік до 27.02.2007, що підтверджується копією відповідної виписки. У зв`язку зі встановленням позивачу ІІІ групи інвалідності, що настала у період служби в органах МВС України, 14.03.2006 він звернувся із заявою до Голови правління ВАТ СК «Оранта-Дніпро» з проханням виплатити страхові суми на підставі пункту 2 Положення «Про порядок і умови державного обов`язкового особистого страхування осіб рядового, начальницького та вільнонайманого складу органів і підрозділів внутрішніх справ України», затвердженого поставною Кабінету Міністрів України від 29 червня 1991 року №59. Вказана заява 17.03.2006 затверджена підписом керівника УМВС України в Дніпропетровській області - В.В. Сабадаш. Доказів надання відповіді на вказану заяву матеріали справи не містять. Позивачем неодноразово направлялись на адресу МВС України запити щодо визначення страховика та отримані наступні відповіді. Листом Департаменту фінансових ресурсів та економіки за вих. №15/2-К-1532 від 29.03.2006 повідомлено, що звернення [PERSON] щодо визначення страховика відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 02.04.2005 року №262 розглянуто. У Міністерстві внутрішніх справ України разом із Міністерством фінансів України проводиться тендер з визначення страховика, уповноваженого для здійснення цього виду страхування в 2006 році. Розкриття тендерних пропозицій відбудеться 20 квітня 2006 року. Після закінчення процедури закупівлі послуг з державного обов`язкового особистого страхування та визначення страховика, уповноваженого для здійснення цього виду страхування, зазначені виплати буде поновлено. Листом Департаменту фінансових ресурсів та економіки Міністерства внутрішніх справ України №15/2-К-2194 від 29.05.2006 позивачу було повідомлено, що виплати страхових сум проводяться у відповідності до Положення «Про порядок і умови державного обов`язкового особистого страхування осіб рядового, начальницького та вільнонайманого складу органів і підрозділів внутрішніх справ України», затвердженого поставною Кабінету Міністрів УРСР від 29 червня 1991 року №59, а також зазначено, що виплата одноразової допомоги, яка передбачена у статті 23 Закону України «Про міліцію» проводиться страховиком, уповноваженим для здійснення цього виду страхування, якому МВС перераховує страхові платежі відповідно до Положення про страхування. Листом Департаменту фінансових ресурсів та економіки Міністерства внутрішніх справ України № 15/2-К-2766 від 08.08.2006 повідомлено, що стаття 23 Закону України «Про міліцію» набрала чинності після затвердження постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1991 року №59 Положення про порядок і умови державного обов`язкового особистого страхування осіб рядового, начальницького та вільнонайманого складу органів і підрозділів внутрішніх справ України; передбачене Положенням страхове відшкодування і є одноразовою грошовою допомогою, передбаченою частиною 6 статті 23 Закону України «Про міліцію». 06.02.2007 позивачем було повторно направлено до ДФ НАСК «Оранта» заяву про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку втратою працездатності. На вищезазначену заяву Дніпропетровською обласною дирекцією НАСК «Оранта» була надана відповідь за вих. № 06-01/16/249 від 19.07.2007, згідно з якою документи на виплату страхового відшкодування по державному обов`язковому особистому страхуванню було оформлено згідно листа УМВС України в Дніпропетровській області №3/1366 від 19.12.2006. На сьогоднішній день існує заборгованість МВС по страхових платежах з державного обов`язкового особистого страхування осіб рядового, начальницького та вільнонайманого складу органів і підрозділів внутрішніх справ у розмірі 3.2 млн. грн. по Україні, тому НАСК «Оранта» не має можливості виплатити повністю належну позивачу страхову суму. Страхова сума буде виплачена, коли буде погашена заборгованість МВС по страхових платежах. Крім того, зауважено, що в даному випадку відсутнє прострочення виплати страхової суми, оскільки відсутня вина НАСК «Оранта». 10 вересня 2007 року позивач звернувся до Управління МВС України в Дніпропетровській області із заявою (рапортом), на яку листом за вих. № 3/765 від 28.09.2007 року повідомлено, що постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 2007 року №707 затверджено Порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності працівника міліції, відповідно до якого передбачено порядок виплати допомоги при настанні страхової події з 1 січня 2007 року. Оскільки страховий випадок настав у 2006 році, підстав для виплати грошової допомоги згідно вищевказаної постанови немає. Крім того, вказано, що з метою правового врегулювання питання завершення виплат страхових сум в разі інвалідності працівника міліції, що повинні бути нараховані до 1 січня 2007 року, готується відповідний проект постанови Кабінету Міністрів України та порядок проведення цих виплат. З метою захисту порушеного права позивач у червні 2007 року звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до УМВС України в Дніпропетровській області, третя особа: Дніпропетровська обласна дирекція НАСК "Оранта" про стягнення сум. Ухвалою суду у справі № 2-375/2009 закрито провадження та роз`яснено, що даний спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. Дана ухвала позивачем не оскаржена та набрала законної сили. В подальшому [PERSON] 07.11.2013 звернувся до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Міністерства внутрішніх справ в особі управління МВС України в Дніпропетровській області, третя особа: Державна казначейська служба України в : собі Головного управління у Дніпропетровській області про стягнення грошових коштів, у якому підставою для звернення до суду було зазначено нездійснення УМВС України в Дніпропетровській області виплат страхових сум у зв`язку з його захворюванням, одержаним при виконанні службових обов`язків. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 29.09.2014 року у справі № 204/8252/13-а адміністративний позов залишено без розгляду у зв`язку пропуском строку звернення з позовом (а.с.79), яка ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 12.05.2015 залишена без змін. Ухвала Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 12.05.2015 в касаційному порядку позивачем не оскаржувалась. 22.03.2017 позивач направив до начальника ГУНП в Дніпропетровській області чергове звернення щодо виплати одноразової грошової допомоги. Листом Головного управління МВС України в Дніпропетровській області в особі ліквідаційної комісії ГУМВС України в Дніпропетровській області від 19.04.2017 за №1/К-1920/Бр позивачу було повідомлено про те, що Законом України від 13.02.2015 №208-VIII «Про внесення змін до статті 23 Закону України «Про міліцію» щодо виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або каліцтва працівника міліції» змінена редакція ч. 3, ч. 6 та ч. 7 ст. 23 Закону України «Про міліцію». Порядок та умови, за якими проводиться виплата одноразової грошової допомоги працівникам ОВС, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 року №850. Виплати згідно зазначеного Порядку здійснюються особам, у яких право на отримання такої допомоги виникло з дати набрання чинності зазначеним вище законом, тобто з 12 березня 2015 року. Крім того, судом встановлено, що 08.05.2019 [PERSON] звертався до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, в якому просив: визнати дії Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області щодо не проведення нарахування та виплати [PERSON] одноразової грошової допомоги в розмірі 148 801,68 грн. неправомірними; зобов`язати Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області нарахувати та виплатити [PERSON] одноразову грошову допомогу в розмірі 148 801,68 грн. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.06.2019 у справі №160/4205/19 у задоволенні адміністративного позову [PERSON] відмовлено з підстав того, що позивач невірно обрав спосіб захисту свого порушеного права, оскільки позовні вимоги, з урахуванням обставин, встановлених в ході розгляду справи, було заявлено до суб`єкта владних повноважень, який не допустив протиправних дій відносно позивача. Позивач в липні 2019 року в чергове звернувся до суду з цим позовом. Залишаючи позовну заяву без розгляду, апеляційний суд виходив з того, що позивачем пропущено шестимісячний строк звернення до суду, про порушення свого права був обізнаний, про що свідчить неодноразове звернення до відповідача та до суду. Дослідивши спірні правовідносини, колегія суддів зазначає таке. Частина перша статті 118 КАС України визначає, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом. Процесуальні строки визначаються днями, місяцями і роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати. Відповідно до частин першої та другої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Згідно із частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду регламентовані статтею 123 КАС України, відповідно до частини третьої якої якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду. Таким чином, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Верховний Суд наголошує на тому, що встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Без наявності строків на ту чи іншу процесуальну дію або без їх дотримання в адміністративному судочинстві виникнуть порушення прав сторін - учасників адміністративного процесу. Недотримання встановлених законом строків зумовлює чітко визначені юридичні наслідки. На підставі частини третьої статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду. Правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення таких причин - вони повинні бути поважними, реальними або непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інші подібні за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки. Інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо. Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, що позивач після отримання листа УМВС України в Дніпропетровській області від 28.09.2007 3/765 був обізнаний про порушення своїх прав та законних інтересів та намагався їх захистити в тому числі в судовому порядку, проте, отримавши відповідні рішення судів не скористався правом їх оскарження та в черговий раз звернувся до суду з позовом з тих самих підстав майже через 4 роки після ухвалення останнього судового рішення. Будь-яких об`єктивних підстав неможливості звернення до суду у строки, встановлені ст. 122 КАС України позивачем не наведено. Позивач в обгрунтування касаційної скарги посилається на постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 у справі № 210/5258/16-ц та від 23.01.2019 у справі № 210/2104/16-ц, в яких вказує, що суд дійшов висновку, що позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я. Водночас колегія суддів зазначає, що предметом спору у справах № 210/5258/16-ц та № 210/2104/16-ц було стягнення моральної шкоди, завданої нещасним випадком на виробництві з Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, що не є тотожним до спірних правовідносин у цій справі. У вказаних рішеннях Суд керувався пунктом 3 частини першої статті 268 ЦК України, згідно якої позовна давність не поширюється, зокрема, на вимогу про відшкодування шкоди, завданої, зокрема, каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я, крім випадків завдання такої шкоди внаслідок недоліків товару, що є рухомим майном, у тому числі таким, що є складовою частиною іншого рухомого чи нерухомого майна, включаючи електроенергію. Проте цей спір є публічно-правовим, предметом якого є призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням III групи інвалідності на підставі ч. 6 ст. 23 Закону України «Про міліцію», який регулюється іншими нормами матеріального права та застосуванню підлягають строки, встановлені ст. 122 КАС України. Відтак постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 у справі № 210/5258/16-ц та від 23.01.2019 у справі № 210/2104/16-ц не є релевантними до спірних правовідносин. Аналіз практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, ЄСПЛ виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних причин, внаслідок непереборних, незалежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб. За таких обставин колегія суддів погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про те, що позивач пропустив строк звернення до суду з цим позовом, не навівши при цьому поважних та об`єктивних причин пропуску вказаного строку, а тому позов залишено без розгляду. Відповідно до статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Результат розгляду: denied