Рішення адміністративного суду від 2022-09-08 00:00:00+03

У червні 2021 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (далі - ГУПФ, ПФУ відповідно) в якому просила: визнати протиправними дії ГУПФ щодо відмови у призначенні та виплаті пенсії за вислугу років; зобов`язати відповідача зарахувати до спеціального трудового стажу, який дає право на призначення пенсії за вислугу років період з 11.10.2017 по 31.01.2020; призначити та виплачувати з 11.02.2020 пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (далі Закон №1788-XII). Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2022 року позов задоволено. Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржив відповідач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. В апеляційній скарзі звертає увагу, що згідно з Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсії» (далі Закон № 2148-VІІІ) стаж, передбачений Законом 1788-XII для призначення пенсії за вислугу років особі необхідно набути до 12.10.2017. При наявності спеціального стажу роботи, визначеного в пункті «е» статті 55 Закону № 1788-XII на 11.10.2017 26 років 6 місяців, пенсія за вислугу років призначається за їх зверненням з дотриманням умов, передбачених цим Законом, з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року №2-р/2019 (далі з Рішення). Зазначає, що страховий стаж позивача становить 27 років 7 місяців, спеціальний стаж, що дає їй право на призначення пенсії за вислугу років становить 26 років 1 місяць, тому права на пенсію за вислугу років [PERSON] не має. Позивач відзиву на апеляційну скаргу не подав. У відповідності до частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС, в редакції, чинній на час звернення до суду з позовом), суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами. Переглянувши справу за наявними у ній матеріалами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав. Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що за приписами пункту «е» частини першої статті 55 Закону № 1788-ХІІ, в редакції, яка діяла після ухвалення Рішення, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку. На момент звернення позивача до відповідача пунктом "е" статті 55 Закону № 1788-ХІІ передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники охорони здоров`я, незалежно від віку, при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років, що дає право на призначення даного виду пенсії позивачу. Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, з таких міркувань. Апеляційним судом, з урахуванням встановленого судом першої інстанції, встановлено та підтверджено матеріалами справи те, що згідно з записами трудової книжки [NUMBER] [PERSON] з 23.08.1991 працювала з у Ворохтянській міській лікарні на посаді дільничної медсестри, з 08.04.1993 у Ланчинській районній лікарні на посаді дільничної медсестри. З 01.12.1995 переведена на посаду медсестри ФАПу с. Доброшів, 16.09.1996 переведена на посаду дільничної медсестри, 13.01.2000 переведена на посаду медсестри стоматкабінету, з 05.05.2003 на посаду старшої медсестри поліклініки, з 01.01.2004 на посаду старшої медсестри поліклініки, 28.02.2018 переведена до КЗ УПСМД Ланчинської селищної ради, 01.03.2018 позивач прийнята на посаду головної медичної сестри Комунального некомерційного підприємства «Центр первинно медико-санітарної допомоги Ланчинської селищної ради об`єднаної територіальної громади» (а.с.10-15). 11.02.2020 [PERSON] звернулася до ГУПФ із заявою №88/684 за призначенням/перерахунком пенсії (далі Заява), у якій просила призначити пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е»\~ статті 55 Закону № 1788-XII (а.с.17). ГУПФ Рішенням від 19.02.2020 № 306 (далі Рішення ГУПФ) відмовило [PERSON] у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон 1058-IV). Рішення ГУПФ обґрунтовано тим, що страховий стаж позивача становить 27 років 7 місяців. Законом № 2148-VІІІ скасовано норми законодавства в частині призначення пенсій за вислугу років, за винятком тих осіб, які мали таке право на дату набрання чинності цим Законом. У зв`язку з цим, до спеціального стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугу років, не зараховуються періоди роботи на відповідних посадах після, 11.10.2017. Працівники охорони здоров`я, які мають на 01.04.2015 25 років, або на 01.01.2016 25 років 6 місяців спеціального стажу роботи відповідно до пункту «е» статті 55 Закону № 1788-XII, пенсія за вислугу років призначається незалежно від віку. При наявності спеціального стажу роботи, визначеного в пункті «е» статті 55 Закону № 1788-XII на 11.10.2017 26 років 6 місяців, пенсія за вислугу років призначається за їх зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом № 1788-XII, з урахування Рішення. За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Положенням статті 1 Закону №\~ 1788-ХІІ встановлено, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом. Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначає Закон № 1058-IV. Статтею 8 Закону № 1058-IV передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг. Статтею 62 Закону № 1788-ХІІ визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу за відсутності такої книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно пункту 1 «Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України (далі КМУ) від 12.08.1993 № 637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Законом №2148-VIII, що набрав чинності 11 жовтня 2017 року доповнено пунктом 2-1 розділ XV Прикінцевих положень Закону №1058-IV, у якому зазначено, що мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачених статтями 52, 54 та 55 Закону № 1788-ХІІ, пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом № 1788-ХІІ. Пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком (стаття 51 Закону № 1788-ХІІ) Відповідно до частини першої статті 52 наведеного закону, право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники освіти, охорони здоров`я, а також соціального забезпечення, які в будинках-інтернатах для престарілих та інвалідів і спеціальних службах безпосередньо зайняті обслуговуванням пенсіонерів та інвалідів, відповідно до пункту «е» статті 55. Пунктом «е» частини першої статті 55 цього ж закону передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається КМУ, незалежно від віку. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» (далі Закон №213-VIII) статтю 55 Закону №1788-ХІІ викладено в новій редакції такого змісту: право на пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е» вказаної статті мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення незалежно від віку за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається КМУ, станом на 1 квітня 2015 року - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі - Закон № 911-VIII) у пункті «е» статті 55 Закону № 1788-ХІІ в абзаці першому слова незалежно від віку замінено словами та цифрами після досягнення 55 років і доповнено абзацами 12-25. Таким чином підвищено, зокрема, спеціальний стаж, необхідний для виходу на пенсію, для категорій працівників, визначених пунктами «д», «е», «ж» статті 55 Закону №1788-ХІІ, а Закон № 911-VIII встановив раніше не передбачений законодавством вік виходу на пенсію для окремих категорій громадян, а саме: 55 років - для працівників освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення (пункт «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ) за переліком, що затверджується у порядку, визначеному КМУ. Рішенням визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону №1788-XII зі змінами, внесеними Законом № 213-VIII, та Законом № 911-VIII. За приписами пункту «е» частини першої статті 55 Закону №1788-ХІІ, в редакції, яка після Рішення право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається КМУ, незалежно від віку. Ухвалюючи Рішення Конституційний Суд України вказав, що зміни у сфері пенсійного забезпечення мають бути достатньо обґрунтованими, здійснюватися поступово, обачно й у заздалегідь обміркований спосіб, базуватися на об`єктивних критеріях, бути пропорційними меті зміни юридичного регулювання, забезпечувати справедливий баланс між загальними інтересами суспільства й обов`язком захищати права людини, не порушуючи при цьому сутності права на соціальний захист. Втрата професійної працездатності або придатності не пов`язана з досягненням працівником певного віку, тому не може бути умовою для призначення пенсії за вислугу років. Мета призначення пенсії за вислугу років - забезпечити потрібні умови життя особам, робота яких пов`язана зі швидкою втратою професійних навичок (працездатності), що може настати до досягнення цими особами віку, потрібного для набуття права на пенсію за віком. Призначення пенсії за вислугу років є додатковою соціальною гарантією для осіб, які в особливих умовах виконували певні професійні функції. Конституційний Суд України вважає, що при запровадженні юридичного регулювання, за яким окремим працівникам освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення встановлено додатковий віковий критерій виходу на пенсію - 50 та 55 років, як додаткову умову для призначення пенсії за вислугу років, законодавець не мав об`єктивних підстав. Виходячи з вище наведеного на момент звернення позивача до ГУПФ пунктом "е" статті 55 Закону №1788-ХІІ передбачалося, що право на пенсію за вислугу років мають працівники охорони здоров`я, незалежно від віку, при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років, що дає право на призначення даного виду пенсії. Період роботи позивача, при її зверненні за призначенням пенсії, з 11.10.2017 до 31.01.2020 підлягає зарахуванню до спеціального трудового стажу, який дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення». На момент звернення позивача з Заявою до відповідача, спеціальний стаж роботи становив більше 25 років, а тому [PERSON] набула право на призначення пенсії за вислугу років на підставі пункту «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ. Отже вірними є висновки суду першої інстанції, що на момент звернення із заявою про призначення пенсії,позивач набула право на призначення пенсії за вислугу років на підставі пункту «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ. Таким чином, доводи апеляційної скарги відповідача не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи. Згідно статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підсумовуючи, враховуючи вимоги наведених правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення суд першої інстанції, правильно встановив обставини справи, не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, які могли б бути підставою для його скасування, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Результат розгляду: denied