Рішення адміністративного суду від 2022-10-25 00:00:00+03

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправними та скасувати постанови головного державного виконавця Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Фещенко І.І., постановлені у межах виконавчого провадження №64762232, а саме: - від 10.03.2021 про відкриття виконавчого провадження №64762232; - від 10.03.2021 ВП №64762232 про стягнення виконавчого збору у розмірі 12000 грн; - від 26.03.2021 ВП №64762232 про накладення штрафу у розмірі 1700 грн за невиконання боржником рішення суду без поважних причин; - від 13.04.2021 ВП №64762232 про накладення штрафу у розмірі 3400 грн за повторне невиконання боржником рішення суду без поважних причин; - від 14.04.2021 ВП №64762232 про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження. Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.02.2022 закрито провадження в адміністративній справі №640/22119/21 в частині позовних вимог щодо визнання протиправними та скасування постанов головного державного виконавця Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Фещенко І.І., постановлені у межах/поза межами виконавчого провадження №647762232 від 26.03.2021 про накладення штрафу у розмірі 1700 грн. за невиконання боржником рішення суду без поважних причин; від 13.04.2021 про накладення штрафу у розмірі 3400 грн. за повторне невиконання боржником рішення суду без поважних причин; від 14.04.2021 про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження. У зв`язку із викладеним, у даній справі розглядаються позовні вимоги в частині визнання протиправними та скасування постанов головного державного виконавця Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Фещенко І.І., постановлені у межах виконавчого провадження №64762232 від 10.03.2021 про відкриття виконавчого провадження №64762232 та від 10.03.2021 ВП №64762232 про стягнення виконавчого збору у розмірі 12 000 грн. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.02.2022 у задоволенні позову відмовлено. Позивач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що оскаржувані рішення відповідача є неправовірними. Третьою особою подано заперечення на апеляційну скаргу. Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що постановою Київського апеляційного суду від 01.02.2021 у справі №755/7000/19 заяву стягувача про забезпечення позову задоволено частково: зобов`язано відповідача, [PERSON] , передавати позивачу [PERSON] , малолітню доньку [PERSON] , [INFO] , щосуботи та щонеділі з 10 год. 00 хв. до 18 год. 00 хв. в присутності батька. У зв`язку з надходженням на адресу Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від [PERSON] заяви про відкриття виконавчого провадження від 02.03.2021 (вх.№6021 від 09.03.2021) та виконавчого листа від 01.02.2021 №755/7000/19 постановою від 10.03.2021 відкрито виконавче провадження №64762232 щодо зобов`язання [PERSON] передавати [PERSON] малолітню дочку [PERSON] , [INFO] , щосуботи та щонеділі з 10 год. 00 хв. до 18 год. 00 хв. в присутності батька. Не погодившись з таким рішеннями виконавця про відкриття виконавчого провадження та про стягнення виконавчого збору, позивач звернувся з даним позовом до суду. Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що дії відповідача щодо неналежного повідомлення позивача про відкриття виконавчого провадження №64762232 жодним чином не спростовують висновків правомірності прийнятої постанови про відкриття виконавчого провадження від 10.03.2021 ВП №64762232. Також суд вказав, що відповідачем правомірно обраховано розмір виконавчого збору щодо виконання виконавчого листа від 23.02.2021 №755/7000/19, виданого Дніпровським районним судом міста Києва. Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого. У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), яка з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності. Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного. Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини. Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ. Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Згідно пункту 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження. Суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС). Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій. Згідно частини першої статті 287 КАС учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб. Таким чином, рішення, дії чи бездіяльність виконавця можуть бути оскаржені до адміністративного суду виключно у тому випадку, якщо законом не встановлений інший порядок їх оскарження. Водночас, нормами чинного законодавства встановлені особливі правила оскарження рішень, дій чи бездіяльності виконавця при виконанні ним судових рішень, ухвалених, зокрема, у господарських та цивільних справах. Відповідно до частини першої статті 74 Закону № 1404-VIII рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Так, згідно статті 447 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. Аналіз викладених норм дає підстави для висновку, що оскарження рішення, дії або бездіяльності виконавця під час примусового виконання ним рішення цивільного суду здійснюється за правилами цивільного судочинства. Як вже зазначалося, частина перша статті 74 Закону № 1404-VIII містить правило, відповідно до якого оскарження рішення, дії чи бездіяльності виконавця щодо виконання судового рішення здійснюється до того суду, який таке рішення ухвалив (у даному випадку до цивільного суду). Будь-яких особливостей чи винятків із наведеного правила щодо оскарження постанов про стягнення виконавчого збору, про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафу норми Закону № 1404-VIII чи будь-якого іншого законодавчого акту не містять. Верховний Суд України у постановах від 24 лютого 2016 року у справі № 6-3077цс15, від 11 листопада 2015 року у справі № 6-2187цс15 висловив правовий висновок, згідно якого якщо законом установлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, то це виключає юрисдикцію адміністративних судів у такій категорії справ. Підтримуючи такий висновок, Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 216/749/14-ц наголосив на тому, що положення пункту 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» та пункту 3 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 13 грудня 2010 року № 3 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби» не є нормами матеріального права, оскільки вони прийняті органами судової влади. При цьому, частина друга статті 74 Закону № 1404-VIII («рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом») стосується виключно виконавчих проваджень, у яких виконуються не рішення судів, а рішення інших органів. У тому числі зазначена норма стосується виконавчих проваджень, які відкрито з виконання згаданих постанов виконавця, які в силу пункту 5 частини першої статті 3 Закону № 1404-VIII є виконавчими документами. Так, аналіз правової конструкції частини другої статті 74 Закону № 1404-VIII свідчить, що словосполучення «у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, <…> штрафів <…>» (родовий відмінок) стосується словосполучення «щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб)» (родовий відмінок), а не «рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби» (називний відмінок). Натомість, правові висновки Верховного Суду щодо застосування частини другої статті 74 Закону № 1404-VIII ґрунтуються на тому, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані. Такі висновки викладені, зокрема Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 6 червня 2018 року у справі №921/16/14-г/15, у справі №127/9870/16-ц та у справі №2-01575/11, від 28 листопада 2018 року у справі №2-01575/11, від 13 березня 2019 року у справі №545/2246/15-ц, від 3 та 10 квітня 2019 року у справах №370/1288/15 та №766/740/17-ц відповідно, від 29 травня 2019 року у справі №758/8095/15-ц, від 2 жовтня 2019 року у справі №766/10138/17-ц, від 16 жовтня 2019 року у справі №1940/1957/18, від 15 січня 2020 року у справі №1.380.2019.001073 та від 29 вересня 2020 року у справі №295/6656/14-ц, а також у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 3 квітня 2019 року у справі №344/1016/18 та у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 29 жовтня 2020 року у справі №160/4071/20, від 31 березня 2021 року у справі №640/18024/20. Не надаючи оцінку наведеним правовим висновкам Верховного Суду, колегія суддів констатує, що їх застосування судами при вирішенні спорів є обов`язковим (частина перша статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», частина п`ята статті 242 КАС, частина шоста статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). При цьому, суд враховує неможливість застосування правових висновків Великої Палати Верховного Суду, що викладені у постанові від 14.12.2021 по справі № 2610/27695/2012 щодо принципів верховенства права та ефективності провадження як механізму судового захисту (оскарження має відбуватися у межах однієї юрисдикції), оскільки у вказаному рішенні Велика Палата Верховного Суду відступила від згаданого вище попереднього висновку лише в частині, що стосується оскарження постанов державного виконавця про накладення штрафу за невиконання рішення про стягнення аліментів. У зв`язку із цим, вимоги позивача, які стосуються оскарження постанови державного виконавця від 10.03.2021 про відкриття виконавчого провадження №64762232, окрім пункту 3 цієї постанови, підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, а щодо пункту 3 цієї постанови, а також постанови від 10.03.2021 ВП №64762232 про стягнення виконавчого збору - в порядку адміністративного судочинства. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 238 КАС суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства. Відтак, провадження у справі в частині оскарження постанови державного виконавця від 10.03.2021 про відкриття виконавчого провадження №64762232, окрім її пункту 3, підлягає закриттю. Щодо клопотання позивача про роз`єднання позовних вимог, колегія суддів зазначає таке. Відповідно до частин першої, четвертої, шостої статті 172 КАС в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом. Суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи вправі до початку розгляду справи по суті роз`єднати позовні вимоги, виділивши одну або декілька об`єднаних вимог в самостійне провадження, якщо це сприятиме виконанню завдання адміністративного судочинства. Отже, роз`єднання позовних вимог можливе виключно до початку розгляду справи по суті. Можливості вирішення цього питання на стадії апеляційного оскарження норми чинного законодавства не передбачають. Щодо клопотання позивача про передачу частини позовних вимог на розгляд Васильківського міськрайонного суду Київської області. Відповідно до частини третьої статті 319 КАС у разі закриття судом апеляційної інстанції провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 238 цього Кодексу суд за заявою позивача в порядку письмового провадження постановляє ухвалу про передачу справи до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. У разі наявності підстав для підсудності справи за вибором позивача у його заяві має бути зазначено лише один суд, до підсудності якого відноситься вирішення спору. Оскільки позивачем у позові були об`єднані вимоги, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства, то вирішення питання передачі справи до суду першої інстанції іншої юрисдикції є неможливим. Щодо суті спору в частині стягнення виконавчого збору, колегія суддів зазначає таке. Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. За змістом пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України; ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом. Отже, примусовому виконанню в порядку Закону України «Про виконавче провадження» підлягають такі виконавчі документи як виконавчий лист, ухвала чи постанова суду у передбачених законом випадках. У справі, що розглядається відповідачем здійснювалося виконання виконавчого листа, що виданий на підставі постанови суду апеляційної інстанції у цивільній справі, якою за результатами розгляду апеляційної скарги було постановлене нове судове рішення щодо забезпечення позову. Відповідно до частин першої, сьомої статті 149 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу. Згідно пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. У спірних правовідносинах, апеляційним судом у цивільній справі було прийнято рішення у формі постанови, яким вирішено ухвалити нове судове рішення щодо питання забезпечення позову. Звертаючись до суду у справі, що розглядається, позивач вказував на те, що вказане рішення є таким, що підлягає негайному виконанню. Так, відповідно до частини першої статті 157 ЦПК ухвала суду про забезпечення позову є виконавчим документом та має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом. Така ухвала підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження. Колегія суддів зазначає, що зовнішня форма рішення, яке увалюється судом апеляційної інстанції, не змінює суті ухваленого ним нового рішення, яке за своєю внутрішньою формою є ухвалою. Відтак, на переконання колегії суддів з огляду на зміст питань, які були вирішені 01.02.2021 у справі №755/7000/19 Київським апеляційним судом, то ухвалена цим судом постанова від 01.02.2021 у згаданій справі за своєю суттю та внутрішньою формою є ухвалою, яка у відповідності до частини першої статті 157 ЦПК підлягає негайному виконанню. Факт видачі виконавчого листа за вказаною постановою суду та вказівка на цьому виконавчому листі дати набрання рішенням суду законної сили, наведених обставин не змінює. Відтак, спірне виконавче провадження слід розглядати як таке, у якому здійснюється виконання примусове виконання рішення за виконавчим документом, що підлягає негайному виконанню. Відповідно до частин першої, четвертої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). Отже, при відкритті виконавчого провадження, державний виконавець має прийняти рішення про стягнення виконавчого збору у встановленому законом розмірі. Водночас, із наведеного правила є винятки. Так, пунктом 1 частини п`ятої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавчий збір не стягується за <…> за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню. Враховуючи, що судом встановлено здійснення у спірному виконавчому провадженні примусового виконання судового рішення за виконавчим документом, що підлягає негайному виконанню, то підстави для стягнення виконавчого збору у даному випадку були відсутні. Таким чином, оскаржувана позивачем постанова від 10.03.2021 про відкриття виконавчого провадження №64762232 в частині пункту 3 та постанова від 10.03.2021 ВП №64762232 про стягнення виконавчого збору є неправомірними та підлягають скасуванню. Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв помилкове рішення про відмову у задоволенні позову. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя . Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Інші доводи учасників справи висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини. Щодо заявленого третьою особою клопотання про відшкодування витрат на правову допомогу, колегія суддів зазначає таке. Відповідно до частин першої, восьмої, десятої, одинадцятої статті 139 КАС при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. У випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору. У разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду внаслідок необґрунтованих дій позивача відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи. Судові витрати третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, стягуються на її користь зі сторони, визначеної відповідно до вимог цієї статті, залежно від того, заперечувала чи підтримувала така особа заявлені позовні вимоги. Судом апеляційної інстанції не було встановлено обставин, які б свідчили про зловживання позивачем процесуальними правами або ж вчинення ним необґрунтованих дій, що призвели до закриття провадження у справі. При цьому, клопотання про закриття провадження, подання скарги на дії та рішення виконавця в іншому порядку, тощо, про обставини зловживань не свідчать. Враховуючи, що судом зарито провадження у справі в частині позовних вимог, а в іншій частині вимоги позивача задоволені, то відсутні підстави для задоволення клопотання третьої особи про відшкодування на її користь витрат на правову допомогу. Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 КАС. Відповідно до пункту другого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. За змістом частини першої статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Відповідно до частини першої статті 319 КАС судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу. За таких обставин, оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, провадження в частині позовних вимог підлягає закриттю, а в іншій частині вимог позов підлягає задоволенню.

Результат розгляду: partial