Рішення адміністративного суду від 2022-01-10 00:00:00+02

[PERSON] звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, просив: визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо не нарахування та не виплати компенсації втрати частини пенсії за період з 01.12.2010 р. по 31.12.2017 р. у зв`язку з порушенням строків її виплати; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області здійснити нарахування компенсації втрати частини грошових доходів відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою КМУ від 21.02.2001 р. №159 та деталізованого у Додатку до цієї постанови; зобов`язати Пенсійний фонд України здійснити виплату компенсації в розмірі 1250108,44 грн. втрати частини недоотриманої пенсії за період з 01 грудня 2010 р. по 31 грудня 2017 р. включно, у зв`язку з порушенням строків виплати, за весь час затримки її виплати - з 1 грудня 2010 року по день фактичної виплати 17.05.2021 року. В обґрунтування позову зазначено, що в квітні на виконання судового рішення, яке набрало законної сили в іншій справі, Управлінням виплачено донараховану позивачу пенсію за період з 01 грудня 2010 року по 31 грудня 2017 року. Проте, при нарахуванні пенсії Управлінням не виплачено суми компенсації за порушення строків розрахунку, такі дії органом пенсійного фонду не вчинено і на відповідне звернення позивача. З огляду на те, що відповідачем не виконано обов`язок, передбачений ст. 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», компенсацію втрати частини доходу у зв`язку із затримкою його виплати не здійснило, позивач вимушений звернутись до суду із цим позовом за захистом своїх прав та інтересів. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2021 року адміністративний позов задоволено частково. Суд визнав протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо нарахування та виплати [PERSON] компенсації втрати частини пенсії за період з 01.12.2010 р. по 31.12.2017 р., у зв`язку з порушенням строків її виплати. Зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області здійснити нарахування компенсації втрати частини недоотриманої пенсії [PERSON] за період з 01 грудня 2010 р. по 31 грудня 2017 р. включно, у зв`язку з порушенням строків виплати, за весь час затримки її виплати з 01 грудня 2010 року по день фактичної виплати 17 травня 2021 року. Зобов`язав Пенсійний фонд України здійснити виплату нарахованої [PERSON] компенсації втрати частини недоотриманої пенсії за період з 01 грудня 2010 р. по 31 грудня 2017 р. включно, у зв`язку з порушенням строків виплати, за весь час затримки її виплати з 01 грудня 2010 року по день фактичної виплати 17 травня 2021 року. У задоволенні іншої частини позовних вимог суд відмовив. Вирішуючи спір по суті та частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що основною умовою для виплати громадянину компенсації, передбаченої ст. 2 Закону №2050-ІІІ та Порядком №159, є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів. Кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації громадянину частини доходу, у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи, організації всіх форм власності і господарювання застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру. Виплата компенсації втрати частини доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення. Разом з цим, проаналізувавши приписи Положення про головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 року №28-2, постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання організації виплати пенсії та грошової допомоги» від 16.12.2020 року №1279 та положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.2014 року №280, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що з 01 квітня 2021 року повноваження щодо виплати нарахованої пенсії перейшли від головних управлінь до Пенсійного фонду України. Посилаючись на зменшення обсягу компетенції головних управлінь в частині проведення виплати пенсії, суд першої інстанції визначив, що належним та ефективним способом захисту порушених прав та інтересів позивача має бути реалізованим Пенсійним фондом України шляхом покладення обов`язку виплатити позивачу суми компенсації втрати частини доходу саме на цей орган. В апеляційній скарзі Пенсійний фонд України, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судове рішення в частині покладених на цей орган зобов`язань та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки приписам постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання організації виплати пенсії та грошової допомоги» від 16.12.2020 року №1279 і помилково не враховано, що Пенсійний фонд України здійснює фінансування пенсій шляхом розподілу коштів, що надходять на його видатковий рахунок, та спрямування їх на виплату пенсії. Посилаючись на те, що централізоване перерахування коштів на виплату пенсії не є персоналізованим, апелянт вказує, що така процедура перерахування коштів не передбачає визначення розміру виплати кожній особі окремо та за призначенням направлена на спрощення проходження коштів від Фонду до уповноваженої організації або банку. Судом першої інстанції з`ясовано та як встановлено під час апеляційного розгляду, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 05 серпня 2019 року, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11 грудня 2019 року по справі №420/1640/19, частково задоволено адміністративний позов [PERSON] . Суд визнав протиправним та скасував рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про відмову в перерахунку пенсії від 19 лютого 2019 року б/н. Зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області здійснити перерахунок розміру пенсії [PERSON] із грошового забезпечення за останньою штатною посадою перед звільненням, зазначеного в грошовому атестаті Головного управління МНС України в Одеській області (для встановлення пенсії), а саме: окладу за військовим званням - 135 грн., посадового окладу - 1450 грн., процентної надбавки за вислугу років - (35%) 554,75 грн., надбавки за виконання особливо важливих завдань (50%) - 1069,88 грн., надбавки за роботу в умовах режимних обмежень (15%) - 217,50 грн., премії за підсумками роботи (1679,3%) - 24350,0 грн., відповідно до вимог ч. 3 ст. 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», в редакції, згідно з рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, та здійснити виплату недотриманої пенсії, з моменту виходу на пенсію, 1 грудня 2010 року. На виконання судового рішення, яке набрало законної сили у вказаній справі, Управлінням 21.12.2019 року складено розрахунок на доплату пенсії у загальному розмірі 955883,26 грн. за пенсійною справою №1504007616/26, включено відповідні відомості до Реєстру рішень, виконання яких здійснюється за окремою бюджетною програмою. Фактично перерахування коштів на картковий рахунок позивача відбулось 17.05.2021 року. Під час проведення цих виплат Управління не здійснило нарахування компенсації встрати частини дохів позивачем. На звернення позивача Управління у листі від 23.06.2021 року за №10099-9300/Д-02/8-1500/21 зазначило, що поточна пенсія нараховувалась та виплачувалась своєчасно, а звернення відбулось стосовно виплати компенсації частини доходів, отримання яких вирішено в судовому порядку. Таким чином, законні підстави для компенсації втрати таких доходів відсутні. Крім того, Управління зазначило, що проведення розрахунку компенсації не було предметом судового розгляду по справі №420/1640/19, а отже з вчиненням таких дій орган пенсійного фонду вийде за межі зобов`язань, покладених судовим рішенням. Не погоджуючись з відмовою Управління у виплаті компенсації несвоєчасно одержаного доходу (пенсії), посилаючись на допущення відповідачем протиправної бездіяльності, позивач звернувся до суду із цим позовом, в якому ставиться питання про зобов`язання органу пенсійного фонду вчинити відповідні дії в судовому порядку. Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів виходить з наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058-IV нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом. Так, за правилами ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 року №2050-III підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Згідно із ст. 2 вказаного Закону компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, в тому числі пенсії або щомісячне довічне грошове утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством. За правилами ст.ст. 3, 4 Закону України від 19.10.2000 року №2050-III сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Вказані правилами Закону України від 19.10.2000 року №2050-III кореспондуються із положеннями Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року №159. Аналіз наведених норм законодавства показав, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації громадянину частини доходу, в тому числі пенсії, у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (зокрема, пенсії). Компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування, тобто, чи самим підприємством, установою чи організацією добровільно або на виконання судового рішення. При цьому, використане у ст. 3 Закону України від 19.10.2000 року №2050-ІІІ формулювання, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення. Зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень ст.ст. 1-3 вказаного Закону дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені. Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду України від 11 липня 2017 року у справі №21-2003а16, Верховного Суду від 22 червня 2018 року у справі №810/1092/17 та від 13 січня 2020 року у справі №803/203/17, від 15 жовтня 2020 року у справі №240/11882/19 та, з огляду на подібність правовідносин, відповідно до приписів ч. 5 ст. 242 КАС України підлягає застосуванню у даній справі. Зазначене свідчить про правильність висновків суду першої інстанції стосовно обґрунтованості позовних позивача в частині допущення відповідачем протиправної бездіяльності щодо компенсації втрати частини доходу та наявність підстав для зобов`язання суб`єкта владних повноважень провести такі виплати в судовому порядку. Разом з цим, відповідно до ч. 1 ст. 52 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 року №2262-XII пенсіонерам з числа військовослужбовців строкової служби і членів їх сімей пенсії виплачуються органами Пенсійного фонду України за місцем фактичного проживання пенсіонера, незалежно від реєстрації місця проживання. Слід враховувати, що згідно із п.п. 5 п. 4 Положення про головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 року №28-2, зареєстрованого в реєстрі 15.01.2015 року за №41/26486, Головне управління Фонду відповідно до покладених на нього завдань здійснює призначення (перерахунок) та виплату пенсій військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу та іншим особам (крім військовослужбовців строкової служби та членів їх сімей), які мають право на пенсію згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». В свою чергу, у Положенні про Пенсійний фонд України, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.2014 року №280, передбачено, що Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню. Пенсійний фонд України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства. Основними завданнями Пенсійного фонду України є: реалізація державної політики з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; внесення пропозицій Міністрові соціальної політики щодо забезпечення формування державної політики із зазначених питань; виконання інших завдань, визначених законом. Проаналізувавши покладені на Пенсійний фонд України завдання, апеляційний суд враховує, що серед функцій та прав Пенсійного фонду України, передбачених у п.п. 4, 5, 6 Положення від 23.07.2014 року №280, не передбачено повноважень щодо призначення, перерахунку та виплати пенсій, у тому числі військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу та іншим особам (крім військовослужбовців строкової служби та членів їх сімей), які мають право на пенсію згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Слід зазначити, що постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання організації виплати пенсії та грошової допомоги» від 16.12.2020 року №1279 затверджено Порядок виплати і доставки пенсій та грошової допомоги за місцем фактичного проживання одержувачів у межах України організаціями, що здійснюють їх виплату і доставку. Цей Порядок визначає механізм виплати пенсій та грошової допомоги їх одержувачам у готівковій формі за зазначеним у заяві місцем їх фактичного проживання в межах України організаціями, що згідно із законодавством мають право здійснювати виплату і доставку пенсій та грошової допомоги. Прийняття та набрання чинності постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання організації виплати пенсії та грошової допомоги» від 16.12.2020 року №1279 на повноваження головних управлінь Пенсійного фонду України не вплинуло, обсяг функцій головних управлінь Пенсійного фонду України, у тому числі стосовно призначення (перерахунок) та виплати пенсій військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу та іншим особам (крім військовослужбовців строкової служби та членів їх сімей), які мають право на пенсію згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», залишається не змінним. Таким чином, обставин для застосування приписів ст. 48 КАС України в частині залучення другого відповідача та покладення на нього обов`язку з виплати нарахованих сум компенсації втрати частини доходу на момент вирішення цієї справи у суду першої інстанції не виникло. З огляду на те, що обов`язок з виплати пенсії покладається на головне управління, в якому позивач перебуває на обліку, колегія суддів погоджується із доводами апелянта про те, що зобов`язання Пенсійного фонду України здійснити відповідну виплату відбулось з порушенням вказаних правил нормативно-правових актів та закону. Перевіряючи обґрунтованість вимог Пенсійного фонду України в апеляційній скарзі про визнання поважними причин неподання до суду першої інстанції доказів, які підтверджують викладені у скарзі обставини, та прийняття до розгляду форми списку і опису списків, передбачених додатками 2 і 3 до Порядку №1596, апеляційний суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне. Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. За правилами ч.ч. 1, 2 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно із ч.ч. 2, 3 ст. 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Перевіряючи представлені під час апеляційного розгляду матеріали, апеляційний суд враховує, що форми списку і опису списків, передбачені додатками 2 і 3 до Порядку №1596, є тими документами, які складені з метою реалізації вимог Законів України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», «Про банки і банківську діяльність» та постанови Кабінету Міністрів України від 16.12.2020 року №1279, не містять даних про обставини справи і спірних правовідносин, що виникли між позивачем та органом пенсійного фонду, а відтак у розумінні положень ч.ч. 1, 2 ст. 72 КАС України не є доказами в адміністративному судочинстві. Подання цих матеріалів не впливає на вирішення спору по суті і не зумовлює застосування процесуальних заходів з перевірки цих матеріалів на предмет належності чи допустимості, у тому числі можливості прийняття їх до розгляду. Враховуючи викладене, оскільки висновки суду першої інстанції не у повній мірі відповідають нормам матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідно до ст. 317 КАС України підлягає скасуванню у відповідній частині з ухваленням в цій частині нового судового рішення. Відповідно до приписів ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Результат розгляду: partial