Рішення адміністративного суду від 2022-06-06 00:00:00+03

Короткий зміст позовних вимог. У листопаді 2021 року громадянин Гвінеї [PERSON] звернувся до суду першої інстанції з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (далі - ГУ ДМС України в Одеській області) в якому просив: - визнати протиправною бездіяльність щодо нерозгляду його заяви про оформлення довідки про звернення за захистом в Україні від 22.10.2021, що зареєстрована за № С-1334/6/5101-21 та зобов`язати її розглянути. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що являється громадянином Гвінеї та йому в цій країні загрожує смертельна небезпека, у зв`язку з наявністю родинних зв`язків з опозиціонером. Знаходячись в Україні, він звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про прийняття документів для оформлення довідки про звернення за захистом в Україні. Вважає, що відповідач, не розглянувши дану заяву, порушив, Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 №3671-VI (далі - Закон №3671-VI), адже даний законодавчий акт не визначає такої підстави для її нерозгляду, як повторність звернення. Позивач наголошував, що міграційна служба, у випадку необґрунтованості заяви про визнання біженцем або особи, яка потребує додаткового захисту, повинна була прийняти рішення про відмову в її прийнятті. Окрім того, як наголошував позивач, у відповіді на його звернення, ГУ ДМС України в Одеській області не зазначило про невідповідність поданої ним заяви формі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також про порушення порядку звернення із такою заявою. Короткий зміст рішення суду першої інстанції. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14 січня 2022 року, ухваленого за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, у задоволенні позову громадянину Гвінеї [PERSON] - відмовлено. Відмовляючи в задоволенні заявлених вимог, суд виходив із обставин неодноразового звернення позивача із заявою про оформлення довідки про звернення за захистом в Україні та про наявність рішень міграційної служби про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Також, суд виходив із наявності судових рішень, які підтвердили правильність висновків ГУ ДМС України в Одеській області про відсутність підстав для оформлення позивачу документів для вирішенні питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Досліджуючи зміст заяв позивача про оформлення довідки про звернення за захистом в Україні та ситуацію в країні його походження, суд встановив відсутність нових обставин, які б можливо було кваліфікувати як індивідуальне переслідування шукача притулку. За таких обставин, суд першої інстанції, покликаючись на Директиви Європейського парламенту та Ради ЄС «Про загальні процедури надання і позбавлення міжнародного захисту» №2013/32/ЕU від 26.06.2013 та норми національного законодавства у вказаній сфері, поважав, що заяву позивача, яка є предметом даного розгляду, не можна вважати повторною, адже в неї відсутні умови, зазначені у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI, після прийняття остаточного рішення за попередньою заявою. Також суд першої інстанції покликався на висновки Верховного Суду, викладені в постановах Верховного Суду від 15.03.2019 у справі №820/5430/17 та від 07.07.2021 у справі № 520/6823/2020 щодо визначення «повторної заяви» особи, якій відмовлено у наданні захисту. Резюмуючи викладене, суд першої інстанції зробив висновок, що повторне звернення до органу міграційної служби із заявою про надання захисту з підстав, які тотожні відомостям, спростованим під час судового розгляду в межах розгляду справ №420/5709/18 та №420/6392/20, є підставою для суб`єкта владних повноважень вважати дану заявою неприйнятною для розгляду, відповідно до принципу неприпустимості повторного розгляду. Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву. Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим громадянин Гвінеї [PERSON] , в апеляційній скарзі, просить його скасувати та ухвалити нове про задоволення позову. Як випливає з доводів апеляції, визначальним є незгода скаржника з рішенням суду першої інстанції про правомірність дій міграційного органу щодо нерозгляду його заяви, відповідно до Закону №3671-VI. Як вважає скаржник, ГУ ДМС України в Одеській області, в порушення частини 4 статті 15 Закону №3671-VI повинно було прийняти рішення про відмову в розгляді його заяви про оформлення довідки про звернення за захистом в Україні, а не направляти на його адресу листа з рекомендаціями звернутися до відділу організації запобігання нелегальній міграції, реадмісії та видворення Управління у справах іноземців та осіб без громадянства, в компетенцію якого не входить розгляд заяв про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Скаржник наголошує, що порушення ГУ ДМС України в Одеській області процедури розгляду його заяви щодо оформлення довідки про звернення за захистом в Україні є визначальним, щоб зобов`язати даного суб`єкта владних повноважень її розглянути та прийняти відповідне рішення. У відзиві на апеляцію ГУ ДМС України в Одеській області наголошує на необґрунтованість її доводів та правильність висновків суду першої інстанції. В обґрунтування сказаного, ГУ ДМС України в Одеській області зазначає про встановлення, раніше ухваленими судовими рішеннями, де розглядалися звернення позивача про надання міжнародного захисту, що його побоювання стати жертвою переслідування є безпідставними та не ґрунтуються на фактичних обставинах справи. За таких умов, на думку ГУ ДМС України в Одеській області, чергове звернення позивача не відповідало вимогам повторної заяви про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, а відтак правомірно розглянуто в порядку Закону України «Про звернення громадян» та Закону №3671-VI. Пункт 3 частини 1 статті 311 КАС України надає підстави суду апеляційної інстанції розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). Фактичні обставини справи. [PERSON] є уродженцем м. Конакрі, Гвінея, за національністю гвінеєць, за віросповіданням мусульманин-суніт, прибув до України легально у 2012 році з метою навчання. 08.10.2018 [PERSON] звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в обґрунтування якої зазначив, що його дядько був членом політичної партії FPI в 2016-2017 роках. Партія влади звинуватила його у розкраданні великої суми грошових коштів, після чого він покинув країну, а позивач припинив навчання, оскільки не здатний за нього платити. У заяві [PERSON] наголошував, що не може повернутись у Гвінею, оскільки, в разі повернення, його заарештують задля того, щоб дядько повернувся. За результатами розгляду особової справи заявника, ГУ ДМС України в Одеській області дійшло висновку, що заява [PERSON] є очевидно необґрунтованою і в останнього відсутні умови, зазначені в пунктах 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI. Міграційний орган дійшов висновку, що звернення щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, використовується заявником для отримання легалізації на території України. Наказом ГУ ДМС України в Одеській області №195 від 11.10.2018 [PERSON] відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Даний наказ був оскаржений [PERSON] до суду, проте, судовим рішенням, яке набрало законної сили (справа №420/5709/18), в задоволенні позову йому було відмовлено на підставі відсутності переслідування за ознаками раси, національності, віросповідання, громадянства, належності до певної соціальної групи або наявності певних політичних переконань. 11.06.2020 [PERSON] вдруге звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту де зазначив, що не бажає повертатися на територію країни громадянської належності з причин побоювання зазнати переслідування, а також у зв`язку з фінансовими проблемами та через відсутність у Гвінеї близьких родичів. 02.07.2020 ГУ ДМС України в Одеській області видало наказ №124 про відмову громадянину Гвінеї [PERSON] в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зазначивши. Зокрема, в даному документі зазначено, що звернення [PERSON] за захистом, обумовлено першочерговою потребою у легалізації на території України, про що свідчить тривале нелегальне перебування на території України та порушення норм українського законодавства. Позивач оскаржив наведену відмову до суду та за результатами розгляду справи у судових інстанціях усіх рівнів, у задоволенні позову відмовлено (справа №420/6392/20). Рішення судів в даній справі висновувалися на тому, що у заяві позивача від 11.06.2020 наведено обставини, котрі раніше були предметом дослідження міграційною службою, та органами судової влади, водночас, нововиявлених деталей щодо обставин проживання, та побоювання повернутися до Гвінеї, які б можливо було кваліфікувати як індивідуальні переслідування щодо нього, в разі повернення до країни громадянської належності, позивачем не зазначено. За таких підстав, суди дійшли висновку, що у заяві від 11.06.2020 [PERSON] не навів обставин, які б свідчили про зміну/появу умов, передбачених пунктом 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI. 21.10.2021 громадянин Гвінеї [PERSON] втретє звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про прийняття документів щодо оформлення довідки про звернення за захистом в Україні, до якої додав, зокрема заяву про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту. В якості підстав, в даній заяві зазначені ті ж самі обставини, що і в попередніх заявах. Листом ГУ ДМС України в Одеській області від 27.10.2021 «Щодо повторного звернення за міжнародним захистом», повідомило громадянина Гвінеї [PERSON] про неодноразовий розгляд його заяв та прийняття відповідних рішень. Позивачу запропоновано звернутись до відділу міграційного контролю Управління у справах іноземців та осіб без громадянства для проведення відповідної процедури ідентифікації, оформлення матеріалів та повернення до країни походження. Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та оцінка суду апеляційної інстанції доводів апелянта та висновків суду першої інстанції. Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для її задоволення, з огляду на таке. Визначальним, в контексті спірних правовідносин, є питання наявності або відсутності в органу міграційної служби обов`язку примати рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту, у випадку, якщо таке рішення вже приймалося за неодноразовими зверненнями шукача притулку. Також є важливим встановити про наявність в органу міграційної служби права, за таких умов, відмовити заявнику розглядати його заяву про набуття міжнародного захисту, відповівши листом. Вирішуючи наведене проблемне питання, колегія суддів указує таке. Приписами статті 7 Закону №3671-VI передбачено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту: реєструє заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та подані документи; ознайомлює заявника або його законного представника під їх власний підпис з порядком прийняття рішення за їх заявами, правами та обов`язками особи, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; проводить дактилоскопію особи, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; у разі потреби направляє особу на обстеження для встановлення віку у порядку, встановленому законодавством України; заповнює реєстраційний листок на особу, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та членів її сім`ї, які не досягли вісімнадцятирічного віку, або на дитину, розлучену із сім`єю, від імені якої заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, подав її законний представник; заповнює інші необхідні документи; оформлює особову справу; роз`яснює порядок звернення про надання безоплатної правової допомоги відповідно до закону, що регулює надання безоплатної правової допомоги; заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи. Відповідно до частини першої статті 8 Закону №3671- VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання. Згідно з пунктом 2.1 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 №649 (далі - Правила №649) уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом: а) встановлює особу заявника; б) реєструє заявника в журналі реєстрації осіб, які бажають подати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 1) (далі - журнал реєстрації осіб); в) інформує заявника мовою, яку він/вона розуміє, про умови, за яких в Україні особа може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про її права та обов`язки, а також про наслідки невиконання обов`язків; г) забезпечує надання заявнику послуг перекладача, у тому числі через систему відеоконференцзв`язку; ґ) перевіряє дотримання заявником передбаченого статтею 5 Закону порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; д) з`ясовує місце тимчасового перебування (проживання) заявника (фактичну адресу проживання в Україні); е) протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви; є) проводить дактилоскопію заявника; ж) заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи; з) роз`яснює порядок звернення за безоплатною правовою допомогою мовою, яку розуміє заявник. Відповідно до пункту 2.2 Правил №649 рішення щодо прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається територіальним органом ДМС протягом робочого дня, в який до нього звернулась відповідна особа. За правилами пункту 2.4 Правил №649 у разі наявності передбачених Законом підстав територіальний орган ДМС ухвалює рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оформлюється наказом (додаток 2). Після ухвалення рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС: видає особі письмове повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням підстав для відмови у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 3); під підпис ознайомлює заявника з порядком оскарження рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; вносить відповідні відомості до журналу реєстрації осіб. Як згадувалося вище, причиною неприйняття ГУ ДМС України в Одеській області рішення стосовно заяви громадянина Гвінеї [PERSON] про оформлення довідки про звернення за захистом в Україні, було те, що стосовно його персони вже приймалося рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту і правомірність такого рішення була підтверджена судом. Водночас варто зауважити, що законодавством визначено наступні варіанти поведінки суб`єкта владних повноважень, до якого надійшла заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а саме: прийняття територіальним органом ДМС протягом робочого дня, в який до нього звернулась відповідна особа рішення щодо прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту або рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оформлюється наказом. При цьому, після ухвалення рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС: видає особі письмове повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням підстав для відмови у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; під підпис ознайомлює заявника з порядком оскарження рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; вносить відповідні відомості до журналу реєстрації осіб. Окрім того, відповідно до статті 12 Закону №3671-VI заявник має право оскаржити таке рішення до Державної міграційної служби України, а також до суду. Не можна погодитися з доводами суду першої інстанції, що повторне звернення до органу міграційної служби із заявою про надання міжнародного захисту з підстав, які вже були предметом розгляду відповідного органу та були розглянуті судом, дає право суб`єкту владних повноважень відмовитися від її розгляду та прийняття рішень. До речі, суд першої інстанції, роблячи такий висновок, не зазначив норму законодавства, яка це дозволяє. З огляду на наведене, є обґрунтованими вимоги позивача про визнання протиправною бездіяльності ГУ ДМС України в Одеській області, яка полягає у неприйнятті відповідного рішення за його заявою про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту. Викладені аргументи суду апеляційної інстанції побудовані на правовій позиції Верховного Суду, що викладена в постанові від 18.03.2021 у справі №120/3657/20-а. Розглядаючи вимоги позивача щодо обов`язку ГУ ДМС України в Одеській області розглянути його заяву про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, суд апеляційної інстанції дійшов таких висновків. Відповідно до пункту четвертого частини другої статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. При цьому, згідно з частиною четвертою статті 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. Проте, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні. Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд. За такого правового регулювання, на думку суду апеляційної інстанції, позивач обрав належний спосіб захисту щодо обов`язку ГУ ДМС України в Одеській області повторно розглянути його заяву та прийняти рішення або про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту або прийняти таку заяву до розгляду. Пункт 4 частини1 статті 317 КАС України встановлює, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. За приписами частини 2 даної статті неправильним застосуванням норм матеріального права вважається, зокрема, неправильне тлумачення закону. У контексті спірних правовідносин суд першої інстанції неправильно розтлумачив законодавство, що регулює суспільні відносини у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту. Підстави для розподілу судових витрат, передбачені статтею 139 КАС України - відсутні. Стаття 328 КАС України встановлює право учасників справи, а також осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки на касаційне оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом. Водночас пункт 2 частини 5 вказаної статті встановлює, що не підлягають касаційному оскарженню, у тому числі судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково. Отже, враховуючи, що судом апеляційної інстанції постановлено рішення у справі розглянутої за правилами спрощеного позовного провадження, відсутні підстави для його оскарження в касаційному порядку.

Результат розгляду: granted