Рішення адміністративного суду від 2022-09-29 00:00:00+03

І. Короткий зміст позовних вимог 1. У березні 2021 року [PERSON] (далі - [PERSON] , позивач) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Дніпропетровської обласної прокуратури, в якому, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, просив: - дії Дніпропетровської обласної прокуратури (ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 02909938), які полягають у застосуванні до відносин оплати праці (заробітної плати) [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] ) у зв`язку із його публічною службою у період з 01 липня 2015 року по 30 грудня 2020 року на посадах прокурора (а саме у період з 01 липня 2015 року по 14 грудня 2015 року - на посаді старшого прокурора Дніпровського району м. Дніпродзержинська; у період з 15 грудня 2015 року по 30 грудня 2020 року - на посаді прокурора Дніпродзержинської місцевої прокуратури) пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України від 08 липня 2010 року № 2456-VІ та постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» (далі - постанова КМУ № 505 в частині визначення посадового окладу [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] ) - визнати протиправними; - бездіяльність Дніпропетровської обласної прокуратури (ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 02909938), яка полягає у незастосуванні до відносин оплати праці (заробітної плати) [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] ) у зв`язку із його публічною службою у період з 01 липня 2015 року по 30 грудня 2020 року на посадах прокурора (а саме у період з 01 липня 2015 року по 14 грудня 2015 року - на посаді старшого прокурора Дніпровського району м. Дніпродзержинська; у період з 15 грудня 2015 року по 30 грудня 2020 року - на посаді прокурора Дніпродзержинської місцевої прокуратури) статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII (далі - Закон № 1697-VII) в частині визначення посадового окладу [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] ) - визнати протиправною; - бездіяльність Дніпропетровської обласної прокуратури (ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 02909938), яка полягає у ненарахуванні та невиплаті [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] ) за час його публічної служби у період з 01 липня 2015 року по 30 грудня 2020 року на посадах прокурора (а саме у період з 01 липня 2015 року по 14 грудня 2015 року - на посаді старшого прокурора Дніпровського району м. Дніпродзержинська; у період з 15 грудня 2015 року по 30 грудня 2020 року - на посаді прокурора Дніпродзержинської місцевої прокуратури) заробітної плати прокурора в загальному розмірі 2 176 967,07 грн (два мільйони сто сімдесят шість тисяч дев`ятсот шістдесят сім гривень 07 копійок), у тому числі: посадового окладу - 1 036 972,73 грн (один мільйон тридцять шість тисяч дев`ятсот сімдесят дві гривні 73 копійки); надбавки за вислугу років - 198 121,18 грн (сто дев`яносто вісім тисяч сто двадцять одна гривня 18 копійок); надбавки за виконання особливо важливої роботи - 865 025,98 грн (вісімсот шістдесят п`ять тисяч двадцять п`ять гривень 98 копійок); надбавки за роботу в умовах режимних обмежень - 76 847,18 грн (сімдесят шість тисяч вісімсот сорок сім гривень 18 копійок) - визнати протиправною; - стягнути з Дніпропетровської обласної прокуратури (ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 02909938) на користь [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] ) протиправно ненараховану та невиплачену заробітну плату за час його публічної служби у період з 01 липня 2015 року по 30 грудня 2020 року на посадах прокурора (а саме у період з 01 липня 2015 року по 14 грудня 2015 року - на посаді старшого прокурора Дніпровського району м. Дніпродзержинська; у період з 15 грудня 2015 року по 30 грудня 2020 року - на посаді прокурора Дніпродзержинської місцевої прокуратури) в загальному розмірі 2 176 967,07 грн (два мільйони сто сімдесят шість тисяч дев`ятсот шістдесят сім гривень 07 копійок), в тому числі: посадового окладу - 1 036 972,73 грн (один мільйон тридцять шість тисяч дев`ятсот сімдесят дві гривні 73 копійки); надбавки за вислугу років - 198 121,18 грн (сто дев`яносто вісім тисяч сто двадцять одна гривня 18 копійок); надбавки за виконання особливо важливої роботи - 865 025,98 грн (вісімсот шістдесят п`ять тисяч двадцять п`ять гривень 98 копійок); надбавки за роботу в умовах режимних обмежень - 76 847,18 грн (сімдесят шість тисяч вісімсот сорок сім гривень 18 копійок). 2. Позов обґрунтований тим, що з 01 липня 2015 року позивачеві нараховувалася та виплачувалася заробітна плата в меншому розмірі, ніж це визначено статтею 81 Закону № 1697-VII, що суперечить частині першій указаної статті, якою прямо передбачено, що заробітна плата регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. Також позивач зазначав про те, що неправомірність виплати заробітної плати на підставі положень постанови КМУ № 505 підтверджена Рішенням Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року №6-р/2020 у справі № 1-223/2018(2840/18), яким визнано неконституційним окремі положення Бюджетного кодексу України в частині оплати праці прокурорів. ІІ. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їхнього ухвалення 3. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 липня 2021 року, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 02 листопада 2021 року, позов задоволено частково. 4. Визнано протиправними дії Дніпропетровської обласної прокуратури щодо ненарахування та невиплати [PERSON] заробітної плати за період з 26 березня по 30 грудня 2020 року включно відповідно до статті 81 Закону № 1697-VII. Зобов`язано Дніпропетровську обласну прокуратуру провести нарахування та виплату [PERSON] заробітної плати, виходячи з розміру посадового окладу в сумі 37 836,00 грн за період з 26 березня по 30 грудня 2020 року, з урахуванням фактично проведених виплат. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. В частині вимог про стягнення витрат на правничу допомогу відмовлено. 5. Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що заробітна плата позивачу нараховувалась виходячи з розміру посадового окладу, визначеного постановою КМУ № 505, тобто з урахуванням положень Закону України від 28 грудня 2014 року № 79-VIII «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин», у розмірі встановленому законом. Разом із тим, з 26 березня 2020 року на підставі Рішення Конституційного Суду України № 6-р/2020 втратили чинність положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону № 1697-VII застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування. 6. Ураховуючи, що правові наслідки Рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року №6-р/2020 не можуть застосовуватись до правовідносин, які мали місце до дня його ухвалення, то саме з 26 березня 2020 року позивач має право на отримання заробітної плати у розмірі, виходячи із визначеного статтею 81 Закону №1697-VII посадового окладу. Таким чином, грошові кошти, які були недоотримані позивачем, підлягають перерахунку та виплаті з урахуванням приписів рішення Конституційного Суду України № 6-р/2020 від 26 березня 2020 року. 7. Відповідно, нездійснення відповідачем нарахування [PERSON] заробітної плати, виходячи з розміру посадового окладу визначеного статтею 81 Закону №1697-VII, свідчить про протиправність таких дій відповідача. Між тим, оскільки Дніпропетровською обласною прокуратурою були вчинені активні дії щодо нарахування позивачу заробітної плати, але таке нарахування не було здійснено виходячи з розміру посадового окладу, визначеного статтею 81 Закону №1697-VII, то суд першої інстанції дійшов висновку про відмову в задоволенні вимоги про визнання протиправною бездіяльність. 8. При цьому суд першої інстанції визнав необґрунтованими доводи відповідача щодо правомірності нарахування та виплати позивачу заробітної плати у спірному періоді в порядку та розмірах, встановлених постановою КМУ № 505, і зазначив, що з дня ухвалення Конституційним Судом України згаданого рішення, нарахування та виплати заробітної плати позивачеві має провадитися в розмірах, встановлених статтею 81 Закону № 1697-VІІ, незважаючи на положення абзацу третього пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України від 19 вересня 2019 року № 113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (далі - Закон № 113-ІХ). 9. Також суд першої інстанції відмовив у задоволенні вимоги позивача про стягнення сум заробітної плати, зазначивши, що така є передчасною, оскільки, як було встановлено судом, позивачеві відповідні суми не було нараховано. Водночас стягненню підлягають нараховані, але не виплачені суми заробітної плати. 10. Третій апеляційний адміністративний суд у повній мірі погодився з позицією суду першої інстанції, у зв`язку із чим залишив без змін рішення від 22 липня 2021 року. 11. Додатково суд апеляційної зазначив, що запроваджені Законом № 113-ІХ умови оплати праці прокурорів на період реформування органів прокуратури (пункт 3 Прикінцевих і перехідних положень Закону № 113-ІХ) є дискримінаційними враховуючи те, що Законом № 1697-VІІ передбачений єдиний правовий статус прокурорів у незалежності від будь-яких ознак чи обставин, а отже, існування різних умов оплати праці в однакових умовах, лише у зв`язку із зміною назви прокуратури та проходження атестації, не може відповідати принципу верховенства права. ІІІ. Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційних скарг та їхній рух у касаційній інстанції. Позиція інших учасників справи 12. 21 грудня 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга Дніпропетровської обласної прокуратури на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 липня 2021 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 02 листопада 2021 року, у якій скаржник просить скасувати вказані судові рішення у частині задоволених позовних вимог і ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити [PERSON] у задоволенні позову. 13. Рішення судів попередніх інстанцій оскаржуються Дніпропетровською обласною прокуратурою з підстави, визначеної пунктом 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України). 14. На обґрунтування наявності зазначеної підстави касаційного оскарження скаржник зазначає, що оскаржувані судові акти в частині задоволення позовних вимог підлягають скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права, порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору. Порушення норм матеріального права полягає у відсутності правильного тлумачення загального правила конкуренції правових норм при застосуванні положення статті 81 Закону № 1697-УІІ зі змінами, а порушення норм процесуального права - у неправильному встановленні обставин, які мають значення для справи. 15. Касатор стверджує, що судом апеляційної інстанції залишено поза увагою, що Рішенням Конституційного Суду України № 6-р/2020 від 26 березня 2020 року надано оцінку порядку нарахування заробітної плати прокурорів у редакції Закону № 1697-VIІ на час звернення народних депутатів з конституційним поданням - червень 2018 року. Судом не враховано та не надано належної оцінки тому, що за загальним правилом конкуренція правових норм у часі повинна вирішуватися на користь норми, прийнятої пізніше, оскільки найновіше законодавство демонструє способи та форми правового регулювання, які, на думку законодавця, на даному етапі розвитку суспільства є більш доцільними. 16. Така позиція узгоджуються з усталеною судовою практикою, висловленою, зокрема у постановах Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 823/774/16, від 20 лютого 2019 року у справі № 808/2718/17, від 18 березня 2020 року у справі № 0640/3667/18, від 07 травня 2020 року у справі № 802/1179/16-а. Водночас, висновки Верховного Суду щодо конкуренції правових норм при застосуванні положення статті 81 Закону №1697-УІІ зі змінами апеляційним судом враховані не були. 17. Відповідач зазначає, що положення абзацу третього пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ, в частині, що регулює оплату праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур неконституційними не визнавалися. Таким чином, до початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних та окружних прокуратур оплата праці прокурорів здійснювалась в порядку та розмірах, встановлених постановою КМУ № 505. Окружні прокуратури розпочали роботу з 15 березня 2021 року відповідно до наказу Генерального прокурора від 17 лютого 2021 року № 40. Водночас у спірний період з 26 березня по 30 грудня 2020 року позивач обіймав посаду прокурора місцевої прокуратури. Тож на правовідносини щодо нарахування та виплати заробітної плати позивачу, як прокурору місцевої прокуратури, у період з 26 березня по 30 грудня 2020 року Рішення Конституційного Суду України № б-р/2020 у справі у справі №1-223/2018 (2840/18) не поширюється, оскільки ці правовідносини з 25 вересня 2019 року врегульовано іншим нормативно-правовим актом, а саме Законом № 113-ІХ, який є чинним та неконституційним не визнано. Так само є чинними і положення постанови КМУ № 505, а тому підстави для її незастосування до 30 грудня 2020 року до позивача відсутні. 18. Між тим, на даний час відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування зазначених норм права, а саме положення абзацу третього пункту 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ у частині, що регулює оплату праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур у подібних правовідносинах. 19. Ухвалою Верховного Суду від 09 лютого 2022 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Дніпропетровської обласної прокуратури з підстави, передбаченої пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України. 20. У відзиві на касаційну скаргу позивач, посилаючись на законність та обґрунтованість рішень судів попередніх інстанцій, просить скаргу Дніпропетровської обласної прокуратури залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. 21. Ухвалою Верховного Суду від 20 вересня 2022 року відмовлено Дніпропетровській обласній прокуратурі в задоволенні клопотання про зупинення виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 липня 2021 року та постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 02 листопада 2021 року у справі № 160/3129/21. 22. Ухвалою від 28 вересня 2022 року Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду Соколова В.М. провів необхідні дії з підготовки справи до касаційного розгляду та призначив її до розгляду в порядку письмового провадження за наявними матеріалами. ІV. Установлені судами попередніх інстанцій обставини 23. [PERSON] працював у системі прокуратури України з 09 липня 2011 року, зокрема, з 02 вересня 2013 року по 14 грудня 2015 року - на посаді старшого прокурора прокуратури Дніпровського району м. Дніпродзержинська; з 15 грудня 2015 року по 30 грудня 2020 року - на посаді прокурора Дніпродзержинської місцевої прокуратури. 24. 02 лютого 2021 року позивачем здійснено запит до Дніпропетровської обласної прокуратури, в якому він просив надати інформацію щодо розмірів окладу, встановлених за посадами, які він обіймав працюючи в органах прокуратури в період з 01 липня 2015 року по 30 грудня 2020 року (помісячно). 25. Листом від 04 лютого 2021 року № 21-130вих.21 Дніпропетровською обласною прокуратурою надано відповідь, в якій зазначено, що посадовий оклад на займаних позивачем посадах прокуратури Дніпропетровської області відповідно до постанови КМУ № 505 зі змінами за період з 01 липня по 14 грудня 2015 року складав 1 444,00 грн, з 15 грудня 2015 року по 05 вересня 2017 року - 2 048,00 грн, з 06 вересня 2017 року по 30 грудня 2020 року - 5 660,00 грн. 26. Не погоджуючись із розміром заробітної плати за період з 01 липня 2015 року по 30 грудня 2020 року, позивач звернувся до суду з цим позовом. V. Нормативне регулювання та позиція Верховного Суду 27. Приписами частин першої та другої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. При цьому, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. 28. У розрізі заявлених позовних вимог і підстав касаційного оскарження Верховний Суд зауважує, що в силу вимог статті 341 КАС України переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження. У зв`язку з цим, рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 липня 2021 року та постанова Третього апеляційного адміністративного суду від 02 листопада року переглядаються лише у тій частині, якою позовні вимоги [PERSON] були задоволені та з якою, відповідно, не погоджується Дніпропетровська обласна прокуратура. 29. В аспекті порушеного у касаційній скарзі питання у поєднанні з доводами скаржника, якими він обґрунтовує підставу касаційного оскарження рішень судів попередніх інстанцій за пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України, колегія суддів має висловити правову позицію стосовно ключового питання у межах спірних правовідносин, що склалися у цій справі, яке полягає у (не)правомірності нарахування та виплати заробітної плати прокурорам місцевих прокуратур у період до початку створення окружних прокуратур та переведення прокурорів до таких прокуратур в порядку проходження атестації прокурорів, передбаченої Законом № 113-ІХ, після прийняття Конституційним Судом України Рішення від 26 березня 2020 року № 6-р/2020 щодо застосування до спірних правовідносин норм статті 81 Закону № 1697-VII (в частині розміру та порядку виплати заробітної плати прокурорам). 30. За приписами частини третьої статті 341 КАС України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги. 31. Необхідно врахувати, що Верховним Судом після подання касаційної скарги та відкриття касаційного провадження у цій справі сформовано правову позицію з приводу застосування у подібних правовідносинах щодо застосування частини третьої статті 81 Закону № 1697-VII з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року №6-р/2020 до прокурорів, які не пройшли атестацію у період проведення заходів реформування прокуратури, запроваджених Законом № 113-ІХ, зокрема у постановах від 26 травня 2022 року у справі №540/1268/21, від 14 липня 2022 року у справі №240/1984/21, від 14 липня 2022 року у справа №160/13767/20. 32. Висновки й підходи, наведені Верховним Судом у цих постановах, є релевантними до обставин цієї справи, тож колегія суддів не вбачає підстав для їхнього неврахування і надалі зауважує таке. 33. Так, зокрема у постанові від 14 липня 2022 року у справі № 160/13767/20, Верховний Суд наголосив, що принцип законності вимагає, щоб органи державної влади мали дозвіл на вчинення певних дій та в наступному діяли виключно в межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України та законами України. 34. У цьому зв`язку Верховний Суд підкреслив, що правове регулювання оспорюваних позивачем питань щодо виплати заробітної плати, визначено спеціальним законодавчим актом - Законом № 113-ІХ, що набрав чинності 25 вересня 2019 року, яким передбачена переатестація прокурорів. Отже, на момент виникнення спірних правовідносин у цій справі, діяла нова редакція статті 81 Закону № 1697-VII. 35. Сам Закон № 113-ІХ визначає умови переведення прокурорів, процедуру проходження атестації і відповідно порядок оплати праці прокурорів на період проведення їх атестації. 36. Згідно з пунктом 3 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX до дня початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур їх повноваження здійснюють відповідно Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури. За прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури. 37. Отже, правовий статус зазначених вище прокурорів, який вони мали до набрання чинності цим Законом, характеризується і державними гарантіями щодо виплати заробітної плати з відповідних джерел фінансування. Тобто правове регулювання оплати праці, яке існувало до прийняття спеціального Закону № 113-IX, здійснювалося у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України. 38. Системний аналіз приписів Закону № 113-ІХ дозволяє зробити висновок, що на зазначений період (тобто до дня звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури) оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови КМУ № 505, яка була чинною у спірному періоді. 39. Згідно з пунктами 1, 2, 6 постанови КМУ № 505 затверджено схеми посадових окладів працівників органів прокуратури згідно з додатками 1-5; надано право керівникам органів прокуратури у межах затвердженого фонду оплати праці: 1) установлювати: працівникам органів прокуратури посадові оклади відповідно до затверджених цією постановою схем посадових окладів, а також зазначено, що видатки, пов`язані з реалізацією цієї постанови, здійснюються в межах асигнувань на оплату праці, затверджених у кошторисах на утримання органів прокуратури. Упорядкування посадових окладів окремих працівників органів прокуратури здійснюється в межах затвердженого фонду оплати праці. 40. Водночас, ті прокурори, які переведені на посаду прокурора в обласні прокуратури, отримують заробітну плату згідно зі статтею 81 Закону №1697-VII зі змінами, внесеними Законом №113-ІХ. 41. Верховний Суд звертає увагу, що положеннями пункту 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX запроваджено різні підходи до оплати праці прокурорів залежно від проходження чи непроходження атестації. 42. Тому прирівняння посадового окладу позивача до посадових окладів прокурорів Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури за відсутності факту переведення його на посаду прокурора в ці установи, суперечить вимогам Закону № 113-ІХ. 43. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі № 540/1268/21 та від 14 липня 2022 року у справі № 240/1984/21. 44. Стосовно застосування рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року у справі № 6-р/2020, яким було визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону №1697-VІІ зі змінами, застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, Верховний Суд у наведених справах зазначив таке. 45. Відповідно до юридичної позиції Конституційного Суду України, сформульованої у цьому рішенні (абзаці одинадцятий підпункту 2.2 пункту), заробітна плата прокурорів, як елемент організації та порядку діяльності прокуратури в розумінні статті 131-1 Основного Закону України, має визначатися виключно законом. 46. Таким чином, Конституційний Суд України дав тлумачення статті 81 Закону №1697-VІІ зі змінами в розумінні статті 131-1 Основного Закону України, яка водночас відповідно до іншого рішення Конституційного Суду України від 18 червня 2020 року №5-р (II)/2020 вказує на те, що за новим конституційним правопорядком прокуратуру як інститут, що виконує функцію кримінального переслідування, структурно вмонтовано в загальну систему правосуддя. 47. Конституція України, як неодноразово зазначив Верховний Суд у своїх постановах від 21 вересня 2021 року у справі № 160/6204/20, від 13 жовтня 2021 року у справі №560/4176/19, від 26 листопада 2021 року у справі № 200/14545/19-а, віднесла прокурорів у розділ правосуддя, змінила характер їх діяльності з загального нагляду на основну функцію кримінального обвинувачення та запровадила нові принципи в проведенні оцінювання прокурорів. Таке оцінювання було визначено на законодавчому рівні і стосувалось без винятку усіх прокурорів, які мали бажання продовжувати працювати у органах прокуратури. 48. Тобто Рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року у справі №6-р/2020, на яке посилається позивач, стосується приписів статті 81 Закону № 1697-VІІ зі змінами, офіційне тлумачення яких здійснено в розумінні статті 131-1 Основного Закону України і пов`язане з організацією і порядком діяльності прокуратури нової якості - функцією кримінального обвинувачення та проведення кадрового перезавантаження через оцінювання прокурорів. А тому застосування статті 81 Закону № 1697-VII зі змінами в редакції Закону № 113-ІХ без обмежень у цій справі, пов`язується із фактом переведення прокурорів (після їхньої атестації) на посади в «новоутворені»/«оновлені» прокуратури (відповідно до Закону № 113-ІХ). 49. Тож за висновком Верховного Суду у вказаних справах, до прокурора, який не пройшов успішно атестацію та не переведений за її наслідками на посаду в Офіс Генерального прокурора, обласну чи окружну прокуратури, застосуванню підлягають приписи абзацу 3 пункту 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX, зі змісту якого слідує, що на період до дня звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури оплата праці прокурорів, які не завершили процедуру атестації, здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури, а саме постанови КМУ № 505. 50. У цьому контексті правильне вирішення подібного спору залежить від установлення обставин (не)успішного (не)проходження прокурором атестації в порядку Закону №113-IX. 51. Зі змісту оскаржуваних судових рішень слідує, що судами попередніх інстанцій не встановлювалися вищевказані обставини та не досліджувалися докази, а відтак суди дійшли передчасних висновків про задоволення позовних вимог. 52. Оскільки вказані обставини та фактичні дані залишилися поза межами дослідження судами попередніх інстанцій, тому з урахуванням повноважень касаційного суду (які не дають касаційній інстанції права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні) відсутня можливість перевірити правильність застосування судами попередніх інстанцій норм статті 81 Закону № 1697-VII та їх висновків в цілому по суті спору. 53. Аналогічний підхід застосований Верховним Судом у постанові від 25 липня 2022 року у справі № 460/4351/20 з подібними правовідносинами. 54. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право: скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду. 55. Згідно з частинами другою, четвертою статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо, зокрема, суд не дослідив зібрані у справі докази. 56. Справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції. 57. З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги та скасування оскаржуваних судових рішень в частині задоволених позовних вимог з направленням справи у цій частині на новий судовий розгляд до суду першої інстанції. 58. Під час нового розгляду справи суду першої інстанції необхідно ретельно дослідити спірні правовідносини з урахуванням викладених у цій постанові висновків і надати оцінку вказаним обставинам та в залежності від установленого, правильно застосувати до спірних правовідносин норми матеріального права та постановити рішення відповідно до вимог статті 242 КАС України. VІ. СУДОВІ ВИТРАТИ 59. З огляду на результат касаційного розгляду справи витрати понесені у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції не розподіляються.

Результат розгляду: partial