Рішення адміністративного суду від 2022-01-18 00:00:00+02

[PERSON] звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до Державної податкової служби України (далі - ДПС України), Головного управління Державної податкової служби у Чернігівській області (далі - ГУ ДПС у Чернігівській області), Державної фіскальної служби України (далі - ДФС України), Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області (далі - ГУ ДФС у Чернігівській області), у якому з урахуванням заяви про уточнення вимог просив суд: 1) визнати рішення Державної фіскальної служби України, викладене у листі №14408/7/99-99-04-01-01-17 від 9 грудня 2014 року щодо першого заступника начальника ГУ ДФС у Чернігівській області [PERSON] про те, що він підлягає звільненню із займаної посади, протиправним і таким, що прийняте не в порядку та не у спосіб, визначений Конституцією України і Законом України «Про очищення влади»; 2) визнати протиправним і скасувати наказ Державної фіскальної служби України від 16 травня 2015 року №549-0 «Про звільнення [PERSON] » та наказ ГУ ДФС у Чернігівській області від 17 лютого 2015 року №22-о «Про оголошення наказу Державної фіскальної служби України від 16 лютого 2015 року №549-о «Про звільнення [PERSON] »; 3) поновити його на посаді першого заступника начальника ГУ ДПС у Чернігівській області; 4) стягнути з ГУ ДПС у Чернігівській області на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з врахуванням коефіцієнта з дня звільнення до дня ухвалення судового рішення, а саме за 1264 робочих днів у сумі: 1 581 914 грн (із 12 березня 2015 року до 1 березня 2020 року) і за кожний робочий день з 1 квітня 2020 року у сумі: 1927,70 грн. В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено про протиправність рішень відповідачів стосовно його звільнення з посади першого заступника начальника ГУ ДФС у Чернігівській області на підставі Закону України «Про очищення влади». Зокрема, позивач стверджував, що його звільнення з роботи відбулось не у зв`язку із порушеннями вимог законодавства, а лише за формальними ознаками (перебування на певній посаді) й за відсутності доказів сприяння ним узурпації влади, що є порушенням Конституції України та принципів проведення люстрації. Водночас позивач вказував, що спірні накази про звільнення прийняті відповідачами у період його тимчасової непрацездатності, що є порушенням вимог Кодексу законів про працю України. Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 26 травня 2020 року частково задоволено даний позов: 1) визнано протиправним і скасовано наказ Державної фіскальної служби України від 16 травня 2015 року №549-0 «Про звільнення [PERSON] » і наказ ГУ ДФС у Чернігівській області від 17 лютого 2015 року №22-о «Про оголошення наказу Державної фіскальної служби України від 16 лютого 2015 року №549-о «Про звільнення [PERSON] »; 2) поновлено [PERSON] на посаді першого заступника начальника ГУ ДФС у Чернігівській області; 3) стягнуто з ГУ ДФС у Чернігівській області на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня звільнення по день ухвалення судового рішення у сумі: 901 098, 36 грн; 4) рішення у частині поновлення на посаді й стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць в розмірі: 9825,06 грн звернуто до негайного виконання; 5) у задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Не погодившись з вказаним рішенням, [PERSON] і ГУ ДФС у Чернігівській області оскаржили його в апеляційному порядку. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 22 вересня 2020 року апеляційні скарги задоволено частково: 1) змінено мотивувальну частину та викладено абзац 4 резолютивної частини рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 26 травня 2020 року у такій редакції: «Стягнути з Головного управління ДФС у Чернігівській області (код ЄДРПОУ 39392183) на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17 лютого 2015 року (дня звільнення) по 26 травня 2020 року (день ухвалення судового рішення) в сумі 608685,86 грн (шістсот вісім тисяч шістсот вісімдесят п`ять грн 86 коп». 2) в іншій частині рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 26 травня 2020 року залишено без змін. [PERSON] , не погодившись із зазначеними судовими рішеннями у частині визначеного судами розміру середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, подав на них касаційну скаргу. Крім того, не погоджуючись з рішеннями судів у частині задоволення позову, ГУ ДФС у Чернігівській області подало на них касаційну скаргу, у якій просило Верховний Суд скасувати їх та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог повністю. Постановою Верховного Суду від 25 листопада 2021 року касаційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області залишено без задоволення. Касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 22 вересня 2020 року скасовано в частині стягнення з Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області на користь [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 17 лютого 2015 року до 26 травня 2020 року у сумі: 608 685,86 грн, а справу №825/3933/14 у цій частині направлено на новий розгляд до Шостого апеляційного адміністративного суду. В іншій частині рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 26 травня 2020 року і постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 22 вересня 2020 року залишено без змін. Верховний Суд при прийнятті постанови зазначив, що під час нового розгляду справи у цій частині суду апеляційної інстанції необхідно ретельно дослідити спірні правовідносини з урахуванням викладених у цій постанові висновків і надати оцінку вказаним обставинам та в залежності від встановленого правильно застосувати до спірних правовідносин норми матеріального права й постановити рішення відповідно до вимог статті 242 КАС України і приписів Порядку №100. Зокрема, колегія суддів констатувала, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що пункт 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати не підлягає застосуванню під час обчислення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача. Внаслідок цього суд апеляційної інстанції неправильно визначив розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Це призвело до неправильності усього розрахунку. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, в той час як апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню. На момент виникнення спірних правовідносин [PERSON] проходив державну службу в органах фіскальної служби. Внаслідок перевірки відомостей, зазначених в його особовій справі, Державна фіскальна служба України надіслала на адресу ГУ ДФС у Чернігівській області листа від 09 грудня 2014 року № 1148/7/99-99-04-01-01-17, у якому вказала, що перший заступник начальника ГУ ДФС у Чернігівській області [PERSON] у період з 21 лютого 2013 року до 22 лютого 2014 року обіймав посаду заступника начальника Головного управління Міндоходів у Чернігівській області, внаслідок чого підпадає під заборону, встановлену частиною 3 статті 1 Закону України «Про очищення влади» на підставі критеріїв, визначених пунктом 4 частини 2 статті 3 цього Закону, і відповідно підлягає звільненню із займаної посади (т.1 а.с. 9). 16 лютого 2015 року Державна фіскальна служба України видала наказ №549-0 «Про звільнення [PERSON] », яким звільнила позивача з посади першого заступника начальника ГУ ДФС у Чернігівській області (т.1 а.с. 64). Підставою для видання цього наказу слугували приписи пункту 7-2 частини 1 статті 36 КЗпП України, частина 14 статті 5 Закону України «Про очищення влади», довідка про результати перевірки відомостей, зазначених в особовій справі та/або трудовій книжці. Наказом ГУ ДФС у Чернігівській області №22-о від 17 лютого 2015 року вказаний наказ було оголошено позивачу (т.1 а.с. 65). Вважаючи своє звільнення протиправним, [PERSON] звернувся до суду з метою його оскарження й поновлення на роботі. Колегія суддів наголошує, що наразі на перегляді апеляційного суду знаходиться питання щодо розміру стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Зокрема, суду необхідно вирахувати середню заробітну плату за час вимушеного прогулу у відповідності до норм пункту 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Так, в апеляційній скарзі позивач зазначав, що підвищення посадових окладів для державних службовців, в тому числі і на посаді, яку він обіймав до звільнення, згідно Постанов Кабінету Міністрів України проводилось шість разів. Зокрема, державним службовцям податкової служби було підвищено посадові оклади: з 01 грудня 2015 року відповідно до постанови КМУ №1013 від 09 грудня 2015 року оклад на посаді, яку обіймав позивач до звільнення склав 3646 гривень, з 01 травня 2016 року відповідно до постанови КМУ №292 від 06 квітня 2016 року - посадовий оклад склав 6220 гривень, з 01 січня 2017 року відповідно до постанови КМУ №15 від 18 січня 2017 року посадовий оклад склав 6800 гривень, з 01 січня 2018 року, відповідно до постанови КМУ №15 - посадовий оклад склав 10088 гривень, з 01 січня 2019 року відповідно до постанови КМУ №15 - посадовий оклад склав 10660 гривень, з 01 січня 2020 року відповідно до постанови КМУ №16 від 15 січня 2020 року - посадовий оклад склав 11640 гривень. Відповідно до пункту 10 Порядку №100 у випадках підвищення тарифих ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. Саме для того, щоб працівники у випадках підвищення окладів (тарифних ставок) при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадка її збереження відповідно до норм Порядку не втрачали в заробітку, пунктом 10 Порядку передбачене коригування середнього заробітку. За розрахунком, проведеним позивачем, середній заробіток за час його вимушеного ггогулу за спірним періодом становить 1 600 980 грн. 82 коп. («Період А + «Період Б» + «Період В» + «Період Г» + «Період Д» + «Період Є» + «Період Ж» = 84 214,80 + 61 986,68 + 167 601,84 + 27 0471,28 + 404 480 + 427 415 + 184 811,22 = 1 600 980,82). За змістом ч. 2 статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Вимушеним прогулом у розумінні статті 235 КЗпП України є період часу, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин, який триває з дня звільнення працівника до дня винесення рішення суду про поновлення його на роботі. Положення статті 235 КЗпП України встановлюють відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу працівника з метою компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування. Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 14 січня 2014 року по справі №21-395а13, сформулював правову позицію, згідно з якою суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за встановленими законодавством правилами. Верховний Суд підтримав таку позицію, зокрема, у постановах від 14 березня 2018 року у справі № 822/1832/16, від 24 жовтня 2018 року у справі № 820/5932/16, від 19 червня 2019 року у справі № 2-а-1648/00(2-а/215/15/16), від 01 серпня 2019 року у справі № 820/1446/17 та зазначив, що при визначенні розміру такого заробітку суд повинен навести у рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню з відповідача. Відповідно до статті 27 Закону «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. У разі винесення рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу середня заробітна плата працівникові нараховується за правилами Порядку № 100. Згідно абз.1, 3, 4, 7, 8 п. 2 р. ІІ Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. У разі зміни структури заробітної плати з одночасним підвищенням посадових окладів працівникам органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до актів законодавства період до зміни структури заробітної плати виключається з розрахункового періоду. У разі коли зміна структури заробітної плати з одночасним підвищенням посадових окладів працівників органів державної влади та органів місцевого самоврядування відбулася у період, протягом якого за працівником зберігається середня заробітна плата, а також коли заробітна плата у розрахунковому періоді не зберігається, обчислення середньої заробітної плати провадиться з урахуванням виплат, передбачених працівникові згідно з умовами оплати праці, що встановлені після підвищення посадових окладів. За правилами абз. 1, 2 п. 8 р. IV Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Таким чином, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи, а якщо у ці два календарні місяці працівник не працював, то середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Тобто, визначальним для обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є факт роботи працівника два місяці поспіль, не ураховуючи місяць, у якому відбулося незаконне звільнення працівника, незалежно від кількості відпрацьованих робочих днів у кожному з цих місяців. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (п. 8 Порядку № 100). При цьому, при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу обрахуванню підлягає сума заробітку за робочі дні, виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку обчислення середньої заробітної плати. Суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо наявності підстав для зобов`язання ГУ ДФС у Чернігівській області виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 17 лютого 2015 року по 26 травня 2020 року з урахуванням довідки про розмір середньоденної заробітної плати позивача за період грудень 2014 - січень 2015 (а.с.29 т.2), яка містить інформацію, що передбачена Постановою №100, за якою середньоденна заробітна плата [PERSON] за вказаний період становила 467,86 грн. В той же час, суд першої інстанції, під час обчислення розміру середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу дійшов помилкового висновку, що кількість робочих днів в період з 17 лютого 2015 року по 26 травня 2020 року становить 1926 днів, оскільки така кількість відповідає кількості саме календарних днів за вказаний період. Натомість позивач в апеляційній скарзі та ГУ ДФС у Чернігівській області у відзиві на апеляційну скаргу зазначали, що кількість робочих днів за період з 17 лютого 2015 року по 25 травня 2020 року становить саме 1301 день. Щодо доводів [PERSON] про помилковий обрахунок суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу через незастосування судом апеляційної інстанції пункту 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, колегія суддів зазначає таке. Пунктом 10 Порядку №100, який був чинним у періоді вимушеного прогулу позивача та підлягав застосуванню до спірних правовідносин, передбачено коригування середнього заробітку при підвищенні посадових окладів як у розрахунковому періоді, так і у періоді, коли за працівником зберігався середній заробіток. Це стосується усіх виплат, які розраховуються згідно з Порядком № 100, зокрема й за час вимушеного прогулу. Так, у разі підвищення тарифних ставок i посадових окладів відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими колективними договорами (угодами), як у розрахунковому періоді, так i у періоді, впродовж якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються для обчислення середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їхнього підвищення. Коефіцієнт, на який слід коригувати виплати, які враховуються для обчислення середньої заробітної плати, розраховується діленням окладу (тарифної ставки), установленого після підвищення, на оклад (тарифну ставку) до підвищення. Аналогічні правові висновки щодо застосування положень Порядку №100 для цілей обрахунку розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу висловлено Верховним Судом, зокрема, у постановах у постановах від 22 травні 2019 року у справі № 572/2429/15-ц, від 6 серпня 2019 року у справі №0640/4691/18, від 15 квітня 2020 року у справі №826/15725/17, від 15 жовтня 2020 року у справі №826/17601/14, від 11 лютого 2021 року справі №814/197/15, від 21 квітня 2021 року у справі №640/6398/19, від 28 вересня 2021 року у справі №825/3682/14. Тобто, обґрунтованими є доводи касаційної скарги [PERSON] щодо помилкового тлумачення і, як наслідок, незастосування судом пункту 10 Порядку №100 під час здійснення розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Так, згідно листа про надання інформації ГУ ДПС у Чернігівській області № 114\\Ж\\25-01-13-15 від 17 січня 2020 року, середньоденний розмір заробітної плати позивача на момент звільнення складав 467,86 грн. За час вимушеного прогулу відповідно до Постанов Кабінету Міністрів України №1013 від 09 грудня 2015 року, №292 від 06 квітня 2016 року, №15 від 18 січня 2017 року, №16 від 15 січня 2020 року в ГУ ДФС та ГУ ДПС у Чернігівській області неодноразово підвищувались оклади, що відображено в «Інформації ГУ ДПС» від 17 січня 2020 року та від 30 січня 2020 року. Оскільки підвищення посадових окладів проводилось неодноразово, для зручності розрахунку належних до виплати сум визначені періоди, протягом яких змінювались оклади («період А», «період Б», «період В», «період Г», «період Д», «період Є», «період Ж). Період з 12 березня 2015 року та до підвищення посадового окладу позивача, яке відбулось з 01 грудня 2015 року за рішенням Уряду, складає 180 робочих днів. Тобто, за період з часу звільнення та нарахувань за листами непрацездатності з 12 березня 2015 року до 01 грудня 2015 року ( «Період - А») кількість робочих днів вимушеного прогулу, протягом якого середньоденний розмір заробітної плати відповідно до Інформації ГУ ДПС становить 467,86 грн., складає 180 днів. Отже, середній заробіток за цей період вимушеного прогулу склав 84 214,80 грн. (467,86 грн. х 180 днів = 84214,80 грн). За період з 01 грудня 2015 року до 01 травня 2016 року («Період - Б») після першого підвищення посадового окладу позивача слід вирахувати коефіцієнт підвищення, на який необхідно скоригувати відповідні виплати. В «Періоді А» посадовий оклад за посадою, яку займав позивач, складав 2917 грн., а в «Періоді Б» - 3646 грн., тобто, коефіцієнт підвищення, на який необхідно скоригувати виплату становить 1,2499 - (3646 грн. / 2917 грн. = 1,2499). Таким чином, середньоденний розмір заробітної плати, скоригований на коефіцієнт підвищення склав 584,78 грн. (1,2499 х 467,86 грн.), тому за період з 01 грудня 2015 року до 01 травня 2016 року у зв`язку з черговим підвищенням Урядом заробітної плати з урахуванням кількості робочих днів, яка у «Періоді Б» складала 106 робочих днів, середній заробіток вимушеного прогулу склав 61 986,68 грн. (106 днів х 584,78 грн.). З 01 травня 2016 року посадовий оклад було підвищено вдруге, і його розмір склав 6220 грн. Шляхом ділення окладу, встановленого після вказаного підвищення, на оклад до підвищення, розраховується коефіцієнт підвищення, на який необхідно скоригувати виплати: 1,7060 (6220 грн./3646 грн.). Таким чином, середньоденний розмір заробітної плати, скоригований на коефіцієнт останнього підвищення склав 997,63 грн. (584,78 грн. х 1,7060). Кількість робочих днів у «Періоді Б» (з 01 травня 2016 року до 01 січня 2017 року) складала 168 робочих днів, тому середній заробіток вимушеного прогулу у цьому періоді склав 167601,84 грн. (168 днів х 997,63 грн.). В «Періоді Г» з 01 січня 2017 року по 01 січня 2018 року оклад за час вимушеного прогулу на посаді, яку займав позивач, встановлений на рівні 6800 грн. Шляхом ділення окладу, встановленого після вказаного підвищення, на оклад до підвищення, розраховується коефіцієнт підвищення, на який необхідно скоригувати виплати: 1,0932 (6800 грн. /6220 грн.). Середньоденний розмір заробітної плати, скоригований на коефіцієнт останнього підвищення склав 1090,61 грн. (997,63 грн. х 1,0932). Кількість робочих днів у «Періоді Б» (з 01 січня 2017 року до 01 січня 2018 року) складала 248 робочих днів, тому середній заробіток вимушеного прогулу у цьому періоді склав 270471,28 грн.(248 днів х 1090,61 грн.). В «Періоді Д» з 01 січня 2018 року по 01 січня 2019 року оклад за час вимушеного прогулу на посаді встановлений на рівні 10088 грн. Шляхом ділення окладу, встановленого після вказаного підвищення, на оклад до підвищення, розраховується коефіцієнт підвищення, на який необхідно скоригувати виплати: 1,4835 (10088 грн. /6800 грн.). Таким чином, середньоденний розмір заробітної плати, скоригований на коефіцієнт останнього підвищення склав 161792 грн. (1090,61 грн. х 1,4835). Кількість робочих днів у «Періоді Б» (з 01 січня 2018 року по 01 січня 2019 року) складала 250 робочих днів, тому середній заробіток за час вимушеного прогулу у цьому періоді склав 404480 грн. (250 днів х 1617,92 грн.). В «Періоді Є» з 01 січня 2019 року по 01 січня 2020 року оклад за час вимушеного прогулу на посаді встановлений на рівні 10660 грн. Шляхом ділення окладу, встановленого після вказаного підвищення, на оклад до підвищення, розраховується коефіцієнт підвищення, на який необхідно скоригувати виплати: 1,0567 (10660 грн. /10088 грн.). Отже, середньоденний розмір заробітної плати, скоригований на коефіцієнт останнього підвищення склав 1709,66 грн. (1617,92 грн. х 1,0567). Кількість робочих днів у «Періоді Б» (з 01 січня 2019 року по 01 січня 2020 року) складала 250 робочих днів, тому середній заробіток за час вимушеного прогулу у цьому періоді склав 427415 грн. (250 днів х 1709,66 грн.). В «Періоді Ж» з 01 січня 2020 року по 26 травня 2020 року оклад за час вимушеного прогулу на посаді, яку займав позивач, складає 11640 грн. Шляхом ділення окладу, встановленого після вказаного підвищення, на оклад до підвищення, розраховується коефіцієнт підвищення, на який необхідно скоригувати виплати: 1,0919 (11640 грн. /10660 грн.). Таким чином, середньоденний розмір заробітної плати, скоригований на коефіцієнт останнього підвищення, склав 1866,78 грн. (1709,66 грн. х 1,0919). Кількість робочих днів у вказаному періоді складала 99 робочих днів, тому середній заробіток за час вимушеного прогулу за цей час склав 184811,22 грн. (99 днів х 1866,78 грн.). Враховуючи наведене, середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача з урахуванням коефіцієнту підвищення посадового окладу за зазначеними періодами становить 1 600 980,82 грн. («Період А» + «Період Б» + «Період В» + «Період Г» + «Період Д» + «Період Є» + «Період Ж» = 84214,80 грн. + 61986,68 грн. + 167601,84 грн. + 270471,28 грн. + 404480 грн. + 427415 грн. + 184811,22 грн. = 1600980,82 грн.). 13 січня 2022 року позивач подав до суду клопотання про заміну сторони. В даному клопотанні зазначено, що, враховуючи, що з 01 січня 2022 року Державною фіскальною службою України та ГУ ДФС у Чернігівській області припинено виконання функцій органу виконавчої влади України, а також з огляду на відсутність, згідно з додатком 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 05 квітня 2014 року № 85 «Про Деякі питання затвердження граничної чисельності працівників апарату та територіальних органів центральних органів виконавчої влади, інших державних органів», визначеної чисельності працівників апарату та територіальних органів ДФС, а також відсутність у визначених Додатком № 3 до проекту Закону України № 6000 від 15 вересня 2021 року «Про Державний бюджет України на 2022 рік» видатків у 2022 році на утримання ДФС та реалізацію заходів з реорганізації (ліквідації) ДФС, станом на 01 січня 2022 всі співробітники ДФС, у тому числі, які входили до складу Комісії з реорганізації Державної фіскальної служби, вивільнені. Згідно вимог Постанови КМУ № 1200 правонаступниками майна, прав та обов`язків реорганізованої ДФС у відповідних сферах діяльності є Державна податкова служба України та Державна митна служба України. Враховуючи викладене та

Результат розгляду: partial