Рішення адміністративного суду від 2022-01-14 00:00:00+02

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 2 жовтня 2020 року визнано протиправними дії ГУ ПФУ в Одеській області щодо відмови 25 серпня 2020 року у проведенні перерахунку пенсії [PERSON] з 1 квітня 2019 року з урахуванням розміру основних і додаткових видів грошового забезпечення, про які вказано в довідці управління СБУ в Одеській області №49 від 03.08.2020 року, а також у здійсненні відповідних виплат з урахуванням вже виплачених сум. ГУ ПФУ в Одеській області зобов`язано повторно розглянути заяву позивача від 06.08.2020 року про перерахунок пенсії на підставі довідки управління СБУ в Одеській області про розмір грошового забезпечення №49 від 03.08.2020 року з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні. Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 2 лютого 2021 року рішення Одеського окружного адміністративного суду від 2 жовтня 2020 року змінено у мотивувальній частині. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. 9 березня 2021 року [PERSON] звернувся до суду першої інстанції із заявою, поданою в порядку статті 382 КАС України, про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду. В обґрунтування вимог заяви позивач посилався на невиконання відповідачем рішення суду від 02.10.2021 року. Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 19 березня 2021 року у задоволенні заяви [PERSON] було відмовлено. Відмовляючи у задоволенні заяви про встановлення контролю за виконанням судового рішення суд першої інстанції, посилаючись на правову позицію Верховного Суду, викладену у додатковій постанові від 31 липня 2018 року по справі №235/7638/16-а, виходив з того, що судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах встановлюється судом саме при вирішенні справи по суті, а у подальшому питання виконання рішення суду підлягають розгляду та вирішенню у порядку статті 383 КАС України. Постановою П`ятого апеляційного суду від 20 травня 2021 року за апеляційною скаргою [PERSON] ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 19 березня 2021 року про відмову у встановлені судового контролю за виконанням судового рішення залишено без змін з мотивів, наведених у цій постанові. Суд апеляційної інстанції визнав помилковим посилання суду першої інстанції на додаткову постанову Верховного Суду від 31 липня 2018 року по справі №235/7638/16-а, оскільки у зазначеній справі не було сформульовано висновку щодо питання встановлення судового контролю після прийняття судом рішення. При цьому суд апеляційної інстанції вважав, що заява [PERSON] не підлягає задоволенню через ненадання останнім доказів на її обґрунтування. 24 травня 2021 року [PERSON] звернувся до суду першої інстанції із заявою, поданою в порядку статті 383 КАС України, у якій просив визнати протиправними дії ГУ ПФУ в Одеській області під час виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 2 жовтня 2020 року. В обґрунтування вимог заяви позивач посилався на невиконання відповідачем рішення суду від 02.10.2021 року. Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 14 червня 2021 року у задоволенні заяви [PERSON] було відмовлено. Відмовляючи у задоволенні заяви про визнання протиправними дії суб`єкта владних повноважень суд першої інстанції виходив з того, що у поданій заяві [PERSON] фактично виклав нові позовні вимоги, які не були предметом судового розгляду у вказаній справі, а тому можуть бути предметом спору в іншому позовному провадженні. Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 7 вересня 2021 року апеляційне провадження за апеляційною [PERSON] на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 14 червня 2021 року закрито як таке, що помилково відкрите. Закриваючи апеляційне провадження суд виходив з того, що оскарження ухвали суду першої інстанції по суті розгляду заяви про встановлення судового контролю в порядку статті 383 КАС України не передбачено процесуальним законом. 9 листопада 2021 року [PERSON] звернувся до суду першої інстанції із заявою про встановлення судового контролю в порядку статті 382 КАС України за виконанням рішення Одеського окружного адміністративного суду від 2 жовтня 2020 року В обґрунтування поданої заяви позивач зазначив, що станом на 5 листопада 2021 року рішення суду відповідачем виконане не було, що підтверджується відсутністю прийнятого рішення. Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2021 року у задоволенні заяви [PERSON] було відмовлено. Відмовляючи у задоволенні заяви про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення суд першої інстанції, посилаючись на правову позицію Верховного Суду, викладену у додатковій постанові від 31 липня 2018 року по справі №235/7638/16-а, виходив з того, що судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах встановлюється судом при вирішенні справи по суті, а у подальшому питання виконання рішення суду підлягають розгляду та вирішенню у порядку статті 383 КАС України. Не погоджуючись з вищезазначеною ухвалою [PERSON] подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та встановити судовий контроль за виконанням судового рішенням із зобов`язання відповідача подати у десятиденний строк звіт про виконання рішення суду. На думку апелянта, суд першої інстанції при вирішення його заяви залишив по за увагою висновки постанови апеляційного суду від 20.05.2021 року про помилковість посилання на справу №235/7628/16-а, як на підставу для відмови у задоволенні заяви про встановлення контролю за виконанням судового рішення. При цьому апелянт зазначив, що разом із заявою про встановлення судового контролю надав до суду першої інстанції доказі на підтвердження невиконання ГУ ПФУ в Одеській області рішення суду від 02.10.2021 року, ігнорування його заяв про перерахунок пенсії та не прийняття рішення про перерахунок пенсії. Відповідач своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористався, що, відповідно до частини четвертої статті 304 КАС України, не перешкоджає апеляційному перегляду справи. Справа розглянута апеляційним судом в порядку письмового провадження відповідно до статті 311 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів у разі, в тому числі, відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю. Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків. Так, відповідно до частини першої, другої статті 382 КАС України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання постанови суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання постанови, штраф у розмірі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. З аналізу викладених норм вбачається, що зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом суду, а не його обов`язком. Європейський Суд з прав людини звертав увагу, що судове та виконавче провадження є першою та другою стадіями у загальному провадженні (рішення у справі "Скордіно проти Італії" (Scordino v. Italy). Таким чином, виконання рішення не відокремлюється від судового розгляду і провадження повинно розглядатися загалом (рішення у справі "Сіка проти Словаччини" (Sika v. Slovaki), №2132/02, пп. 24-27, від 13.06.2006, пп. 18 рішення "Ліпісвіцька проти України" №11944/05 від 12.05.2011). Крім того, у рішеннях Європейського Суду з прав людини у справах "Бурдов проти Росії" від 07.05.2002, "Ромашов проти України" від 27.07.2004, "Шаренок проти України" від 22.02.2004 зазначається, що право на судовий захист було б ілюзорним, якби правова система держави дозволяла щоб остаточне зобов`язальне рішення залишалося бездієвим на шкоду одній із сторін; виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має вважатися невід`ємною частиною судового процесу. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення у справі "Сокур проти України" (Sokur v. Ukraine), №29439/02, від 26.04.2005, та у справі "Крищук проти України" (Kryshchuk v. Ukraine), №1811/06, від 19.02.2009). Аналіз зазначених вище рішень Європейського Суду з прав людини дає підстави для висновку про те, що з метою забезпечення права особи на ефективний судовий захист в адміністративному судочинстві існує інститут судового контролю за виконанням судового рішення. Судовий контроль - це спеціальний вид провадження в адміністративному судочинстві, відмінний від позовного, що має спеціальну мету та полягає не у вирішенні нового публічно-правового спору, а у перевірці всіх обставин, що перешкоджають виконанню такої постанови суду та відновленню порушених прав особи-позивача. Окрім зазначеного, колегія суддів звертає увагу на те, що положення статті 382 КАС України відповідають також і положення пункту першого частини шостої статті 246 КАС України, згідно з яким у разі необхідності у резолютивній частині також вказується про порядок і строк виконання рішення. Згідно зі статтею 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Суб`єктами, на яких поширюється обов`язковість судових рішень являються всі органи державної влади і органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, посадові чи службові особи та громадяни. Відповідно до приписів частини другої статті 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Згідно статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. З вищевикладеного вбачається, що рішення суду, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи. Це забезпечується, в першу чергу, через примусове виконання судових рішень відповідно до Закону України "Про виконавче провадження". Судовий контроль у формі зобов`язання подати звіт, також є формою забезпечення виконання судових рішень. Отже, встановити судовий контроль за виконанням рішення суб`єктом владних повноважень - відповідачем у справі, може встановити суд першої чи апеляційної інстанції. Такий контроль здійснюється судом першої інстанції шляхом зобов`язання надати звіт про виконання судового рішення, розгляду поданого звіту на виконання рішення суду першої, апеляційної чи касаційної інстанції, а в разі неподання такого звіту - шляхом встановлення нового строку для подання звіту та накладення штрафу. Таким чином, зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання рішення, є правовим наслідком судового рішення. При цьому, зазначені норми не містить застереження, що суд може встановити судовий контроль за виконанням судового рішення лише одночасно з ухваленням останнього. Вказана позиція узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 14 травня 2020 року у справі №800/320/17. Варто зауважити, що судовий контроль - це спеціальний вид провадження в адміністративному судочинстві, відмінний від позовного, що має спеціальну мету та полягає не у вирішенні нового публічно-правового спору, а у перевірці всіх обставин, що перешкоджають виконанню такої постанови суду та відновленню порушених прав особи (позивача). З аналізу зазначених норм законодавства слідує, що КАС України регламентовано право суду застосовувати інститут судового контролю шляхом зобов`язання відповідача подати звіт про виконання рішення суду, визнання протиправними рішень, дій. Для застосування наведених процесуальних заходів мають бути наявні відповідні правові умови. Правовою підставою для зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення є наявність об`єктивних підтверджених належними і допустимими доказами підстав вважати, що за відсутності такого заходу судового контролю рішення суду залишиться невиконаним або для його виконання доведеться докласти значних зусиль. При цьому суд, встановлюючи строк для подання звіту, повинен враховувати особливості покладених обов`язків згідно із судовим рішенням та можливості суб`єкта владних повноважень їх виконати. Ураховуючи, що суд першої інстанції доводи заяви [PERSON] про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду не перевірив, оцінку наданим в підтвердження обґрунтування поданої заяви не надав, колегія суддів констатує, що суд апеляційної інстанції допустив порушення норм процесуального права, що призвело до постановлення незаконного судового рішення. Відповідно до статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Оскільки судом першої інстанції заява [PERSON] про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду по суті розглянута не була, що свідчить про допущення судом неповне з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення спірного питання та порушення норм процесуального права, колегія суддів вважає, що оскаржена ухвала суду першої інстанції про відмову у встановлені судового контролю за виконанням судового рішення підлягає скасуванню, а справа направлення до суду першої інстанції для продовження розгляду. Відтак, апеляційна скарга [PERSON] підлягає частковому задоволенню.

Результат розгляду: partial