Рішення адміністративного суду від 2022-01-20 00:00:00+02

Короткий зміст позовних вимог. У липні 2021 року Публічне акціонерне товариство «Місто Банк» (далі ПАТ «Місто Банк») звернулося до суду першої інстанції з позовом до Головного управління ДПС у Київській області (далі ГУ ДПС у Київській області) з позовом в якому просило: -\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~визнати протиправною та скасувати податкову вимогу від 09.06.2021 №0030948-1307-1008; -\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~визнати противоправним та скасувати рішення про опис майна в податкову заставу. В обґрунтування підстав протиправності рішень контролюючого органу ПАТ «Місто Банк» зазначило про неврахування даним суб`єктом знаходження банківської установи в процедурі ліквідації та про призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку. Як вважає позивач, приписи пункту 1.3 статті 1 Податкового кодексу України унормовують, що даний Кодекс не регулює питання погашення податкових зобов`язань або стягнення податкового боргу з осіб, на яких поширюються судові процедури визначені Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», з банків, на яких поширюються норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», проведення комплексних перевірок з метою виявлення фінансових рахунків та погашення зобов`язань зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (крім особливостей функціонування єдиного рахунку, подання звітності щодо суми нарахованого єдиного внеску), зборів на обов`язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій. ПАТ «Місто Банк» наголошує, що частина 2 статті 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», зокрема, встановлює, що з дня початку процедури ліквідації банку, втрачають чинність публічні обмеження чи обмеження на розпорядження (у тому числі арешти) будь-яким майном (коштами) банку. Накладення нових обтяжень чи обмежень на майно банку не допускається. Згідно з частиною 3 даної статті, як указує позивач, вимоги за зобов`язаннями банку зі сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), що виникли під час проведення ліквідації, можуть пред`являтися тільки в межах ліквідаційної процедури та погашаються у сьому чергу, відповідно до статті 52 цього Закону. За такого правового регулювання, позивач робить висновок, що Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлює спеціальну процедуру пред`явлення та задоволення кредиторських вимог, до яких також відносяться вимоги зі сплати податкового боргу, що виникли до моменту запровадження в неплатоспроможному банку процедури ліквідації або під час неї. Наведене, на переконання позивача, не допускає можливості індивідуального задоволення вимог окремих кредиторів поза межами встановленого Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» порядку та черговості їх задоволення. Короткий зміст рішення суду першої інстанції. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 04.10.2021 позов ПАТ «Місто Банк» задоволено частково. Суд визнав противоправним та скасував рішення від 09.06.2021 №2350776/10-36-13-07 ГУ ДПС у Київській області про опис майна ПАТ «Місто банк» в податкову заставу. В частині позовних вимог про визнання протиправною та скасування податкової вимоги, суд відмовив. Вирішуючи даний спір та задовольняючи вимогу позивача про визнання противоправним та скасування рішення ГУ ДПС у Київській області про опис майна ПАТ «Місто Банк» в податкову заставу від 09.06.2021 №2350776/10-36-13-07, суд першої інстанції виходив із того, що, за приписами підпункту 14.1.155. пункту 14.1. статті 14 Податкового кодексу України, податкова застава є способом забезпечення сплати платником податків грошового зобов`язання, тобто є відповідним обмеженням у вільному розпорядженні майном. Проте, враховуючи, що контролюючий орган здійснив заходи обмеження на майно ПАТ «Місто Банк» у період процедури його ліквідації є, на думку суду, підстави для визнання такого рішення протиправним. Такий свій висновок суд побудував на положеннях пункту 7 частини 2 статті 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», які, на його думку, підлягають застосуванню до спірних правовідносин. Як указав суд, дана норма визначає, що з дня початку процедури ліквідації банку втрачають чинність публічні обтяження чи обмеження на розпорядження (у тому числі арешти, заборони прийняття рішень про продаж або про вчинення інших дій з продажу) будь-яким майном (активами), у тому числі коштами банку. Накладення нових обтяжень чи обмежень (у тому числі арештів, заборони прийняття рішень про продаж або про вчинення інших дій з продажу) на майно (активи), у тому числі кошти банку, не допускається. Відмовляючи в задоволенні частини позову про визнання протиправною та скасування податкової вимоги від 09.06.2021 №0030948-1307-1008, суд зазначив, що направлення податкової вимоги на адресу платника податків не є примусовим стягненням його коштів та не є зверненням стягнення на майно, а викладене у спірній податковій вимозі попередження про виникнення права податкової застави на майно позивача, не можна вважати накладенням арешту на кошти та майно банку. Суд першої інстанції зазначив, що така його позиція узгоджується з позицією, що викладена в постанові Верховного Суду від 14.05.2020 у справі №804/4735/16. Короткий зміст апеляційної скарги та відзиву. ПАТ «Місто Банк», вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим, в частині відмови в задоволенні позову, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення заявлених вимог в повному обсязі. Аргументами скарги є те, що податкова вимога ГУ ДПС у Київській області зобов`язує терміново сплатити суму податкового боргу. Водночас спірна податкова заборгованість виникла 08.06.2021, тобто після прийняття рішення від 26.01.2021 №85 про початок процедури ліквідації ПАТ «Місто Банк». Процедура ліквідації встановлена строком на 3 роки, а саме: з 27.01.2021 по 26.01.2024. Отже, за твердженням скаржника, виникнення податкового боргу в процесі ліквідації банківської установи, унеможливлює його погашення. У відзиві на апеляцію ГУ ДПС у Київській області указує, що доводи, які в неї викладені є необґрунтованими та просить відмовити в її задоволенні. Головною тезою відзиву є те, що податковий борг, який утворився на підставі несплати узгоджених податкових зобов`язань, повинен бути погашений платником податків. Водночас, попри надіслання позивачу податкової вимоги, в добровільному порядку, останній податковий борг не погасив. Фактичні обставини справи. Відповідно до рішення Правління Національного банку України від 26.01.2021 №25-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Місто Банк», Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення від 26.01.2021 № 85 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Місто Банк». За змістом наведеного рішення розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Місто Банк» строком на три роки, з 27.01.2021 до 26.01.2024 включно, а також призначено уповноважену особу Фонду на ліквідацію банку. Згідно з рішенням Виконавчої дирекції Фонду №159 від 15.02.2021, повноваження ліквідатора АТ «Місто Банк» з 22.02.2021 було делеговано провідному професіоналу з питань ліквідації банків відділу організації процедур ліквідації банків Департаменту ліквідації банків - Білій І. В.(а.с.17-18). 09.06.2021 ГУДПС у Київській області прийняло податкову вимогу №0030948-1307-1008, відповідно до якої станом на 08.06.2021 сума податкового боргу ПАТ «Місто Банк» з земельного податку з юридичних осіб становить 3\~ 388,11 грн. 09.06.2021 уповноваженою особою ГУ ДПС у Київській області, відповідно до статті 89 Розділу ІІ Податкового кодексу України, прийнято рішення №2350776/10-36-13-07 про опис майна ПАТ «Місто Банк» у податкову заставу. 17.06.2021 ПАТ «Місто банк», скориставшись правом адміністративного оскарження, звернулося до ДПС України зі скаргою, в якій просила скасувати податкову вимогу та заборонити ГУ ДПС у Київській області проводити примусові заходи, спрямовані на стягнення податкового боргу. Рішенням ДПС України від 28.07.2021 вих. № 156/2/6/99-00-13-05-06 скарга ПАТ «Місто банк» була залишена без задоволення. Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та позиція суду апеляційної інстанції щодо доводів апеляційної скарги та висновків суду першої інстанції. Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що наявні підстави для її часткового задоволення, з огляду на таке. Метою Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків (частина 2 статті 1). За пунктом 8 статті 2 даного Закону неплатоспроможний банк - банк, щодо якого Національний банк України прийняв рішення про віднесення до категорії неплатоспроможних. Згідно з частиною 2 статті 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», з дня початку процедури ліквідації банку: 1) припиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, наглядової ради і правління) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Якщо в банку, що ліквідується, здійснювалася тимчасова адміністрація, з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку тимчасова адміністрація банку припиняється. Керівники банку звільняються з роботи у зв`язку з ліквідацією банку; 2) банківська діяльність банку завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси; 3) строк виконання всіх грошових зобов`язань банку та зобов`язання щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів) вважається таким, що настав; 4-1) нарахування відсотків, комісійних, штрафів, інших очікуваних доходів за активними операціями банку може припинятися у терміни, визначені договорами з клієнтами банку у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси; 5) відомості про фінансовий стан банку, боржників, які прострочили виконання зобов`язань (за основною сумою та процентами) перед таким банком, а також про вимоги банку до таких боржників перестають бути конфіденційними чи становити банківську таємницю; 6) Фонд здійснює заходи із виконання плану врегулювання, що передбачає виведення банку з ринку у спосіб, передбачений пунктом 2 частини другої статті 39 цього Закону, та відчужує майно (активи) та зобов`язання відповідно до статті 40 цього Закону на користь приймаючого банку протягом 30 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону. Вчинення правочинів, пов`язаних з відчуженням майна (активів) банку чи передачею його майна третім особам (крім приймаючого банку), допускається в порядку, передбаченому статтею 51 цього Закону; 7) втрачають чинність публічні обтяження чи обмеження на розпорядження (у тому числі арешти, заборони прийняття рішень про продаж або про вчинення інших дій з продажу) будь-яким майном (активами), у тому числі коштами банку. Накладення нових обтяжень чи обмежень (у тому числі арештів, заборони прийняття рішень про продаж або про вчинення інших дій з продажу) на майно (активи), у тому числі кошти банку, не допускається; 8) забороняється зарахування зустрічних вимог, у тому числі зустрічних однорідних вимог, припинення зобов`язань за домовленістю (згодою) сторін (у тому числі шляхом договірного списання), прощення боргу, поєднання боржника і кредитора в одній особі внаслідок укладення будь-яких правочинів з іншими особами, крім банку, зарахування на вимогу однієї із сторін. Обмеження, встановлені цим пунктом, не поширюються на правочини, зобов`язання за якими припиняються у процедурі ліквідаційного неттінгу, що здійснюється в порядку, встановленому статтею 54-1 цього Закону, та припинення зобов`язань шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог боржника, який одночасно є кредитором банку, що ліквідується. Частина 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» унормовує, що \~під час здійснення ліквідації у банку не виникає жодних додаткових зобов`язань (у тому числі зі сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), крім витрат, безпосередньо пов`язаних із здійсненням ліквідаційної процедури. Вимоги за зобов`язаннями банку із сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), що виникли під час проведення ліквідації, пред`являються тільки в межах ліквідаційної процедури та погашаються у сьому чергу відповідно до статті 52 цього Закону. Статтею 52 наведеного Закону встановлено черговість та порядок задоволення вимог до банку, оплата витрат та здійснення платежів. Кошти, одержані в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку, інвестування тимчасово вільних коштів банку в державні цінні папери, спрямовуються Фондом на задоволення вимог кредиторів за умови достатності коштів для забезпечення процедури ліквідації в такій черговості: 1) зобов`язання, що виникли внаслідок заподіяння шкоди життю та здоров`ю громадян; 2) грошові вимоги щодо заробітної плати, що виникли із зобов`язань банку перед працівниками до прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку; 3) вимоги Фонду, що виникли у випадках, визначених цим Законом; 4) вимоги вкладників - фізичних осіб (у тому числі фізичних осіб - підприємців), які не є пов`язаними особами банку, у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом; 5) вимоги Національного банку України, що виникли в результаті зниження вартості застави, наданої для забезпечення кредитів рефінансування, а також для забезпечення повернення банкнот і монет, переданих Національним банком України на зберігання та для проведення операцій з ними; 6) вимоги фізичних осіб (у тому числі фізичних осіб - підприємців), які не є пов`язаними особами банку, платежі яких або платежі на ім`я яких заблоковано; 7) вимоги інших вкладників, які не є пов`язаними з банком особами, юридичних осіб - клієнтів банку, які не є пов`язаними з банком особами; 8) інші вимоги, крім вимог за субординованим боргом; 9) вимоги кредиторів банку (фізичних осіб, у тому числі фізичних осіб - підприємців, а також юридичних осіб), які є пов`язаними особами банку; 10) вимоги за субординованим боргом; 11) вимоги за інструментами з умовами списання/конверсії. Вимоги до банку, не задоволені в результаті ліквідаційної процедури та продажу майна (активів) банку на дату складення ліквідаційного балансу, вважаються погашеними. Переходячи безпосередньо до вирішення заявлених позовних вимог, колегія суддів бажає звернути увагу на те, що 21.09.2021 у справі №905/2030/19 (905/1159/20) Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію, що спір, який є предметом розгляду в цій справі, належить до юрисдикції господарських судів. Правова позиція Великої Палати Верховного Суду складається з такого. Так, Велика Палата Верховного Суду з`ясувала, що банкрутством як різновидом процедур, що здійснюються в межах спеціалізації господарського судочинства, є судова процедура, яка регламентує правовідносини, що виникають внаслідок нездатності боржника відновити свою платоспроможність та задовольнити визнані судом вимоги кредиторів через процедури санації чи ліквідації, які визначені спеціальним Кодексом України з процедур банкрутства від 18.10.2018 №2597- VIII (далі КУзПБ), який введений в дію з 21.10.2019. Цей Кодекс встановлює умови та порядок відновлення платоспроможності боржника - юридичної особи або визнання його банкрутом з метою задоволення вимог кредиторів, а також відновлення платоспроможності фізичної особи, передбачаючи ряд процесуальних норм, які регулюють порядок здійснення судочинства у цих процедурах (відкриття провадження у справі про банкрутство, види судових рішень у банкрутстві та порядок їх оскарження тощо). Отже, на думку Великої Палати Верховного Суду, КУзПБ у порівнянні з попереднім процесуальним законом розширив свою дію щодо суб`єктів, які підпадають під його регулювання (неплатоспроможних фізичних осіб), що зумовило розгляд у господарському суді спорів про неплатоспроможність фізичних осіб, незалежно від того, чи займаються вони підприємницькою діяльністю. Особливістю провадження у справі про банкрутство є те, що врегулювання правовідносин неплатоспроможності боржника вимагає поєднання в одній процедурі як цивільних, так і адміністративних правовідносин щодо його майна (майнових прав) з метою як найповнішого задоволення у ній вимог кредиторів - приватних осіб та контролюючих органів з грошовими вимогами до боржника у черговості, визначеній КУзПБ. Зокрема, з моменту відкриття провадження у справі про банкрутство наступає строк виконання всіх зобов`язань боржника, що має наслідком обов`язок усіх конкурсних (забезпечених) кредиторів пред`явити вимоги до боржника, а їх задоволення може здійснюватися лише у порядку, передбаченому КУзПБ, та в межах провадження у справі; пред`явлення поточними кредиторами вимог до боржника та їх задоволення можуть здійснюватися лише у порядку, передбаченому цим Кодексом; провадження у справі про банкрутство юридичної особи не підлягає зупиненню (частини чотирнадцята, сімнадцята статті 39 КУзПБ); активи боржника, що перебувають у податковій заставі, можуть бути звільнені господарським судом з податкової застави, про що виноситься ухвала у судовому засіданні за участю контролюючого органу, уповноваженого відповідно до Податкового кодексу України\~ здійснювати заходи щодо забезпечення погашення податкового боргу та недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у межах своїх повноважень (частина десята статті 41 КУзПБ). У згаданому рішенні Велика Палата Верховного Суду зауважує, що статтею 7 КУзПБ як процесуальним законом змінено юрисдикцію розгляду ряду спорів фізичних осіб - боржників щодо їх майна, які раніше розглядалися у цивільних судах, а також віднесено до господарської юрисдикції ряд інших спорів юридичних осіб, які стосуються майна боржника (юридичної чи фізичної особи), зокрема й тих, які виникають з кредиторами - контролюючими органами щодо сплати податків та зборів. Так, абзацом четвертим частини другої статті 7 КУзПБ передбачено, що у разі якщо відповідачем у такому спорі є суб`єкт владних повноважень, суд керується принципом офіційного з`ясування всіх обставин у справі та вживає визначених законом заходів, необхідних для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів, з власної ініціативи. Такі повноваження суду характерні для адміністративного судочинства, яким розглядаються спори осіб із суб`єктами владних повноважень. Отже, законодавцем наділено господарські суди у справі про банкрутство повноваженнями щодо розгляду спору між боржником та суб`єктом владних повноважень за правилами офіційного з`ясування всіх обставин справи, характерними для розгляду адміністративних спорів (щодо виявлення та витребування доказів з ініціативи суду), що не передбачено загальними нормами ГПК України. До того ж, Велика Палата Верховного Суду пояснила, що Податковий кодекс України не регулює питання погашення податкових зобов`язань або стягнення податкового боргу з осіб, на яких поширюються судові процедури, визначені КУзПБ, з банків, на які поширюються норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», проведення комплексних перевірок з метою виявлення фінансових рахунків та погашення зобов`язань зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (крім особливостей функціонування єдиного рахунку, подання звітності щодо суми нарахованого єдиного внеску), зборів на обов`язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій (пункт 1.3 статті 1 Податкового кодексу України). Отже, на переконання Великої Палати Верховного Суду, з прийняттям КУзПБ законодавець змінив правила визначення юрисдикції таких спорів, сконцентрувавши розгляд усіх майнових та ряду немайнових вимог в межах однієї судової процедури банкрутства в судах господарської юрисдикції, задля повного та комплексного вирішення усіх правових проблем неплатоспроможної особи (як фізичної, так і юридичної), яка може бути визнана банкрутом (ліквідована) за наслідком такої процедури, що матиме наслідком закриття (припинення) провадження з розгляду спорів у всіх інших юрисдикційних органах з вимогами до неї. За такого правового регулювання Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що спір за позовом боржника про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення є майновим за своєю правовою природою, оскільки за наслідком його розгляду у податкового органу може виникнути право на стягнення з боржника певної грошової суми (майнове право), яка в розумінні статті 190 ЦК України є майном боржника. Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 20 травня 2020 року у справі № 1340/3510/18 (пункти 77, 81), Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду в постанові від 05 липня 2019 року у справі № 826/17147/18 (пункти 17, 18). За приписами частин 1 та 3 статті 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу. У разі закриття судом апеляційної інстанції провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 238 цього Кодексу суд за заявою позивача в порядку письмового провадження постановляє ухвалу про передачу справи до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. У разі наявності підстав для підсудності справи за вибором позивача у його заяві має бути зазначено лише один суд, до підсудності якого відноситься вирішення спору. За пунктом 1 частини1 статті 238 суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства. З огляду на викладене, судове рішення суду першої інстанцій належить скасувати, а провадження у справі закрити. Також суд апеляційної інстанції вважає необхідним повернути ПАТ «Місто Банк» сплачений ним судовий збір за подання позову та апеляційної скарги на загальну суму 7\~ 945 грн., що підтверджується платіжними дорученнями №81492 від 22.07.2021 та №37759 від 19.10.2021 (а.с.17, 33), з таких підстав. Згідно з ч.2 ст.132 КАС України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Відповідно до частини шостої статті 143 КАС України у випадку постановлення ухвали про закриття провадження у справі, залишення позову без розгляду або ухвалення рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням суд вирішує питання про розподіл судових витрат не пізніше десяти днів з дня ухвалення відповідного судового рішення, за умови подання учасником справи відповідної заяви і доказів, які підтверджують розмір судових витрат. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір» у разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях, сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду. Повернення сплаченої суми судового збору здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики (частина п`ята статті 7 Закону України «Про судовий збір»). Таким чином, ураховуючи, що провадження у справі слід закрити, на підставі пункту 1 частини 1 статті 238 КАС України, оскільки справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, сплачений ПАТ «Місто Банк» судовий збір підлягає поверненню.

Результат розгляду: partial