Рішення адміністративного суду від 2022-06-14 00:00:00+03

16.07.2021 до Донецького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява [PERSON] (далі - позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (далі - відповідач), в якій позивач просив: - визнати дії відповідача в частині відмови в зарахуванні до страхового стажу періоду роботи в радгоспі «Орджонікідзе» з 02 червня 1986 року по 19 січня 1989 року (3 роки 7 місяців 17 днів) та період роботи в радгоспі «Червона зірка» з 01 лютого 1990 по 01 вересня 1998 року (8 років 7 місяців 0 днів) незаконними; - зобов`язати відповідача зарахувати йому до загального страхового стажу період роботи в радгоспі «Орджонікідзе» з 02 червня 1986 року по 19 січня 1989 року (3 роки 7 місяців 17 днів) та період роботи в радгоспі «Червона зірка» з 01 лютого 1990 по 01 вересня 1998 року (8 років 7 місяців 0 днів), та зробити перерахунок пенсії з часу звернення до відповідача, тобто з 04 березня 2021 року (а.с. 1-2). Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 29 листопада 2021 року у справі № 200/10640/21 позов задоволено. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Донецькій області щодо незарахування до страхового стажу позивачу період роботи в радгоспі «Орджонікідзе» з 02 червня 1986 року по 19 січня 1989 року та період роботи в радгоспі «Червона зірка» з 01 лютого 1990 по 01 вересня 1998 року. Скасовано рішення Костянтинівсько-Дружківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області від 11 березня 2021 року. Скасовано рішення Великоновосілківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області від 11 березня 2021 року про неврахування стажу роботи. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Донецькій області (код ЄДРПОУ 13486010, місцезнаходження: пл. Соборна, буд. 3, м. Слов`янськ, Донецька область, 84122) повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії за віком від 04 березня 2021 року, відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні про те, що підлягає зарахуванню до загального страхового стажу позивача період роботи з 02 червня 1986 року по 19 січня 1989 року в радгоспі «Орджонікідзе» та з 01 лютого 1990 по 01 вересня 1998 року в радгоспі «Червона зірка» з 01 лютого 1990 по 01 вересня 1998 року. Вирішено питання судових витрат (а.с. 49-54). Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування апеляційної скарги вказує на те, що спірні періоди роботи позивача не враховані при призначенні пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України № 1058, оскільки зазначені записи не завірені підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою, що є порушенням п. 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівниками. Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження. Справа розглянута поза датою, визначеною в ухвалі суду від 24 січня 2022 року, з огляду на прийняття Верховною Радою України Законів України «Про правовий режим воєнного стану» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, від 15 березня 2022 року № 2119-IX, від 21 квітня 2022 року № 2212-IX, від 22 травня 2022 року № 2263-1Х, якими в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року і продовжено його до 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року. Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 04 березня 2021 року позивач звернувся до Костянтинівсько-Дружківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області із заявою про призначення пенсії за віком за Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 03.07.2003 року № 1058 (а.с. 23 - зворотній бік). До заяви про призначення пенсії позивачем були надані наступні документи: довідку про присвоєння ідентифікаційного номеру від 28.05.1998 року; заяву про призначення/перерахунок пенсії № 1057 від 04.03.2021 року; паспорт від 14.06.2000 року; трудову книжку або документ про стаж від 19.07.1976 року; диплом (свідоцтво, атестат) про навчання від 19.07.1976 року; довідку з ДПІ про облік суб`єкт підприємницької діяльності В01 № 034924 від 07.05.1998 року № 6603/6/05-99-51-01 від 03.03.2021 року; довідку про заробітну плату за період страхового стажу до 01.07.2000 року № 091147 від 12.12.2019 року, № 07-04/2130 від 02.12.2019 року; документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року № 637 № 03/146 від 12.12.2019 року; заяву про спосіб виплати пенсії (для виплати через банк) від 01.11.2019 року (а.с. 24). На підставі заяви від 04.03.2021 року та наданих документів позивачу рішенням № 056550003247 від 12.03.2021 року призначено пенсію за віком (а.с. 31). Рішенням Костянтинівсько-Дружківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області від 11 березня 2021 року позивачу відмовлено у зарахування стажу роботи згідно статті 26 Закону України від 09.07.2009 року № 1058 "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Зі змісту рішення вбачається, що відповідно до записів в трудовій книжці від 19.07.1976 року заявник з 02.06.1986 року по 19.01.1989 року працював в радгоспі ім. Орджонікідзе, записи не завірені підписом відповідальної особи, що не відповідає пункту 2 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників», яка затверджена наказом Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29.07.1993 року. Записами в трудовій книжці від 19.07.1976 року підтверджено, що заявник з 01.02.1990 року по 01.09.1998 року працював в радгоспі «Червона зірка», дата наказу про звільнення більш ніж на 2 місяці пізніше дати звільнення, що не відповідає пункту 2 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників», яка затверджена наказом Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29.07.1993 року. Довідка про систему оподаткування від 03.03.2021 року № 6603/6/05-99-51-01 свідчить, що заявник з 01.01.2001 року по теперішній час здійснює підприємницьку діяльність на спрощеній системі оподаткування, спеціальний торговий патент, або свідоцтво про сплату єдиного податку, або патент про сплату фіксованого розміру прибуткового податку з громадян, або довідку про сплату страхових внесків заявник не надавав, що не відповідає вимогам пп. 2 п. 2.1 Розділу ІІ Постанови Правління Пенсійного фонду України «Про затвердження Порядку надання та оформлення документів для призначення пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 25.11.2005 року за № 22-1 зі змінами, внесеними згідно з постановою Пенсійного фонду № 13-2 від 30.07.2015 року. На підставі викладеного вирішено не враховувати при призначенні пенсії за віком за ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» періоди роботи з 02.06.1986 року по 19.01.1989 року в радгоспі ім. Орджонікідзе, з 01.02.1990 року по 01.0.1998 року в радгоспі «Червона зірка» та з 15.06.2001 року по 01.11.2001 року, з 06.08.2002 року по 31.12.2003 року період його підприємницької діяльності (а.с. 10). Разом з відзивом на позовну заяву відповідачем надано проект рішення від 11 березня 2021 року Великоновосілківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про неврахування стажу роботи, з якого видно, що період роботи позивача з 01.02.1990 року по 01.09.1998 року не враховано при призначенні пенсії згідно трудової книжки від 19.07.1976 року, оскільки запис не відповідає вимогам п. 2.4 Інструкції про порядок проведення ведення трудових книжок працівників, затвердженого Міністерством юстиції України від 29.07.1993 року за № 58 та рекомендовано позивачу надати уточнюючу довідку для врахування до страхового стажу періоду роботи з 01.02.1990 року по 01.09.1998 року у радгоспі «Красная звезда» (а.с. 29). Також в матеріалах справи наявне рішення Великоновосілківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про неврахування довідки про заробітну плату від 11.03.2021 року, в якому вказано, що позивачем надані наступні документи для врахування при призначенні пенсії: заява від 04.03.2021 року, довідка про заробітну плату від 02.12.2019 року за № 07-04/2130 за період з 07.1979 року по 31.12.1980 року і довідка 12.12.2019 року за № 09/147 за період з 01.01.1981 року по 31.12.1985 року. Управлінням здійснено ініціювання проведення перевірки обґрунтованості видачі вищевказаної довідки про заробітну плату та зазначено, що за результатами проведення перевірки заява позивача у призначені пенсії з урахуванням наданих довідок буде розглянута повторно з дня призначення пенсії незалежно від дати проведення перевірки (а.с. 27). Спірним в цій справі є правомірність відмови відповідача в зарахуванні до страхового стажу періоду роботи в радгоспі «Орджонікідзе» з 02 червня 1986 року по 19 січня 1989 року ( 3 роки 7 місяців 17 днів) та період роботи в радгоспі «Червона зірка» з 01 лютого 1990 по 01 вересня 1998 року (8 років 7 місяців 0 днів). Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Законом України "Про пенсійне забезпечення" від 05 листопада 1991 року № 1788-XII (далі по тексту - Закон № 1788), Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09 липня 2003 року № 1058 - IV (далі по тексту - Закон № 1058), постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 "Про затвердження порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення (перерахунку) пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній" (далі по тексту - Порядок № 637) та іншими нормативно - правовими актами. Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов`язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії. Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначені Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 1058-IV (далі - Закон України № 1058-IV). Громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж мають право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи (ст. 8 Закону № 1058-IV). Абзацом 2 ч. 1 ст. 26 Закону України № 1058-IV визначено, що, починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу не менше 26 років при призначенні пенсії (період з 1 січня 2019 р. по 31 грудня 2019 р.). Статтею 1 Закону № 1058-IV визначено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 45 Закону № 1058-IV пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку. За приписами ч. 2 ст. 24 Закону України № 1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом. Постановою Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846, затверджений Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (у редакції на момент спірних правовідносин). Абзацом першим пункту 1.1 розділу I "Звернення за призначенням (перерахунком) пенсії" Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Порядок № 22-1), заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім`ї у зв`язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, об`єднаного управління (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації). Підпунктом 2 пункту 2.1 розділу II "Документи, необхідні для призначення, перерахунку пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший" Порядку № 22-1 встановлено, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок підтвердження наявного трудового стажу). За правилами абзаців першого, третього пункту 4.1 розділу ІV "Приймання, оформлення і розгляд документів" Порядку № 22-1 орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 2). Заяви осіб про призначення, перерахунок, поновлення, переведення з одного виду пенсії на інший реєструються в журналі реєстрації рішень органу, що призначає пенсію. Особі або посадовій особі органом, що призначає пенсію, видається розписка із зазначенням дати прийняття заяви, а також переліку одержаних і відсутніх документів, які необхідно подати у тримісячний строк з дня прийняття заяви. Копія розписки зберігається в пенсійній справі. Пунктом 4.2 розділу ІV "Приймання, оформлення і розгляд документів" Порядку № 22-1 встановлено, що при прийманні документів орган, що призначає пенсію: 1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж; 2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів; 3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності). Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі; 4) видає пам`ятку пенсіонеру (додаток 3), копія якої зберігається у пенсійній справі. Не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України (абзац перший пункту 4.3 розділу ІV "Приймання, оформлення і розгляд документів" Порядку № 22-1). Право особи на одержання пенсії згідно з абзацом першим пункту 4.7 розділу ІV "Приймання, оформлення і розгляд документів" Порядку № 22-1 встановлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію. За унормуванням ст. 101 Закону України "Про пенсійне забезпечення" органи, що призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі. Підприємства та організації несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну громадянам або державі внаслідок несвоєчасного оформлення або подання пенсійних документів, а також за видачу недостовірних документів, і відшкодовують її. В постанові Верховного Суду від 30.05.2018 року в справі № 174/658/16-а (провадження № К/9901/201/17) занотовано: оцінюватися судом мають саме підстави відмови у призначенні пенсії, тобто, мотиви, з яких виходив відповідач, розглядаючи заяву про її призначення. Статтею 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" передбачено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України. Також частиною 1 статті 48 Кодексу законів про працю України передбачено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Як видно з трудової книжки позивача, останній, у спірний період: - з 02.06.1986 року прийнятий в радгосп «Орджонікідзе» робітником по охороні порудів (наказ № 9-л від 19.01.1989 року); - з 19.01.1989 року звільнений за власним бажанням, відповідно до статті 38 КЗпП України (наказ № 9-л від 19.01.1989 року); - з 01.02.1990 року прийнятий в радгосп «Червона зірка» робітником по охороні тваринництва № 4 (наказ № 14-к від 30.01.1990 року); - з 05.06.1996 року радгосп «Червона зірка» перетворено КСП «Червона зірка» (наказ № 299 від 05.06.1996 року); - з 30.12.1997 року КСП «Червона зірка» реорганізовано в сільськогосподарське ТОВ «Червона зірка» (наказ № 589 від 30.12.1997 року); - з 01.09.1998 року звільнений за власним бажанням, відповідно до ст. 38 КЗпП України (наказ № 210к від 08.12.1998 року) (а.с. 6-7). Трудова книжка відповідно до п.1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, яка затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.74 № 162 (у редакції постанови Держкомпраці СРСР від 02.08.85 року), із змінами, що внесені постановою Держкомпраці СРСР від 19.10.90 року № 412), (надалі - Інструкція № 162), є основним документом про трудову діяльність робочих і службовців. Трудові книжки ведуться на всіх робітників і службовців державних, кооперативних і громадських підприємств, установ і організацій, які працювали понад 5 днів, в тому числі на сезонних і тимчасових працівників, а також на позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню. За п. 2.2 Інструкції № 162 заповнення трудової книжки вперше провадиться адміністрацією підприємства у присутності працівника не пізніше тижневого строку з дня прийняття на роботу. У трудову книжку вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я по батькові, дату народження, професія, спеціальність; відомості про роботу: прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: нагородження орденами і медалями, присвоєння почесних звань; заохочення за успіхи в роботі, що застосовуються трудовим колективом, а також нагородження і заохочення, передбачені правилами внутрішнього трудового розпорядку і статутами про дисципліну; інші заохочення відповідно до чинного законодавства; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди. Стягнення до трудової книжки не заносяться. Всі записи в трудовій книжці відповідно до п.2.3 Інструкції № 162 про прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагородження та заохочення вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого терміну, а при звільненні - в день звільнення, повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Пунктами 2.25 та 2.26 Інструкції № 162 визначено, що записи про причини звільнення у трудовій книжці повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю, пункт закону. Запис про звільнення у трудовій книжці працівника провадиться з додержанням таких правил: у графі 1 ставиться порядковий номер запису; у графі 2 - дата звільнення; у графі 3 - причина звільнення; у графі 4 зазначається на підставі чого внесено запис, наказ (розпорядження), його дата і номер. Днем звільнення вважається останній день роботи. Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.93 року № 58 затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників (надалі - Інструкція № 58), яка зареєстрована в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 р. за № 110, та зазначено, що з прийняттям цього наказу Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, яка затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.74 року № 162 (у редакції постанови Держкомпраці СРСР від 02.08.85 року № 252), із змінами, що внесені постановою Держкомпраці СРСР від 19.10.90 року № 412, не застосовується. Відповідно до п. 2.12. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 за № 58 (далі - Інструкції № 58), після зазначення дати заповнення трудової книжки працівник своїм підписом завіряє правильність внесених відомостей. Пунктом 2.4 Інструкції № 58 визначено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Ведення трудових книжок працівників підприємства, усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), оскільки записи до трудової книжки вносяться виключно власником або уповноваженим ним органом, наявність неправильно занесених записів до трудової, не може ставитись в провину власнику трудової книжки. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач не зарахував в страховий стаж позивача період роботи в радгоспі «Орджонікідзе» з 02 червня 1986 року по 19 січня 1989 року, у зв`язку з тим, що запис не завірений підписом відповідальної особи та період роботи в радгоспі «Червона зірка» з 01 лютого 1990 по 01 вересня 1998 року, у зв`язку з тим, що дата наказу про звільнення більш ніж на 2 місяці пізніше дати звільнення (а.с. 10, 29). Суд критично оцінює таку підставу для відмови у зарахуванні спірних періодів, оскільки Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників, затверджена наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58 у випадку порушення порядку ведення трудової книжки, не передбачає настання негативних наслідків чи відповідальності для особи, щодо якої вона складена. Крім того, відповідно до п. 4 постанови Кабінету Міністрів України "Про трудові книжки працівників" від 27.04.1993 року № 301 відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання. Отже, чинним законодавством визначено, що відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, а тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на його особисті права. Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 у справі № 677/277/17 (провадження № К/9901/1298/17). Суд зазначає, що зі змісту наданої позивачем трудової книжки можливо встановити назви підприємств та періоди роботи. Крім того, підставою для призначення пенсії є наявність страхового стажу необхідного розміру, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Пенсійний орган не врахував, що не всі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці щодо дати її заповнення. Зазначений висновок викладено в постанові Верховного Суду від 06 березня 2018 року у справі № 754/14898/15-а. Враховуючи те, що трудова книжка є основним документом, який підтверджує стаж роботи, суд першої інстанції правильно дійшов до висновку, що відповідачем безпідставно не зараховано до страхового стажу період роботи позивача в радгоспі «Орджонікідзе» з 02 червня 1986 року по 19 січня 1989 року, у зв`язку з тим, що запис не завірений підписом відповідальної особи та період роботи в радгоспі «Червона зірка» з 01 лютого 1990 по 01 вересня 1998 року, оскільки трудова книжка позивача містить необхідні записи про період роботи. Суд зазначає, що позивач не повинен нести відповідальність та не може бути фактично позбавлений пенсійного забезпечення, оскільки чинним законодавством визначено, що відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, а тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на його особисті права. З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції вважає вірним висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення адміністративного позову. Суд першої інстанції хоча і зазначив в резолютивній частині про задоволення позову, але виписав її не в повній відповідності до формулювання позовних вимог. Позивач просив, серед іншого, зобов`язати відповідача зарахувати йому до загального страхового стажу певний період роботи та зробити перерахунок пенсії з часу звернення до відповідача, тобто з 04 березня 2021 року. Судом зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Донецькій області повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії за віком від 04 березня 2021 року. Пенсія позивачеві призначена, але без врахування трудового стажу за спірні періоди, саме в цьому полягає предмет спору. Тому питання про зарахування стажу повинно бути вирішено з огляду на наведені правові підстави регулювання спору. Що стосується обраного позивачем способу захисту порушеного права, суд зазначає таке. Частиною другою статті 245 КАС України визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про: - визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень (пункт 2); - визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій (пункт 3); - визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (пункт 4); - інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів (пункт 10). Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними). Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2013 року № 21-87а13. Згідно з частиною 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено: органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Отже, суд наділений повноваженнями щодо зобов`язання відповідача вчинити певні дії, і це прямо вбачається з п. 4 ч. 2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України. За приписами ч. 4 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та судове рішення ухвалено з частковим додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги хоча не спростовують висновків суду першої інстанції, але судове рішення підлягає частковому скасуванню.

Результат розгляду: partial