Рішення адміністративного суду від 2022-09-07 00:00:00+03

у вересні 2021 року позивач, [PERSON] , звернувся в суд з позовом до Головного управління ДПС у Чернівецькій області (відповідача), в якому просив визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Чернівецькій області про сплату боргу (недоїмки) № Ф-9883-13 від 19.05.2021 щодо сплати [PERSON] заборгованості зі сплати єдиного внеску в розмірі 11754,27 гривень. Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити. Аргументами на підтвердження вимог скарги зазначає, що позивачем самостійно подано до податкового органу звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2020 рік. Зазначений факт вказує на те, що позивач бере добровільну участь зі сплати єдиного внеску. Позивач не скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу відповідно до ст. 304 КАС України. Згідно з положеннями ч. 3\~ ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства\~ України (далі-КАС України), суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Виходячи з приписів ст.ст. 311, 263 КАС України, вищезазначена апеляційна скарга розглядається в порядку письмового провадження. Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що перебуває на обліку в Головному управлінні ДПС у Чернівецькій області як платник податків та зборів та є платником єдиного внеску з 04.02.2003. Позивачу з 10.02.2019 призначено пенсію за віком, що підтверджено довідкою від 07.09.2021 №413 ГУ ПФУ в Чернівецькій області та пенсійним посвідченням серія [NUMBER] . 25.01.2021 позивач подав до податкового органу звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2020 рік. З вказаних підстав, в обліковій картці платника податків за позивачем утворився податковий борг зі сплати ЄСВ в сумі 11754,27 гривень. 19.05.2021 податковим органом складено вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-9883-13 У про сплату податкового боргу в сумі 11754,27 гривень. На підставі вимоги № Ф-9883-13 від 19.05.2021 Заставнівським відділом державної виконавчої служби у Чернівецькому районі Чернівецької області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) відкрито виконавче провадження ВП№66642391 та вчиняються примусові дії щодо стягнення коштів в сумі 11754,27 гривень. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне. Критерії, за якими адміністративний суд перевіряє рішення суб`єктів владних повноважень, визначені у ч. 2\~ст. 2 КАС України. Згідно частин першої, другої та третьої\~статті 242 КАС України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Крім того, ст.\~ 2\~ та ч. 4 ст.\~ 242 КАС України\~встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Частиною другою\~статті 19 Конституції України\~передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~Конституцією\~та законами України. Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень. Так, правові і організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначено Законом України від 08.07.2010 N 2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (далі - Закон № 2464-VI). Відповідно до ч. 1 ст.2 Закону № 2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464-VI єдиний соціальний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. Згідно з абз. 2, 3 п. 1 ч.1 ст. 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є, окрім іншого, фізичні особи - підприємці, зокрема ті, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством про працю, чи за цивільно-правовим договором (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців). Відповідно до ч. 4 ст. 4 Закону № 2464-VI \~\~особи, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або за вислугу років, або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування. Порядок надіслання вимоги про сплату боргу (недоїмки) врегульовано ст. 25 Закону № 2464-VI. Відповідно до ч.4 зазначеної норми податковий орган у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, надсилає в паперовій та/або електронній формі платникам єдиного внеску вимогу про сплату недоїмки з єдиного внеску. При цьому, абз. 2 ч. 1 ст. 25 Закону № 2464-VI передбачено, що положення цієї статті поширюються лише на тих платників, які відповідно до цього Закону зобов`язані нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок. Відповідно до абз. 2 п. 3 розділу III Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 14.04.2015 N 435 звіт зазначеними особами не подається. З наведених норм видно, що фізичні особи-підприємці, які перебувають на спрощеній системі оподаткування та одночасно отримують пенсію за віком, не є платниками єдиного внеску. Відповідно, такі особи не мають обов`язку сплачувати єдиний внесок та подавати звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску. Як встановлено судом першої інстанції, позивачу з 10.02.2019 призначено пенсію за віком, що підтверджено довідкою від 07.09.2021 №413 ГУ ПФУ в Чернівецькій області та пенсійним посвідченням серія [NUMBER] . Тобто, наявні докази підтверджують статус позивача як особи, яка отримує пенсію за віком та користується у зв`язку з цим встановленими законодавством пільгами, зокрема, і в частині сплати єдиного внеску до Пенсійного фонду України. Будь-яких доказів, що позивач подавав до пенсійного органу заяву про добровільну участь та з нею укладався договір про добровільну участь, матеріали справи не містять. Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що позивач, як пенсіонер за віком, не зобов`язаний нараховувати, обчислювати та сплачувати єдиний внесок, відповідач безпідставно застосував до нього положення ст. 25 Закону № 2464-VI та направив вимогу про сплату єдиного внеску. Доводи відповідача, що позивач самостійно нарахував єдиний внесок шляхом подання звіту, тому зобов`язаний його сплачувати, колегія суддів вважає помилковими, оскільки позивач звільнений від сплати єдиного внеску відповідно до вимог Закону № 2464-VI і йому може бути нарахований єдиний внесок лише у одному випадку - у разі добровільної участі в системі загальнообов`язкового соціального страхування. Інших підстав для виникнення обов`язку у пенсіонера за віком для нарахування та сплати єдиного внеску та направлення йому вимоги про сплату недоїмки з єдиного внеску, нормами чинного законодавства не передбачено. Тобто, відповідачем не доведено суду правомірність сформованої вимоги про сплату боргу № Ф-9883-13 від 19.05.2021. У контексті оцінки доводів апеляційної скарги колегія суддів звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах "Проніна проти України" (пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, колегія суддів вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку. Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.\~315,\~316 КАС України\~суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Результат розгляду: denied