Рішення адміністративного суду від 2022-07-13 00:00:00+03

У березні 2020 року Головне управління ДПС у м. Києві (далі - ГУ ДПС у м. Києві) звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення податкового боргу у розмірі 746802,71 грн. Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 березня 2020 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом. 15 травня 2020 року до Окружного адміністративного суду міста Києва надійшов зустрічний позов [PERSON] до ГУ ДПС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 16 січня 2017 року: № 0000051306, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем «податок на доходи фізичних осіб» на 642372,79 грн (у тому числі за податковими зобов`язаннями - 513898,23 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 128474,56 грн); № 0000061306, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем «військовий збір» на 48235,06 грн (у тому числі за податковими зобов`язаннями - 38588,05 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 9647,01 грн). Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 4 грудня 2020 року клопотання ГУ ДПС у м. Києві задоволено, адміністративний позов ГУ ДПС у м. Києві до [PERSON] про стягнення податкового боргу залишено без розгляду. Продовжено розгляд справи за зустрічним позовом [PERSON] до ГУ ДПС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень- рішень. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 лютого 2021 року зустрічний позов [PERSON] задоволено повністю. Визнано протиправними та скасовано оскаржувані податкові повідомлення-рішення від 16 січня 2017 року. Стягнуто на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС у м. Києві судовий збір у розмірі 6906,07 грн. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 21 вересня 2021 року рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято нове рішення, яким позовні вимоги [PERSON] до ГУ ДПС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень залишено без розгляду. Не погодившись з ухваленим у справі судовим рішенням апеляційної інстанції, [PERSON] звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просила постанову суду апеляційної інстанції скасувати, а справу направити до цього ж суду для продовження розгляду. Ухвалою Верховного Суду від 24 листопада 2021 року відкрито касаційне провадження за вказаною скаргою у цій справі на підставі абзацу шостого частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), відповідно до якого підставами для оскарження судових рішень, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. ГУ ДПС у м. Києві, скориставшись своїм правом надало до суду відзив на касаційну скаргу, в якому, посилаючись на встановлені обставини та висновки оскаржуваного судового рішення зазначило, що рішення суду апеляційної інстанції прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим просило відмовити у задоволенні касаційної скарги, а рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін. Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судове рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення. Як встановлено судами першої і апеляційної інстанцій та підтверджується матеріалами справи, відповідно до Наказу ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві від 17 листопада 2016 року №640 «Про здійснення документальної позапланової невиїзної перевірки фізичної особи - платника податків [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] )» на підставі підпунктів 78.1.1, 78.1.4 пункту 78.1 статті 78 ПК України, у період з 28 листопада 2016 року по 2 грудня 2016 року, контролюючим органом проведено документальну позапланову невиїзну перевірку позивача з питання контролю за своєчасністю, достовірністю, повнотою нарахування та сплати податків та зборів за період з 1 січня 2015 року по 31 грудня 2015 року, за результатами якої 5 грудня 2016 року складено Акт №4002/26-55-13-06-2936318020 (далі - Акт перевірки). На підставі висновків Акта перевірки, податковим органом 16 січня 2017 року прийнято податкові повідомлення-рішення: № 0000051306, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем «податок на доходи фізичних осіб» на 642372,79 грн (у тому числі за податковими зобов`язаннями - 513898,23 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 128474,56 грн); № 0000061306, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем «військовий збір» на 48235,06 грн (у тому числі за податковими зобов`язаннями - 38588,05 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 9647,01 грн). Не погоджуючись із зазначеними вище податковими повідомленнями-рішеннями, прийнятими відповідачем 16 січня 2017 року, позивач звернувся до суду з цим позовом про визнання їх протиправними та їх скасування. Задовольняючи позовні вимоги та скасовуючи оскаржувані податкові повідомлення-рішення від 16 січня 2017 року, суд першої інстанції виходив з того, що на момент початку проведення позапланової невиїзної перевірки у контролюючого органу були відсутні відомості щодо своєчасного ознайомлення позивача з таким наказом та повідомленням, його обізнаності про дату її початку у встановлений законом спосіб, а також відсутні відомості щодо отримання позивачем запиту про надання пояснень та документальних підтверджень щодо отримання доходу від продажу інвестиційних активів, що вказує на відсутність у відповідача права на проведення такої перевірки, та як наслідок, на прийняття податкових повідомлень-рішень за її результатом. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та залишаючи позов без розгляду, суд апеляційної інстанції виходив з того, що станом на момент формування та направлення оскаржуваних податкових повідомлень-рішень від 16 січня 2017 року, у податкового органу була наявна актуальна податкова адреса позивача: [ADDRESS] , а тому, враховуючи положення статті 42 Податкового кодексу України (далі - ПК України), оскаржувані податкові повідомлення-рішення вважаються врученими позивачу. Водночас, з позовом до суду [PERSON] звернулася 15 травня 2020 року. У зв`язку з цим суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивач пропустила строк звернення до суду, який з урахуванням вимог пункту 102.1 статті 102 ПК України сплинув. В обґрунтування постанови Шостий апеляційний адміністративний суд зазначив, що позивач пропустила строк звернення до суду з позовом, при цьому, не надала належних та допустимих доказів та не навела обставин, які б підтверджували наявність об`єктивно непереборних, не залежних від волевиявлення особи та пов`язаних з дійсними істотними перешкодами чи труднощами причин для своєчасного звернення до суду з позовом, а доводи [PERSON] про те, що вона пропустила строк звернення до суду з поважних причин через те, що не отримувала податкових повідомлень-рішень, не можуть бути визнані судом обґрунтованими в силу вимог статей 42, 58 ПК України. Колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду погоджується із висновками суду апеляційної інстанції, враховуючи наступне. Частиною першою статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Відповідно до статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси. Суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України. Згідно з частиною першою статті 13 КАС України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення. Так, Глава 6 КАС України має назву "Процесуальні строки", містить загальне визначення (частина перша статті 118), порядок обчислення (стаття 120) й підстави для поновлення/продовження визначених законом і судом процесуальних строків (стаття 121). Статтею 122 КАС України визначено загальні (окремі для особи і органу влади) і деякі спеціальні строки звернення до суду, а нормою статті 123, - наслідки їх пропуску, що полягають у фактичному недопуску до судового розгляду спорів, за якими строк звернення до суду минув. Так, відповідно до частини першої статті 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. За приписами частини третьої статті 122 КАС України, для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Пунктом 56.18 статті 56 ПК України встановлено, що з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу у будь-який момент після отримання такого рішення. Статтею 102 ПК України врегульовано питання застосування строків давності визначення податкових зобов`язань, які становлять 1095 днів. Зі змісту вказаних положень вбачається, що платник податків може звертатися до суду з вимогою щодо скасування податкового повідомлення-рішення протягом 1095 днів з моменту отримання такого рішення. Судом апеляційної інстанції встановлено, що [PERSON] звертаючись до суду вказувала про те, що у зв`язку із відсутністю інформації про факт проведення перевірки та винесення оскаржуваних рішень, заходи досудового врегулювання спору нею не вживались. В обґрунтування заяви про поновлення строків позовної давності позивач зазначала про те, що їй не було відомо про проведення перевірки та про прийняття відповідачем спірних податкових повідомлень-рішень, які були їй направлені, оскільки конверт повернувся з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Про наявність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень їй стало відомо лише 29 квітня 2020 року після отримання ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 березня 2020 року про відкриття провадження у справі за позовом ГУ ДПС у м. Києві до [PERSON] про стягнення податкового боргу у розмірі 746802,71 грн. Зокрема, вказувала, що відповідачем 17 січня 2017 року на адресу позивача направлявся конверт, який було повернуто з позначкою «за закінченням терміну зберігання». Інформації про направлення наказу про проведення перевірки та направлення запиту про надання пояснень, матеріали справи не містять. За загальним змістом термін «повідомлення» включає в себе не тільки направлення відомостей, з якими платник має бути обізнаним, а й отримання ним зазначених відомостей. На думку позивача, відмітка на конверті щодо причин повернення «за закінченням терміну зберігання» не є достатнім доказом інформування позивача про донарахування їй суми грошового зобов`язання. Позначення «за закінченням терміну зберігання» не розкриває справжні причини, з яких рекомендований лист не був вручений адресату та не свідчить про відмову адресати отримати лист. Враховуючи викладене [PERSON] вважає, що наявні підстави для визнання поважними підстав для поновлення строку звернення до суду з цим позовом. Шостий апеляційний адміністративний суд вказані підстави для поновлення строку визнав не поважними, при цьому виходив як з буквального змісту приписів пункту 56.18 статті 56, пункту 58.3 статті 58 ПК України (оскільки, наведене регулювання не має очевидної алогічності, суперечності, двозначності), так і з логічно-змістовного тлумачення цих норм. Відповідно до пункту 45.1 статті 45 ПК України, платник податків - фізична особа зобов`язана визначити свою податкову адресу. Податковою адресою платника податків - фізичної особи визнається місце проживання, за яким вона береться на облік як платник податків у контролюючому органі. Платник податків - фізична особа може мати одночасно не більш однієї адреси. Згідно із пунктом 70.1 статті 70 ПК України, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову і митну політику, формує та веде Державний реєстр фізичних осіб - платників податків (далі - Державний реєстр). За приписами підпункту 70.2.4 пункту 70.2 статті 70 ПК України, до облікової картки фізичної особи - платника податків та повідомлення (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків) вноситься інформація про місце проживання, а для іноземних громадян - також громадянство. Відповідно до пункту 70.7 статті 70 ПК України, фізичні особи - платники податків зобов`язані подавати контролюючим органам відомості про зміну даних, які вносяться до облікової картки або повідомлення (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків і мають відмітку у паспорті), протягом місяця з дня виникнення таких змін шляхом подання відповідної заяви за формою та у порядку, визначеними центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику. Пунктом 42.2 статті 42 ПК України передбачено, що документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків або його законному чи уповноваженому представникові. Згідно із пунктом 58.3 статті 58 ПК України, податкове повідомлення-рішення вважається належним чином врученим платнику податків (крім фізичних осіб), якщо його надіслано у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу. Податкове повідомлення-рішення вважається надісланим (врученим) фізичній особі, якщо його вручено їй особисто чи її представникові, надіслано на адресу за місцем проживання або останнього відомого місцезнаходження фізичної особи з повідомленням про вручення або у порядку, визначеному пунктом 42.4 статті 42 цього Кодексу. У такому самому порядку надсилаються податкові вимоги та рішення про результати розгляду скарг. У разі коли пошта не може вручити платнику податків податкове повідомлення-рішення або податкові вимоги, або рішення про результати розгляду скарги через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб, їх відмову прийняти податкове повідомлення-рішення або податкову вимогу, або рішення про результати розгляду скарги, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, податкове повідомлення-рішення або податкова вимога, або рішення про результати розгляду скарги вважаються врученими платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причин невручення. Відповідно до пунктів 3, 5 Розділу ІІІ Порядку надіслання контролюючими органами податкових повідомлень-рішень платникам податків, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 28 грудня 2015 року №1204 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 січня 2016 року за №124/28254, податкове повідомлення-рішення вважається надісланим (врученим) платнику податків - фізичній особі, якщо його вручено особисто такій фізичній особі чи її законному представникові або надіслано на адресу за місцем проживання або останнього відомого місцезнаходження такої фізичної особи з повідомленням про вручення. Якщо пошта (поштова служба) не може вручити платнику податків податкове повідомлення-рішення через відсутність за місцезнаходженням платника податків (посадових осіб платника податків), їх відмову прийняти податкове повідомлення-рішення, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, податкове повідомлення-рішення вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштою (поштовою службою) в повідомленні про вручення, із зазначенням причин невручення. З положення наведених норм чинного законодавства вбачається, що надіслане контролюючим органом рекомендованим листом з повідомленням про вручення на податкову адресу платника податків, яка відповідає даним Державного реєстру та облікової картки платника, вважається врученим також у разі неможливості вручення адресату такого відправлення після проставлення поштовим органом відповідної відмітки з датою та причиною невручення. Враховуючи викладені вище обставини, аналізуючи норми чинного законодавства та використовуючи логічно-змістовне тлумачення пункту 56.18 статті 56, пункту 58.3 статті 58 ПК України, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що контролюючий орган, не маючи інших правових механізмів для отримання персональних даних про платника податків, вправі розраховувати на актуальність (відповідність) даних облікової картки та, відповідно, у випадку недотримання платником податків приписів закону та невиконання обов`язку інформувати податковий орган про зміну своїх персональних даних, має нести ризик настання негативних наслідків такої поведінки. Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах від 12 лютого 2020 року (справа №826/17798/18) та від 23 вересня 2021 року (справа №640/8096/19). Крім того, Судовою палатою з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у постанові від 23 травня 2022 року (справа №810/3116/18) зазначено, що відповідно до пункту 42.2. статті 42 ПК України документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків або його законному чи уповноваженому представникові. Судом також зазначено, що постійне неотримання поштової кореспонденції, яка направляється контролюючим органом на адресу платника податків є зловживанням останнім правом платника податків бути повідомленим контролюючим органом щодо прийнятих стосовно нього рішень. Верховний Суд неодноразово у своїх рішеннях звертав увагу на те, що обов`язку контролюючого органу щодо повідомлення платника податків про проведення відповідної перевірки кореспондує обов`язок такого платника добросовісно ставитись до отримання відповідної кореспонденції або повідомлень, крім того, необізнаність платника з наказом про проведення перевірки через нехтування або ухилення від виконання такого обов`язку без поважних причин не може бути в подальшому розцінена на користь останнього. У постанові від 9 жовтня 2018 року у справі № 820/1864/17 Верховний Суд зазначив, що добросовісний платник податків зобов`язаний забезпечити отримання ним кореспонденції за адресою місцезнаходження, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі невиконання цього обов`язку платник не вправі посилатись на неотримання ним документів як на обставину, що звільняє його від настання у зв`язку з цим негативних для такого платника наслідків. При цьому, такий висновок у справі № 820/1864/17 Верховний Суд висловлював також при встановленому судами попередніх інстанцій факті виконання контролюючим органом вимог чинного податкового законодавства щодо направлення копії наказу про проведення перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків. Судом апеляційної інстанції встановлено, що згідно з рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення, спірні податкові повідомлення - рішення направлялись 16 січня 2017 року позивачу за адресою: [ADDRESS] , Факт реєстрації позивача саме за вказаною адресою підтверджується також інформацією про реєстрацію місця проживання особи Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Печерської районної державної адміністрації від 3 лютого 2020 року, згідно з якою місце проживання позивача з 4 листопада 2011 року по теперішній час не змінювалося. Таким чином, оскаржувані податкові повідомлення - рішення вручені [PERSON] належним чином, а строк звернення до суду для оскарження спірних податкових повідомлень-рішень від 16 січня 2017 року з урахуванням вимог пункту 102.1 статті 102 ПК України сплинув. Згідно із частиною третьою статті 123 КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду. За таких обставин, Шостий апеляційний адміністративний суд дійшов обґрунтованого висновку, що підстави наведені позивачем у заяві про поновлення пропущеного строку на звернення до суду з цим позовом, є необґрунтованими в силу вимог статей 42, 58 ПК України, а тому заява не підлягає задоволенню, а строк звернення до суду - поновленню. Інших доказів для підтвердження обґрунтованих підстав щодо пропуску строку звернення до суду та необхідності поновлення останнього (позивач звернувся до суду через 3 роки 4 місяці після прийняття оскаржуваних податкових повідомлень - рішень) [PERSON] не наведено. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див. mutatis mutandis, пункт 33 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року в справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», заява №45783/05; пункт 53 рішення ЄСПЛ від 8 квітня 2010 року в справі «Меньшакова проти України», заява №377/02). Процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (пункт 45 рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року в справі «Perez de Rada Cavanilles v. Spain» («Перез де Рада Каванілес проти Іспанії»), заява №28090/95). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна Держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (пункт 44 рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року «Osman v. the United Kingdom» («Осман проти Сполученого Королівства»), заява №23452/94 та пункт 54 рішення від 19 червня 2001 року «Kreuz v. Poland» («Круз проти Польщі»), заява №28249/95). У рішенні ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» від 3 квітня 2008 року (пункт 47, заява №3236/03) суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їхня свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними. Поважними причинами пропуску строку визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами. З огляду на викладене, постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 21 вересня 2021 року ґрунтується на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким дана належна юридична оцінка, судом не допущено порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Усі доводи та їх обґрунтування викладені в касаційній скарзі не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, тому підстави для скасування ухваленого судового рішення та задоволення касаційної скарги відсутні. Позивач у касаційній скарзі посилається на те, що ухвалюючи постанову про залишення позову без розгляду, судом апеляційної інстанції не з`ясовано причини, наявність яких обумовила неможливість отримання [PERSON] оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, що надіслані відповідачем та відповідно необізнаність позивача про порушення її прав у зв`язку з прийняттям протиправних податкових повідомлень-рішень. Наявність підстав для зупинення відліку строку давності, встановленого пунктом 102.1 статті 102 ПК України (станом на дату виникнення спірних), зокрема, урахуванням причин неможливості отримання позивачем оскаржуваних податкових повідомлень-рішень. Зокрема, позивач звертає увагу, що відповідно до пункту 102.3 статті 102 ПК України (станом на дату виникнення спірних), відлік строку давності зупиняється на будь-який період, протягом якого контролюючому органу згідно з рішенням суду заборонено проводити перевірку платника податків або платник податків перебуває поза межами України, якщо таке перебування є безперервним та дорівнює чи є більшим за 183 дні. Позивач вказує, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення не були нею отримані та повернулися відповідачу, як відправнику, у зв`язку із закінченням терміну зберігання саме через тривале (понад 183 дні) її перебування поза межами України. [PERSON] наголошує, що строки давності, встановлені пунктом 102.1 статті 102 ПК України про пропуск яких зазначено судом апеляційної інстанції, підлягали зупиненню відповідно до пункту 102.3 статті 102 ПК України. Проте, судом апеляційної інстанції не надано оцінки всім обставинам, що пов`язані із застосуванням наслідків пропуску строку давності для звернення до суду, до свідчить про порушення частини четвертої статті 9 КАС України. Перевіривши матеріали справи, колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду встановила, що зазначені вище доводи, як підстави для поновлення строку на звернення до суду про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, знайшли своє відображення лише у касаційній скарзі. Тобто, такі доводи не були вказані позивачем не у позовній заяві, не у заяві щодо поновлення строків позовної давності, не у відповіді на відзив контролюючого органу, не у відзиві на апеляційну скаргу ГУ ДПС у м. Києві, крім того, представник позивача Долженко Ю.В. у судовому засіданні під час розгляду судом апеляційної скарги контролюючого органу такі доводи не наводив, а отже у суду апеляційної інстанції були відсутні підстави для розгляду та надання оцінки таким обставинам. Крім того, позивачем до суду не було надано інформації від прикордонної служби щодо дат перетину нею державного кордону України у спірний період, а також копії закордонного паспорта з відповідними відмітками про в`їзд та виїзд з території України у спірний період. За правилами частин першої та другої статті 341 КАС України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. Водночас, колегія суддів касаційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що Судова палата з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у постанові від 27 січня 2022 року (справа №160/11673/20) з метою забезпечення єдиної правозастосовчої практики під час судового розгляду відповідних спорів у справах, у яких позивачами не використовувалась процедура адміністративного оскарження рішень податкового органу про нарахування грошових зобов`язань, та у розвиток правового підходу, викладеного у постанові Верховного Суду від 26 листопада 2020 року у справі № 500/2486/19, відступила від висновку Верховного Суду, викладеного у постановах від 3 квітня 2018 року у справі №826/5325/17, від 23 травня 2018 року у справі №803/728/17, від 18 червня 2018 року у справі № 805/1146/17-а та сформулювала такий правовий висновок. Процесуальний строк звернення до суду з позовом про скасування податкового повідомлення-рішення (рішення про застосування штрафних санкцій) у випадку, якщо платником податків не використовувалася процедура досудового вирішення спору (адміністративного оскарження) визначається частиною другою статті 122 КАС України - становить шість місяців і обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому, Верховним Судом наголошено на тому, що суди повинні уникати випадків скасування законних рішень, ухвалених відповідно до усталеної на той час судової практики, лише на тій підставі, що станом на час розгляду справи змінилось юридичне тлумачення відповідної норми права. Зміна судової практики, що відбулася після ухвалення судами остаточного рішення, не повинна порушувати принцип правової визначеності та стабільності правового регулювання, чинного на час розгляду справи судами попередніх інстанцій. У справі, що розглядається, позивач звернувся до суду з позовом 15 травня 2020 року, оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції ухвалено 21 вересня 2021 року, тобто до зміни судової практики (27 січня 2022 року), яка відбулася в бік тлумачення норм права щодо застосування коротших строків звернення до суду. Згідно із частиною першою статті 350 КАС України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Результат розгляду: denied