Рішення адміністративного суду від 2022-06-24 00:00:00+03

І. Короткий зміст позовних вимог 1. У жовтні 2019 року Територіальне управління Державної судової адміністрації України в місті Києві (далі - ТУ ДСА України в м. Києві, позивач) звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до [PERSON] (далі - [PERSON] , відповідач) про стягнення грошових коштів у сумі 5 893,28 грн. 2. Позов обґрунтований тим, що 12 квітня 2019 року наказом в.о. голови Дарницького районного суду міста Києва Щасної Т.В. № 11-ОС суддю [PERSON] відраховано зі штату суду на підставі рішення Вищої ради правосуддя від 11 квітня 2019 року № 1124/0/15-19 «Про звільнення [PERSON] з посади судді Дарницького районного суду міста Києва за власним бажанням» та скасовано наказ від 25 березня 2019 року № 30-В про надання йому відпустки. Ураховуючи нарахування відповідачу коштів до відпустки, а також за листками тимчасової непрацездатності, в результаті здійснення відповідних перерахунків у [PERSON] перед позивачем виникла заборгованість у розмірі 5893,98 грн. У зв`язку з тим, що відповідач у добровільному порядку вказані кошти не повернув, ТУ ДСА України в м. Києві з метою повернення бюджетних коштів звернулося до суду з цим позовом. ІІ. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їхнього ухвалення 3. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 січня 2021 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 липня 2021 року, позов задоволено. Стягнуто з [PERSON] (ідентифікаційний код: [NUMBER] ) на користь ТУ ДСА України в м. Києві грошові кошти в сумі 5 893,28 грн (п`ять тисяч вісімсот дев`яносто три гривні 28 копійок). 4. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався тим, що згідно з пунктом 2 статті 127 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу при звільненні працівника до закінчення того робочого року, в рахунок якого він вже одержав відпустку, за невідроблені дні відпустки. Відрахування за ці дні не провадиться, якщо працівник звільняється з роботи з підстав, зазначених в пунктах 3, 5 і 6 статті 36 і пунктах 1, 2 і 5 статті 40 цього Кодексу, а також при направленні на навчання та в зв`язку з переходом на пенсію. Разом з тим, у пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначається, що вирішуючи спори, пов`язані із застосуванням статті 127 КЗпП України, суди мають враховувати, що роботодавець може звернутися із зазначеними вимогами до суду згідно з правилами частини першої статті 233 КЗпП України протягом одного року з дня виникнення права на відрахування відповідних сум. За таких обставин суд дійшов висновку, що позивачем доведено наявність у відповідача заборгованості та підстав для його стягнення, а тому вимога про стягнення з нього спірної заборгованості є обґрунтованою та підлягає задоволенню. 5. Своєю чергою, надаючи оцінку доводам [PERSON] щодо непідсудності даного спору адміністративному суду, суд апеляційної інстанції зазначив, що оскільки на ТУ ДСА України в м. Києві покладено обов`язок розпорядника бюджетних коштів, зокрема, й здійснення виплати заробітної плати працівникам місцевих загальних судів міст Києва, в тому числі суддів, а ситуація, що змусила Управління звернутися до суду безпосередньо пов`язана з виконання покладених на Управління функцій, то наявні підстави вважати даний спір підсудним адміністративному суду. 6. Щодо аргументів [PERSON] про пропуск позивачем строку звернення до суду суд апеляційної інстанції зазначив, що характер спірних правовідносин дає підстави також для застосування статті 127 КЗпП України та статті 22 Закону України «Про відпустки», а тому врахуванню підлягає позиція Верховного Суду, викладену у постанові від 17 липня 2019 року № 332/1433/17-ц, де Суд вказав, що оскільки відповідач звільнилася з роботи до закінчення робочого року, за який вона одержала відпустку повної тривалості, а під час звільнення відрахування із суми заробітної плати, нарахованої під час остаточного розрахунку, за наказом (розпорядженням) підприємства не проведено у зв`язку з недостатністю коштів, то позивач має право стягнути відповідну суму у судовому порядку. З огляду на вказане, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що до суду з даним позовом ТУ ДСА України в м. Києві звернулося у межах строку, визначеного частиною другою статті 233 КЗпП України. 7. Суд апеляційної інстанції зазначив, що відповідачем в апеляційній скарзі жодним чином не спростовано та не заперечено факт наявності заборгованості у розмірі 5 893,28 грн., за стягненням якої ТУ ДСА України в м. Києві звернулось до суду. 8. Доводи апелянта стосовно його неповідомлення судом першої інстанції про факт розгляду даної справи Шостий апеляційний адміністративний суд визнав необґрунтованими, оскільки в матеріалах справи наявні докази направлення [PERSON] ухвали Окружного адміністративного суду м. Києва від 15 листопада 2019 року про відкриття провадження у справі за адресою, яка вказана ним самим в апеляційній скарзі. Однак, зазначене поштове відправлення було повернуто за закінченням терміну зберігання, що свідчить про неотримання апелянтом такого відправлення з незалежних від суду причин. ІІІ. Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги та її рух у касаційній інстанції. Позиція інших учасників справи 9. 04 серпня 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга [PERSON] на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 січня 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 липня 2021 року, у якій скаржник просить скасувати вказані судові рішення та закрити провадження у справі. 10. На обґрунтування наведених у касаційній скарзі вимог, відповідач посилається на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права - пункту 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності висновку Верховного Суду про застосування норми права у подібних правовідносинах. 11. Аргументи скаржника полягають у тому, що даний спір має приватноправовий, а не публічний характер, оскільки виник щодо правомірності набуття відповідачем права власності на виплачені грошові кошти та їх стягнення як таких, що набуті без достатніх правових підстав. Отже, вирішення такого спору не належить до юрисдикції адміністративних судів. З огляду на це, скаржник уважає, що справу розглянуто судом, який не мав права її розглядати. 12. По суті позовних вимог касатор зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій безпідставно застосували до спірних правовідносин пункт 2 статті 127 КЗпП України, оскільки застосуванню підлягали положення статті 1215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). В контексті цих доводів скаржник посилається на постанову Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 501/2500/15-ц, у якій, на його думку, викладено правову позиції щодо застосування статті 1215 ЦК України у подібних правовідносинах. 13. Також скаржник уважає необґрунтованими посилання судів на постанову Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13, яка стосувалася розгляду трудових спорів виключно у порядку цивільного судочинства - ще до прийняття КАС України. До того ж, викладені у цій постанові висновки щодо строків звернення до суду з відповідним позовом суперечать спеціальному строку, визначеному частиною другою статті 122 КАС України. 14. Окрім того відповідач наполягає на тому, що кошти, які, на думку ТУ ДСА України в м. Києві, підлягають стягненню, він не отримував. Доказів зворотного позивач не надав, а суди не встановили. При цьому, в рішенні суду першої інстанції відсутній будь-який розрахунок суми стягнення, яка категорично заперечується відповідачем. 15. Ухвалою від 25 серпня 2021 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою [PERSON] на судові рішення у цій справі. 16. 13 вересня 2021 року до Верховного Суду від ТУ ДСА України в м. Києві надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому позивач просить залишити скаргу [PERSON] без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. Доводи відзиву побудовані на позиції, викладеній у позові, а також у постанові суду апеляційної інстанції. 17. Ухвалою від 23 червня 2022 року Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду Соколова В.М. провів необхідні дії з підготовки справи до касаційного розгляду та призначив її до розгляду в порядку письмового провадження за наявними матеріалами. IV. Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи 18. Відповідно до наказу в.о. голови Дарницького районного суду міста Києва Щасної Т.В. від 12 квітня 2019 року № 11-ОС відраховано суддю Дарницького районного суду міста Києва [PERSON] зі штату цього суду, у зв`язку зі звільненням з посади судді відповідно до рішення Вищої ради правосуддя від 11 квітня 2019 року № 1124/0/15-9 «Про звільнення [PERSON] з посади судді Дарницького районного суду міста Києва за власним бажанням», скасовано наказ № 30-В від 25 березня 2019 року в частині надання щорічної основної відпустки з 12 по 22 квітня 2019 року включно за період з 04 січня 2019 року по 03 січня 2020 року та додаткової відпустки з 23 по 24 квітня 2019 року включно за 2019 рік, відраховано за 2 дні щорічної основної відпустки надані в розрахунок частини невідпрацьованого року, а також відповідно до статті 83 КЗпП України у зв`язку зі звільненням наказано виплатити [PERSON] компенсацію за 5 календарних днів невикористаної додаткової відпустки за 2019 рік. 19. В результаті здійснення перерахунків у [PERSON] перед ТУ ДСА України в м. Києві виникла заборгованість у розмірі 5 893,28 грн, про що [PERSON] було повідомлено Дарницьким районним судом м. Києва листом від 16 квітня 2019 року № 1/169/2019. 20. Факт виникнення заборгованості також підтверджується актом інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю Головного управління Держпраці у Київській області Державної служби України з питань праці від 21 червня 2019 року №КВ1146/57/АВ. 21. Листом Дарницького районного суду міста Києва від 09 серпня 2019 року №6/639/2019 [PERSON] повторно повідомлено про виникнення заборгованості у розмірі 5893,28 грн. 22. Однак, спір щодо повернення вказаних коштів у добровільному порядку не вирішено. V. Нормативне регулювання та позиція Верховного Суду 23. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 24. Закон України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» визначає особливий (спеціальний) правовий статус судді, який характеризується не лише наявністю певних вимог, обмежень щодо зайняття цієї посади та гарантій його діяльності, а й щодо особливостей грошового забезпечення суддів, у тому числі щодо оплати щорічної та додаткової відпусток. 25. З обставин цієї справи слідує, що під час перебування судді Дарницького районного суду міста Києва [PERSON] у відпустці Вищою радою правосуддя прийнято рішення від 11 квітня 2019 року № 1124/0/15-19 «Про звільнення [PERSON] з посади судді Дарницького районного суду міста Києва за власним бажанням», на підставі якого наказом в.о. голови Дарницького районного суду міста Києва Щасної Т.В. вказаного суддю відраховано зі штату суду та скасовано наказ про його відпустку. 26. Ураховуючи вказані обставини, а також те, що з відповідачем були проведені розрахунки щодо виплати суддівської винагороди до відпустки, допомоги на оздоровлення, а також коштів за листами тимчасової непрацездатності, ТУ ДСА України в м. Києві після проведення відповідних перерахунків виявила заборгованість [PERSON] перед бюджетом на суму 5 893,28 грн, про стягнення яких подала цей позов. 27. Вирішуючи даний спір, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку про доведеність наявності у відповідача заборгованості у сумі 5 893,28 грн і підстав для її стягнення. При цьому, суди дійшли висновку про поширення юрисдикції адміністративних судів на вказаний спір. 28. З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом належить застосовувати правила статті 341 КАС України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.. 29. У світлі доводів та вимог касаційної скарги Верховному Суду насамперед належить визначити до юрисдикції якого суду належить вирішення даного спору. 30. Відповідаючи на вказане питання, суд касаційної інстанції виходить з наступного. 31. За змістом статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. 32. Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, те, що за своєю правовою природою вони виникають у приватноправових відносинах і містять наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. 33. Відповідно до частини першої статті 2 КАС України (тут і далі у редакції, чинній на час подання позову до суду) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. 34. У пунктах 2, 7, 17 частини першої статті 4 КАС України надано визначення таких термінів: - публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи; - суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг; - публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування. 35. Публічно-правовий характер спору визначається тим, що вказані суб`єкти наділені владно-управлінськими повноваженнями у сфері реалізації публічного інтересу. 36. Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади. 37. Крім того, до компетенції адміністративних судів належить розгляд спорів з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, що передбачено у пунктах 1 та 2 частини першої статті 19 КАС України, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: 1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; 2) спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби. 38. Поняття публічної служби є широким, оскільки включає в себе державну службу, службу в органах місцевого самоврядування та службу в публічних установах. 39. Сутність публічної служби полягає в трьох аспектах, а саме: у функціональному аспекті вона постає як діяльність з метою виконання загальнодержавних завдань управління; в інституційному - окреслює певне коло осіб, оскільки виконання публічних справ становить їх соціальну функцію; у юридичному - охоплює правове регулювання особливих публічно-правових, службових відносин. 40. Під «публічною службою» необхідно розуміти врегульовану виключно Конституцією та законами України професійну публічну діяльність осіб, які заміщують посади в державних органах і органах місцевого самоврядування щодо реалізації завдань і функцій держави та органів місцевого самоврядування. 41. Стосовно юрисдикційності справ за позовами, що стосуються призначення, перебування та звільнення з публічної служби неодноразово висловлювалася. Так, належність таких спорів до адміністративних Велика Палата Верховного Суду обґрунтувала у постанові від 22 січня 2020 року у справі № 813/1045/18, зазначивши, що у рамках цивільного процесу суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному процесі в силу приписів статті 19 КАС України, якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення. 42. Також у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 761/33941/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначала, що публічна служба є різновидом трудової діяльності, відносини публічної служби як окремий різновид трудових відносин існують на стику двох галузей права - трудового та адміністративного, тому правовідносини, пов`язані з прийняттям на публічну службу, її проходженням та припиненням, регламентуються нормами як трудового, так і адміністративного законодавства, а спори, які виникають з таких правовідносин, підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства. 43. Одним з елементів публічної служби є служба в органах судової влади. Залежно від завдань і функцій судової влади можна виокремити такі види публічної служби: 1) служба на посаді судді, 2) служба в органах, що забезпечують діяльність судді, 3) служба в державних органах та установах системи правосуддя. 44. Служба на посаді судді - це вид публічної служби, який стосується тільки однієї категорії - професійних суддів при здійсненні ними правосуддя і характеризується: а) зайняттям суддею державної посади у державному органі (суді) і неналежністю до категорії як політичних, так і державних службовців; б) особливим порядком призначення на посаду судді, і проходження суддівської служби та припинення такої служби; в) незалежністю суддів і підпорядкуванням тільки закону; г) оплатою праці за рахунок державного бюджету. 45. Публічна служба професійного судді здійснюється із часу складання ним присяги та припиняється із часу звільнення з посади органом, що його обрав або призначив. 46. У постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 757/70264/17-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що спори з приводу прийняття на публічну службу, її проходження чи звільнення, на відміну від спорів щодо оскарження рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, мають розглядатися за правилами адміністративного судочинства незалежно від того, чи здійснює орган, з яким виник спір, у конкретних правовідносинах з позивачем владні управлінські функції. Для визначення юрисдикції спору з приводу прийняття громадянина на публічну службу, її проходження чи звільнення суд має встановити, чи проходила особа публічну службу, а також, у зв`язку із чим - прийняттям, проходженням або звільненням виник спір. 47. У постанові від 05 червня 2019 року у справі № 697/23445/17 Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що предметом спору є стягнення збитків у вигляді неотриманого щомісячного грошового утримання, які мали бути нараховані позивачу, коли він працював суддею, тобто перебував на публічній службі. Спір, який виник між сторонами, стосується проходження позивачем публічної служби, до якої включається і виплата щомісячного грошового утримання, тому він підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства. 48. Резюмуючи вищенаведене колегія суддів уважає, що незважаючи на те, що даний спір виник між сторонами після звільнення відповідача з посади судді, однак стосується виплати коштів під час його перебування на публічній службі, то має розглядатися за правилами адміністративного судочинства. 49. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 січня 2021 року у справі № 757/44631/19-ц, де зазначено, що «якщо спір виник після звільнення публічного службовця, у цьому випадку - судді, з посади у зв`язку з прийняттям постанови Верховної Ради України, яка була скасована відповідно до рішення суду, однак пов`язаний з вирішенням питань, які стосуються його діяльності на публічній службі та звільненням з неї, з вимогами про відшкодування моральної шкоди включно, такий спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства. Тобто спори про відшкодування матеріальної чи моральної шкоди, пов`язаної з невиплатою суддівської винагороди, доплат та компенсаційних виплат є такими, що пов`язані з проходженням та звільненням з публічної служби, якою є перебування на посаді судді, тому повинні розглядатися за правилами адміністративного судочинства». 50. Ураховуючи викладене Верховний Суд констатує неприйнятність доводів скаржника про наявність підстав для закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 238 КАС України. Відповідно суди, розглянувши дану справу за правилами КАС України, діяли з дотриманням норм процесуального права. 51. Щодо строку звернення до адміністративного суду 52. Згідно з частиною четвертою статті 5 КАС України суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України. 53. Відповідно до частин першої, другої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. 54. Для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень встановлюється тримісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення визначених законом вимог. Цим Кодексом та іншими законами можуть також встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень. 55. Рішенням Конституційного Суду України №17-рп/2011 від 13 грудня 2011 року визначено, що держава може встановлювати відповідні процесуальні строки, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя. 56. Верховний Суд неодноразово вказував (зокрема, у постановах від 15 квітня 2020 року у справі № 15/2973/18, від 22 квітня 2020 року у справі № 811/1664/18), що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства. 57. Чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. А для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного та необмеженого поновлення судами пропущеного строку. 58. Статтею 44 КАС України передбачено обов`язок учасників справи добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки, зокрема виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки, а також виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. 59. Наведеними положеннями КАС України чітко окреслено характер процесуальної поведінки, який зобов`язує учасників справи діяти сумлінно, тобто проявляти добросовісне ставлення до наявних у них прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб забезпечити неухильне та своєчасне (без суттєвих затримок та зайвих зволікань) виконання своїх обов`язків, встановлених законом або судом, зокрема щодо дотримання строку звернення до суду. 60. Зі змісту постанови Шостого апеляційного адміністративного суду вбачається, що, відповідаючи на аргументи відповідача щодо пропущення ТУ ДСА України в м. Києві тримісячного строку звернення до суду з даним позовом, апеляційний суд застосував постанову Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», у якій вказано, що при вирішенні спорів, пов`язаних із застосуванням статті 127 КЗпП України, суди мають врахувати, що роботодавець може звернутися із зазначеними вимогами до суду стосовно до правил частини другої статті 233 КЗпП протягом одного року з дня виникнення права на відрахування відповідних сум. 61. Водночас колегія суддів не погоджується з указаним правозастосуванням, оскільки надані у згаданій постанові Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 роз`яснення стосувалися справ, що виникають з цивільних правовідносин, зокрема трудових спорів щодо оплати праці. При цьому, вказана постанова була прийнята ще до прийняття КАС України. 62. Ураховуючи, що дана справа є справою адміністративної юрисдикції, то застосуванню підлягають саме передбачені КАС України норми та правила щодо обчислення процесуальних строків звернення до суду. 63. Тож ураховуючи, що з даним позовом до суду звернувся саме суб`єкт владних повноважень, то до спірних правовідносин належить застосовувати тримісячний строк звернення до суду з позовом, передбачений частиною другою статті 122 КАС України. 64. Надаючи оцінку доводам касаційної скарги про порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права щодо недослідження питання дотримання позивачем строку звернення до суду, колегія суддів зазначає наступне. 65. Так, з матеріалів справи слідує, що звертаючись до суду з вказаним позовом ТУ ДСА України в м. Києві не просило поновити строк звернення до суду, уважаючи, що позов подається в межах процесуального строку. Зокрема, аргументи ТУ ДСА України в м. Києві полягали у тому, що перебіг тримісячного строку звернення до суду необхідно рахувати з 19 вересня 2019 року - з дати повернення до Дарницького районного суду міста Києва у зв`язку із закінченням терміну зберігання листа від 09 серпня 2019 року № 5/639/2019 щодо повторного повідомлення [PERSON] про виникнення заборгованості у розмірі 5893,28 грн. 66. Понад те, судами установлено, що ще в квітні 2019 року позивачем проведено перерахунки, за наслідками яких виявлено у [PERSON] заборгованість перед ТУ ДСА України в м. Києві у розмірі 5 893,28 грн, а у червні 2019 року вказаний факт був підтверджений Актом інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю Головного управління Держпраці у Київській області Державної служби України з питань праці від 21 червня 2019 року № КВ1146/57/АВ. 67. Тож ураховуючи конструкцію частини другої статті 122 КАС України, висновується, що підстави, що надавали ТУ ДСА в м. Києві право на пред`явлення вказаних позовних вимог виникли раніше, ніж поданий позов (жовтень 2019 року). При цьому, будь-яких пояснень щодо неможливості звернення до суду у вказаний період позивачем не надано. 68. Частина перша статті 171 КАС України визначає перелік обставин, які зобов`язаний з`ясувати суддя після одержання позовної заяви, зокрема, чи подано позов у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними). 69. Тобто, суд першої інстанції повинен був перевірити чи подано позовну заяву ТУ ДСА України в м. Києві у строк, передбачений КАС України. 70. Разом із тим, як при відкритті провадження у справі, так і в ході розгляду справи суд першої інстанції взагалі не досліджував питання дотримання ТУ ДСА України в м. Києві строку звернення до адміністративного суду. 71. Своєю чергою, суд апеляційної інстанції визнав необґрунтованими наведені в апеляційній скарзі доводи [PERSON] щодо пропуску позивачем строку звернення до суду, обмежившись при цьому лише роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13, що визнано судом касаційної інстанції з вищенаведених мотивів безпідставним. Відповідно, суд апеляційної інстанції не досліджував вказане питання з точки зору дотримання позивачем норм процесуального закону. 72. За наведеного правового регулювання та обставин справи Суд констатує обґрунтованість доводів касаційної скарги про порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права щодо ненадання оцінки дотримання позивачем строку звернення до адміністративного суду через призму норм КАС України. 73. При цьому, допущені порушення норм процесуального закону позбавляють суд касаційної інстанції переглянути оскаржувані судові рішення на предмет правильності застосування норм матеріального права при вирішення спору по суті. З огляду на це доводи скаржника у цій частині Суд не перевіряє. 74. Щодо оцінки доводам касаційної скарги про розгляд справи судом першої інстанції без належного повідомлення відповідача 75. Із змісту оскаржуваної постанови Шостого апеляційного адміністративного суду слідує, що цей суд критично оцінив доводи [PERSON] щодо його неповідомлення судом першої інстанції про факт розгляду даної справи, мотивуючи це тим, що в матеріалах справи наявні докази направлення відповідачу ухвали Окружного адміністративного суду м. Києва від 15 листопада 2019 року про відкриття провадження у справі за адресою, яка вказана самим відповідачем в апеляційній скарзі. Проте, поштове відправлення було повернуто на адресу суду за закінченням терміну зберігання, що свідчить про неотримання апелянтом такого відправлення з незалежних від суду причин. 76. Так, дійсно в матеріалах справи наявний конверт, у якому [PERSON] направлялась ухвала про відкриття провадження у справі та на якому міститься відмітка відділення поштового зв`язку «за закінченням терміну зберігання». 77. Між тим, положення КАС України не передбачають повернення рекомендованих листів з відміткою «за закінченням встановленого терміну зберігання», така відмітка не передбачена як причина невручення судового повідомлення. Ця відмітка не розкриває суті причини неможливості вручити адресату відповідний рекомендований лист. Отже, така відмітка не дає суду обґрунтованих процесуальних підстав для визначення факту належного повідомлення сторони у судовій справі, зокрема не визначає чи адресат відмовився від отримання судового повідомлення, чи адресат відсутній, чи особу, якій адресовано судове рішення, не виявлено за місцем проживання. 78. Такий висновок відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постановах від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17 та від 12 лютого 2019 року у справі № 906/142/18. 79. Таким чином, за умови відсутності в матеріалах справи жодного доказу вручення відповідачу копії ухвали про відкриття провадження у справі, висновок суду апеляційної інстанції про належне повідомлення сторони про розгляд справи є помилковим. 80. Згідно зі статтею 7 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом. Іноземці, особи без громадянства та іноземні юридичні особи мають право на судовий захист в Україні нарівні з громадянами і юридичними особами України. Доступність правосуддя для кожної особи забезпечується відповідно до Конституції України та в порядку, встановленому законами України. 81. Одним із елементів права на суд є право на доступ до суду, отже особа повинна мати можливість подати справу на розгляд, а суд повинен розглянути її без зайвих та неналежних правових чи практичних перешкод. Таке право покладає на державу як негативний обов`язок, - тобто утриматися від створення неналежних процесуальних перешкод для доступу до суду, - так і позитивний, тобто забезпечити практичний та ефективний доступ до суду. 82. У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 08 листопада 2018 року у справі «Созонов та інші проти України» зазначено, що загальна концепція справедливого судочинства, яка охоплює основний принцип, згідно з яким провадження має бути змагальним, вимагає, щоб особа була поінформована про порушення справи. Принцип рівності вимагає, щоб кожній стороні була надана розумна можливість представити свою справу за умов, які не ставлять її в істотно несприятливе становище у порівнянні з іншою стороною. ЄСПЛ дійшов до висновку, що на національні суди покладено обов`язок з`ясувати, чи були повістки чи інші судові документи завчасно отримані сторонами та, за необхідності, зобов`язані фіксувати таку інформацію у тексті рішення. У разі невручення стороні належним чином судових документів, вона може бути позбавлена можливості захищати себе у провадженні. 83. У рішенні ЄСПЛ від 04 червня 2020 року у справі «Алексєєв проти України» зазначено, що невжиття судом при розгляді апеляційної скарги спроб встановити, чи була вона вручена заявнику або чи був він повідомлений про апеляційну скаргу будь-яким іншим чином є позбавленням такої особи можливості надати зауваження щодо поданої у його справі апеляційної скарги та невиконання свого зобов`язання щодо дотримання закріпленого у статті 6 Конвенції принципу рівності сторін. 84. Слід відзначити, судом першої інстанції вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику осіб, а отже, незнання відповідачем про існування вказаної справи позбавило його можливості скористатися правом на подання відзиву на позовну заяву ТУ ДСА України в м. Києві. 85. Тому, враховуючи наведену практику ЄСПЛ та позицію Великої Палати Верховного Суду, а також беручи до уваги те, що матеріали справи не містять доказів отримання відповідачем ухвали про відкриття провадження у справі, наявні підстави стверджувати про порушення права останнього на участь у розгляді справи та принципу рівності учасників судового процесу перед законом і судом, як однієї із засад адміністративного судочинства. 86. За таких обставин доводи скаржника у цій частині є обґрунтованими та знайшли своє підтвердження під час касаційного розгляду справи. 87. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини четвертої статті 328 цього Кодексу. 88. Як обумовлено частиною четвертою статті 353 КАС України, справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції. 89. Оскільки під час розгляду даної справи суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, а суд апеляційної інстанції за наслідком її судового розгляду вказані порушення не виправив, хоча позивач про це вказував у поданій апеляційній скарзі, і виправлення відповідної помилки потребує з`ясування обставин і дослідження доказів, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень з направленням справи на новий судовий розгляд суду першої інстанції. VІ. СУДОВІ ВИТРАТИ 90. З огляду на результат касаційного розгляду питання щодо розподілу судових витрат не вирішується.

Результат розгляду: partial