Рішення адміністративного суду від 2022-01-11 00:00:00+02

Позивач [PERSON] в особі представника адвоката Остопарченко Л.В., звернувся до суду з позовом до Управління патрульної поліції в Запорізькій області Департаменту патрульної поліції, Департаменту патрульної поліції про визнання протиправною та скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення, в обґрунтування якого зазначено наступне. 30.10.2021 поліцейським УПП в Запорізькій області було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення (постанова серії ЕАО № 4970517 від 30.10.2021), якою на [PERSON] накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 340,00 грн. Як вбачається з постанови серії ЕАО № 4970517 від 30.10.2021: «30.10.2021 20:04:07 м. Запоріжжя вулиця Сергія Тюленіна, 2 водій керуючи т.з. з напівпричепом Muller-Mittel ТаI, д.н.з. [NUMBER] , та перевозив вантаж, а саме каток JCB vmt 160, та асфальтоукладач abg titan 322 з відсутньою ТТН, чим порушив п. 1.1. наказу Міністерства транспорту України номер 363, а також ст. 48 ЗУ Авто, тр. чим порушив п. 22 ПДР - Порушення правил перевезення вантажів. Стаття, частина статті КУпАП: ст.122 ч.1.» Не погоджуючись із постановою серії ЕАО №4970517 від 30.10.2021, через її незаконність, [PERSON] , 04.11.2021 звернувся до начальника Управління патрульної поліції в Запорізькій області ДПП із відповідною скаргою на постанову. За результатами розгляду скарги, позивач 27.11.2021 отримав лист УПП в Запорізькій області за №К-2522/41/32/01-2021 від 11.11.2021, відповідно до якого постанову залишено без змін, а скаргу без задоволення. Позивач з постановою не згоден, вважає, що вона є незаконною, необґрунтованою та винесена з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки він ПДР України не порушував, а отже в його діях відсутній склад адміністративного правопорушення, тому просить суд постанову скасувати, закрити провадження по справі та стягнути на свою користь понесені судові витрати. Ухвалою суду від 07.12.2021 відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] , визначено проводити розгляд справи в порядку позовного провадження в окремих категоріях адміністративних справ відповідно до ст.ст. 268-272, 286 КАС України, встановлено відповідачам строк для подання відзиву. Відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не подано. Представником позивача адвокатом Остопарченко Л.В. подано письмову заяву про розгляд справи у її відсутність та у відсутність позивача, відповідно до якої підтримує позовні вимоги у повному обсязі та просить їх задовольнити. У судове засідання представники відповідачів не з`явилися, причину неявки суду не повідомили, про час та місце розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку, заяв про розгляд справи у їх відсутність та відзивів на позов суду не надано. Відповідно до ч. 1\~ст. 269 КАС України\~у справах, визначених статтями\~263-277,\~280-283,\~285-289\~цього\~Кодексу, заявами по суті справи є позовна заява та відзив на позовну заяву (відзив). Частиною 6 цієї статті визначено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи і проаналізувавши доводи позивача та відповідні положення Правил дорожнього руху України, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 288 КУпАП, постанову про накладення адміністративного стягнення може бути оскаржено у районний суд у порядку, визначеному КАС України, з особливостями, встановленими цим кодексом. Частиною 2 ст.\~2\~КАС України встановлені критерії, якими керується адміністративний суд при перевірці рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень. Відповідно до вимог частини 2 статті 19\~Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Так, відповідно до частини 2 статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. Зазначені критерії, хоч і адресовані суду, але одночасно вони є і вимогами для суб`єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє дії чи допускається бездіяльності. Згідно ч. 2 ст. 61 Конституції України, юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Як зазначено у постанові про адміністративне правопорушення серії ЕАО №4970517 від 30.10.2021, [PERSON] , [INFO] , керуючи транспортним засобом з напівпричепом Muller-Mittel ТаI, д.н.з. [NUMBER] , перевозив вантаж, а саме каток JCB vmt 160, та асфальтоукладач abg titan 322 з відсутньою ТТН, чим порушив п. 1.1. наказу Міністерства транспорту України номер 363, а також ст. 48 ЗУ Авто, тр., чим порушив п. 22 ПДР - Порушення правил перевезення вантажів, тим самим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.122 КУпАП. Частиною 1 ст. 122 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за керування водієм транспортним засобом, які перевищують встановлені обмеження правил перевезення вантажів. Згідно з п.п. 3, 8, 11 ч. 1\~ст. 23 Закону України «Про національну поліцію»\~поліція відповідно до покладених на неї завдань вживає заходів з метою виявлення адміністративних правопорушень та припиняє їх; у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання; регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням\~ПДР\~України його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі. Відповідно до ч. 5\~ст. 14 Закону України «Про дорожній рух»\~учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього\~Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативно-правових актів з питань безпеки дорожнього руху. Пунктом 22 ПДР України визначено правила перевезення вантажу. Однак, цей пункт, який зазначено в оскаржуваній постанові, як порушення, не встановлює заборон чи обмежень, та містить сім пунктів. Водночас, при притягненні до відповідальності за відсутність товарно-транспортної накладної при перевезенні вантажу за ч.1 ст.122 КУпАП, що є відсилочною нормою права, інспектором не вказано відповідне положення (пункт) ПДД України, яке б встановлювало обмеження або порушення. Крім того, положення розділу 22 ПДР України не містять порушення, яке ставиться у вину водію [PERSON] . Також встановлено, що [PERSON] з 27.05.2014 працює водієм на підприємстві - ТОВ «Запорізький асфальтнобетонний завод», що підтверджується наказом №18-к від 27.05.2014. Транспортний засіб, яким керував позивач належить ТОВ «Запорізький асфальтнобетонний завод». Машини: дорожній каток JCB vmt 160 та асфальтоукладач abg titan 322, які перевозив позивач, також належать вказаному ТОВ «Запорізький асфальтнобетонний завод» та використовується ним для здійснення своєї господарської діяльності. Оскільки, одним із видів економічної діяльності ТОВ «Запорізький асфальтнобетонний завод (підприємство) є будівництво доріг і автострад. Право власності на вказані машини підтверджується: копією свідоцтва про реєстрацію машини серія [NUMBER] та копією свідоцтва про реєстрацію машини серія [NUMBER] . Тобто, 30.10.2021 приблизно о 20 год. 04 хв. у м. Запоріжжя по вулиці С.Тюленіна, водій [PERSON] в рамках виконання трудових обов`язків, здійснював перевезення власної техніки підприємства для власних потреб підприємства та власним транспортом підприємства. Відповідно до Переліку документів, необхідних для здійснення перевезення вантажу автомобільним транспортом у внутрішньому сполученні, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 207 від 25.02.2009 (Перелік № 207), передбачено дві ситуації, за яких водій повинен мати у наявності ті чи інші документи на вантаж, а саме. Для водія юридичної особи або фізичної особи-підприємця, що здійснює вантажні перевезення на договірних умовах: \~ \~ \~ \~фотокопія ліцензії, засвідчена автомобільним перевізником, або ліцензійна картка; товарно-транспортна накладна; посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії; реєстраційний документ на транспортний засіб або інший засвідчений в установленому порядку документ, що підтверджує право керування, користування чи розпорядження транспортним засобом; талон про проходження державного технічного огляду; поліс (сертифікат) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Для водія юридичної особи необхідним є також дорожній лист з відмітками про проведення передрейсових медичного огляду водія та огляду технічного стану транспортні засобу. Для водія юридичної особи або фізичної особи-підприємця, що здійснює вантаж перевезення для власних потреб: накладна або інший документ, який підтверджує право власності на вантаж; посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії; реєстраційний документ на транспортний засіб або інший засвідчений в установленому порядку документ, що підтверджує право керування, користування чи розпоряджень транспортним засобом; талон про проходження державного технічного огляду; поліс (сертифікат) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Для водія юридичної особи необхідним є також дорожній лист з відмітками про проведення передрейсових медичного огляду водія та огляду технічного стану транспортного засобу. Отже, коли водій здійснює вантажні перевезення на договірних умовах, то наявність товарно-транспортної накладної у водія є обов`язковою умовою перевезення вантаж (п. 1 Переліку № 207). За іншої умови наявність товарно-транспортної накладної не є обов`язковою умовою для перевезення вантажу, а документами, які підтверджують право власності на вантаж при перевезенні для власних потреб були відповідно: свідоцтво про реєстрацію машини серії [NUMBER] та свідоцтво про реєстрацію машини серія [NUMBER] (п. 2 Переліку № 207). З аналізу Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених Наказом Міністерства транспорту України № 363 від 14.10.1997 (Правила № 363) також вбачається, що товарно-транспортна накладна обов`язково повинна оформлятися, якщо перевезення вантажу здійснюється автомобільним транспортом на договірних умовах (тобто коли є послуга перевезення вантажу). Згідно п.11.3 Правил №363 товарно-транспортну накладну на перевезення вантажів автомобільним транспортом виписує Замовник (вантажовідправник) у трьох примірниках. Відповідно до глави 1 Правил №363 замовник вантажовідправник або вантажоодержувач, який уклав з перевізником договір про перевезення вантажів. Таким чином, товарно-транспортні накладні оформлюються лише у разі перевезення вантажу на договірних умовах, відповідно водії мають пред`являти їх у зазначеному випадку. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що інкримінованого йому адміністративного правопорушення не вчиняв та Правил дорожнього руху України не порушував. Позивач зазначає, що не погоджується з постановою, вважає її такою, що винесена в порушення вимог закону в частині необхідності підтвердження факту вчинення адміністративного правопорушення доказами, що зроблено не було. Позивач заперечує свою вину щодо порушення\~правил дорожнього руху, а оскаржувану постанову вважає незаконною та такою, що підлягає скасуванню. З аналізу положення\~ст. 247 КУпАП\~випливає, що обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення, яка доводиться шляхом надання доказів. Статтею 72 КАС України\~встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Відповідно до ч. 1\~ст. 77 КАС України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених\~статтею 78 цього Кодексу. Частиною 2 цієї статті визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Відповідачі по справі відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не подали, будь-яких доказів, суду не надали. Таким чином, всупереч вимогам\~ст. 77 КАС України\~суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин порушення позивачем\~Правил дорожнього руху, зокрема у матеріалах відсутні матеріали фото - чи відео зйомки вчиненого порушення або інші докази, якими суб`єкт владних повноважень обґрунтовує правомірність прийнятого ним рішення. Вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1\~ст. 122 КУпАП, за яке його притягнуто до адміністративної відповідальності, зафіксовано лише у постанові від 30.10.2021 та не підтверджується жодними іншими доказами. Пунктом 24\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», передбачено, що зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283 і 284 КУАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 537/2088/17, де вказано, що правомірність постанови має ґрунтуватися на тому, що факт правопорушення є доведеним і при її ухваленні процедура була дотримана. При цьому, також зазначено, що сам факт визнання особою вини у порушенні\~ПДР\~не може бути достатнім доказом правомірності рішення суб`єкта владних повноважень і не звільняє останнього від доведення його правомірності. За таких обставин, враховуючи, що відповідачами пояснення позивача не були спростовані, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності в силу вимог ч. 2 ст. 71 КАС України покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову, що встановлює презумпцію вини суб`єкта владних повноважень, рішення, дії чи бездіяльність якого оскаржуються і повідомлені позивачем обставини справи про рішення, дії, бездіяльність відповідача - суб`єкта владних повноважень відповідають дійсності, доки відповідач, їх не спростує, суд дійшов висновку про обґрунтованість доводів позивача, і вважає за можливе покласти їх в основу як докази обставин, на які він посилається в обґрунтування заявленого позову. Відповідно до ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом, провадження у справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності, застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного спливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Відповідно до ч. 1 ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Так, у ході розгляду справи судом не було встановлено доказів на підтвердження наявності порушень ПДР України в діях [PERSON] . За викладених обставин, за відсутності належних доказів, необхідних для вирішення справи про наявність обставин порушення вимог Закону [PERSON] відповідачем зібрано не було та суду не надано, постанова таких доказів не містить, а також даних, які б спростовували свідчення позивача та підтверджували правомірність винесення постанови про притягнення до адміністративної відповідальності позивача відповідачем у судове засідання надано не було, у зв`язку з чим постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕАО № 4970517 від 30.10.2021, підлягає скасуванню, а справа закриттю. Положеннями ч. 1 ст. 132 КАС України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Таким чином, відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, з відповідача Управління патрульної поліції в Запорізькій області Департаменту патрульної поліції на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 454,00 гривень за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції. Вирішуючи питання про стягнення витрат на правничу допомогу, суд враховує наступне. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 132 КАС України, витрати на професійну правничу допомогу відносяться до витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з п. 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009усправі №1-23/2009, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать: консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво тощо. Конституційний Суд України зазначив і про те, що гарантування кожному права на правову допомогу в контексті ч. 2 ст.\~3, ст.\~59 Конституції України\~покладає на державу відповідні обов`язки щодо забезпечення особи правовою допомогою належного рівня. Такі обов`язки обумовлюють необхідність визначення в законах України, інших правових актах порядку, умов і способів надання цієї допомоги. Відповідно до ст. 30\~Закону України «Про адвокатуру», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Відповідно до ч. 2-7\~ст. 134 КАС України\~за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Суд зазначає, що вирішуючи питання про визначення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, суд враховує складність справи, час витрачений адвокатом на виконання робіт, обсяг наданих послуг та ціну позову. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат, про що зазначено в постанові Верховного Суду від 23 травня 2018 року по справі №61-3416св18. На підтвердження витрат на правову допомогу під час розгляду даної справи, позивачем до суду надано: договір про надання правової допомоги від 02.11.2021, який укладено між адвокатом Остопарченко Л.В. та Кітченко С.С.; додаткову угоду №1 до Договору; свідоцтво на право зайняття адвокатською діяльністю Остопарченко Л.В.; ордер серії АР №1072972; акт про надання правової допомоги від 03.12.2021; детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом від 03.12.2021, у якому міститься опис робіт (наданих послуг) з зазначенням витраченого обсягу часу та вартості наданих послуг). Враховуючи, що витрати на правову допомогу документально підтверджені та доведені, пов`язані з розглядом справи, їх розмір є обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, суд дійшов висновку про задоволення вимог позивача про стягнення на користь позивача суми сплачених витрат на професійну правничу допомогу у загальному розмірі 2000,00 грн. На підставі викладеного та

Результат розгляду: granted