Рішення адміністративного суду від 2023-01-11 00:00:00+02

[PERSON] звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив: визнати протиправною бездіяльність [INFO] щодо не проведення нарахування та виплати середнього заробітку (середнього грошового забезпечення) за весь час затримки по день фактичного розрахунку по виплаті індексації грошового забезпечення за період з 19.03.2014 року по 28.03.2017 року; зобов`язати [INFO] нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку по виплаті індексації грошового забезпечення за період з 19.03.2014 року по 28.03.2017 року. В обґрунтування позову зазначено, що позивач у період з 19.03.2014 року по 01.03.2017 року проходив військову службу у зв`язку із мобілізацією відповідно до мобілізаційного плану на посадах офіцера мобілізаційного відділення, старшого офіцера відділення військового обліку та бронювання сержантів і солдат запасу, начальника відділення забезпечення Первомайського об`єднаного міського військового комісаріату ( [INFO] ). Наказом Командувача військ оперативного командування « [INFO] » від 01.03.2017 року №23 позивач увільнений від займаної посади та призначений помічником начальника штабу-начальником розвідки [NUMBER] окремого мотопіхотного батальйону [NUMBER] окремої мотопіхотної бригади. Наказом військового комісара [INFO] від 27.03.2017 року №48 позивач виключений зі списків особового складу військового комісаріату та всіх видів забезпечення з 28.03.2017 року. За період проходження військової служби позивачу не нараховувалась індексація грошового забезпечення. Вказану бездіяльність обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки позивач оскаржив в судовому порядку та рішенням суду, яке набрало законної сили в іншій адміністративній справі, зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити на його користь індексацію грошового забезпечення за період з 19.03.2014 року по 28.03.2017 року. Фактичний повний розрахунок проведений з позивачем 29.07.2022 року шляхом нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за період з 19.03.2014 року по 28.03.2017 року у сумі 8435,51 грн. Посилаючись на положення ч.ч. 1, 2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, наголошує на наявності права бути забезпеченим у повному обсязі грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням на момент виключення зі списків особового складу військової частини. У зв`язку із чим, з огляду на положення ст.ст. 116, 117 КЗпП України та фактичну затримку повного розрахунку при звільненні, наполягає на відшкодуванні за рахунок відповідача середнього грошового забезпечення за відповідний період. Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2022 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено. Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи не підтверджується не проведення з позивачем розрахунку грошового забезпечення в момент звільнення з військової служби. З огляду на спірні правовідносини, невиконаним відповідачем зобов`язання залишалось в частині виплати індексації грошового забезпечення, яка є компенсаційною виплатою та не являється частиною грошового забезпечення. У зв`язку із чим, суд першої інстанції визначив, що положення ст. 117 КЗпП України стосовно виплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки виплати індексації грошового забезпечення застосуванню не підлягають. В апеляційній скарзі [PERSON] , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судове рішення та прийняти нове про задоволення позову у повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки положенням законодавства, що регулює спірні правовідносини, і помилково не враховано, що умовами застосування ст. 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотримані наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. У разі наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належним звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто реальним виконанням цього обов`язку. Саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. Разом з цим, апелянт вказує, що індексація грошового забезпечення має систематичний (щомісячний) характер, а її правова природа полягає у підтриманні купівельної спроможності рівня грошового забезпечення внаслідок знецінення через подорожчання споживчих товарів і послуг, а тому має бути врахована у складі грошового забезпечення військовослужбовців як складової конституційного права на соціальний захист. Тому, є неправильними висновки суду про те, що індексація є лише компенсаційною виплатою та не являється складовою грошового забезпечення. У відзиві на апеляційну скаргу [INFO] посилається на необґрунтованість доводів апелянта, правильність висновків суду першої інстанції та відсутність обставин для скасування судового рішення. Заперечуючи обґрунтованість вимог апелянта, відповідач зазначає, що положення статті 117 КЗпП України не розповсюджуються на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження до виплати належних при звільненні сум. Крім того, відповідач зазначає, що згідно останніх змін у статті 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівнику сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш ніж за шість місяців. Зазначений період відшкодування поширюється і на випадок, коли належні звільненому працівникові суми були спірними. З огляду на обставини справи, зокрема наявність спору з приводу належності позивачу здійснення перерахунку та виплати суми індексації грошового забезпечення, а саме у розмірі 8435,51 грн., істотність цієї частки порівняно із сумою, яка належить до виплати у разі задоволення позовних вимог щодо здійснення нарахування та виплати середнього заробітку, слід дійти висновку про завищеність та неспівмірність заявленої до відшкодування суми середнього заробітку за час затримки у розрахунку. Судом першої інстанції з`ясовано та як встановлено під час апеляційного розгляду, [PERSON] у період з 19.03.2014 року по 10.03.2015 року проходив військову службу в [INFO] , з 11.03.2015 року по 28.03.2017 року в [INFO] . Наказом військового комісара [INFO] від 27.03.2017 року №48 майора [PERSON] , начальника відділення забезпечення [INFO] , призначеного наказом командувача військ оперативного командування « [INFO] » від 01.03.2017 року №23 на посаду помічника начальника штабу начальника розвідки [NUMBER] окремого мотопіхотного батальйону [NUMBER] окремої мотопіхотної бригади оперативного командування « [INFO] », визначено таким, що справи та посаду здав і вибув у розпорядження командира [NUMBER] окремого мотопіхотного батальйону [NUMBER] окремої мотопіхотної бригади (Донецька область) для подальшого проходження служби. З 28.03.2017 року позивача виключено із списків особового складу військового комісаріату і всіх видів забезпечення. Також, визначено виплатити позивачу грошову премію у розмірі 420 відсотків від посадового окладу, надбавку за виконання особливо важливих завдань від час проходження служби у розмірі 50 відсотків посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років за період з 01 березня по 28 березня 2017 року відповідно до рішення міністра оборони України від 15.02.2017 року №1223/з/12. Виплатити щомісячну додаткову грошову винагороду у розмірі 60 відсотків місячного грошового забезпечення з 01 березня по 28 березня 2017 року відповідно до наказу Міністра оборони України від 09.02.2017 року №88. З огляду на те, що у період проходження військової служби, а саме з 19.03.2014 року по 28.03.2017 року, позивачу не нараховувалась та не виплачувалась індексація грошового забезпечення, останній оскаржив таку бездіяльність відповідача в судовому порядку. Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2021 року, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14 квітня 2022 року по справі №400/4891/21, зобов`язано [INFO] нарахувати та виплатити [PERSON] індексацію грошового забезпечення за період з 19.03.2014 року по 28.03.2017 року. Фактично індексація грошового забезпечення за період з 19.03.2014 року по 28.03.2017 року, що склала у розмірі 8435,51 грн., позивачу виплачена 28.07.2022 року. 06.08.2022 року, з посиланням на приписи п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та ст.ст. 116, 117 КЗпП України, позивач звернувся до [INFO] із заявою, в якій просив нарахувати та виплати на його користь середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за весь час затримки по день фактичного розрахунку по виплаті індексації грошового забезпечення за період з 19.03.2014 року по 28.03.2017 року. З огляду на те, що вимоги про нарахування та виплату середнього грошового забезпечення задоволені не були, позивач звернувся до суду із цим позовом за захситом своїх прав та інтересів. Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного. За правилами п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року №1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини. Виходячи зі спірних правовідносин, у даному випадку мало місце виключення позивача зі списку особового складу без проведення повного остаточного розрахунку, а саме: не проведення індексації грошового забезпечення за період проходження військової служби з 19.03.2014 року по 28.03.2017 року. Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців та прирівняних до них осіб (зокрема, затримку виплати грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства про порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. В той же час такі питання врегульовані КЗпП України. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України (в редакції, яка діяла на момент виключення позивача зі списків особового складу) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Так, відповідно до ст. 116 КЗпП України (в редакції, яка діяла на момент виключення позивача зі списків особового складу) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму. За правилами ст. 117 КЗпП України (в редакції, яка діяла на момент виключення позивача зі списків особового складу та до 19.07.2022 року до дати набрання чинності Закону №2352-IX від 01.07.2022 року) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Стаття 116 КЗпП оперує поняттям «всі суми, що належать працівнику», а стаття 117 цього Кодексу передбачає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні. Умовами застосування ч. 1 ст. 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Водночас, статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Таким чином, у разі невиплати повного грошового забезпечення на день виключення особи зі списків особового складу військової частини, підлягає застосуванню відповідальність, передбачена ст. 117 КЗпП України. Одночасному врахуванню підлягає правова позиція, висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, відповідно до якої під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Також у постанові Великої Палати Верховного Суду зазначено, що якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). У цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення. Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця. Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення. Враховуючи те, що у справі, яка розглядається, відповідач провів фактичний розрахунок із позивачем щодо виплати суми грошового забезпечення поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України, то в цьому випадку є підстави для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідач, посилаючись на практику Європейського суду з прав людини (справа «Меньшакова проти України»), зазначає, що стаття 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати. Відповідно до правового висновку, викладеного Верховним Судом у постанові від 27 червня 2018 року у справі №810/1543/17, за наявності спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівникові сум, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку, в розумінні частини першої статті 117 КЗпП України, є безпідставним. Проте Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року (справа №821/1083/17) та від 13 травня 2020 року (справа №810/451/17) дійшла висновку, що немає жодних підстав вважати, що Європейський суд з прав людини надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 КЗпП України всупереч практиці Верховного Суду України. Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України» не може розглядатися як підстава для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 15 вересня 2015 року у справі №21-1765а15, відповідно до якого положення статей 116 та 117 КЗпП України поширюються на правовідносини, які виникли у зв`язку з прийняттям та виконанням судового рішення про виплату заборгованості з заробітної плати та відшкодування/компенсації. Таким чином, твердження відповідача щодо не поширення положень статті 117 КЗпП України на правовідносини, які виникають у зв`язку з прийняттям та виконанням судового рішення про виплату середнього заробітку (грошового забезпечення) за час вимушеного прогулу, є помилковими. Водночас, виходячи із застережень у ст. 117 КЗпП України про «належні звільненому працівникові суми», тобто про усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для відповідної категорії осіб, а також із підтвердження в судовому порядку права позивача на виплату індексації та її не нарахування відповідачем, не знаходять свого правового підґрунтя висновки суду першої інстанції про непоширення вказаних правил трудового законодавства стосовно несвоєчасного розрахунку військовослужбовця індексацією грошового забезпечення на момент виключення зі списків особового складу. З огляду на помилковість висновків суду про відсутність підстав для нарахування на користь позивача середнього грошового забезпечення, апеляційний суд враховує, що згідно виписки по картковому рахунку та як не заперечується відповідачем, індексація грошового забезпечення перерахована на користь позивача 28.07.2022 року, тобто поза межами строків, встановлених п. 242 Положення від 10.12.2008 року №1153/2008 та ст. 116 КЗпП. Розрахунок цієї частини грошового забезпечення, на які позивач мав право на час проходження військової служби, склав у сумі 8435,51 грн. Також, апеляційний суд враховує, що згідно з п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Як вказано у п. 8 Порядку від 08.02.1995 року №100 можливість проведення обрахунку середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, виходячи із кількості саме календарних, а не робочих днів, має бути прямо передбачена законодавством. Таким законодавством у даному випадку є Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 року №260. Тобто Порядок від 07.06.2018 року №260 є спеціальним у спірних правовідносинах в частині особливостей обчислення грошового забезпечення військовослужбовців. З урахуванням викладеного, Порядком №100 врегульовані загальні засади алгоритму обчислення середньоденного заробітку та середньої заробітної плати (пункти 2, 8), тоді як Порядком №260 встановлено особливості обчислення грошового забезпечення для військовослужбовців. Таким чином, застосуванню підлягають відповідні алгоритми, передбачені Порядком №100, залежно від кожного окремого випадку з обов`язковим врахуванням спеціального правового регулювання порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям, визначеного Порядком №260. Апеляційний суд встановив, що розмір місячного грошового забезпечення позивача у січні 2017 року становив 11104,8 грн., у лютому 2017 року 11104,8 грн. Виходячи з вказаних показників, розмір середньоденного грошового забезпечення позивача становить 376,43 грн. (11104,8 грн. + 11104,8 грн.) / 59 день (кількість днів у січні та лютому 2017 року). Одночасному врахуванню підлягає й те, що з 19.07.2022 року, а саме з набранням чинності Закону від 01.07.2022 року №2352-IX, тобто положень, які діють на момент проведення розрахунку із позивачем, положення ст. 117 КЗпП України передбачають, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Сума, яка підлягає відшкодуванню позивачу, з урахуванням положень статті 117 КЗпП України (в редакції Закону від 01.07.2022 року №2352-IX), становить: 376,43 грн. (середньоденна заробітна плата позивача) *177 (кількість днів затримки розрахунку) = 66 628,11 грн. Як свідчать обставини справи, на момент виключення позивача зі списків особового складу березень 2017 року позивачу нараховано грошове забезпечення у розмірі 11104,8 грн., у квітні 2017 року донараховано 10308,94 грн. та 5695,85 грн. Таким чином, з урахуванням невиплаченої індексації грошового забезпечення у сумі 8563,97 грн., до виплати на момент виключення зі списків особового складу позивачу належало 35673,56 грн. (8563,97 грн. + 11104,8 грн. +10308,94 грн. + 5695,85 грн.). Отже, невиплачена у строки, передбачені п. 242 Положення від 10.12.2008 року №1153/2008 та ст. 116 КЗпП України, індексація грошового забезпечення складає 24 відсотки від належного позивачу на момент виключення зі списків особового складу грошового забезпечення. Велика Палата Верховного Суду також неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (Постанова від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц). Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (позиція Верховного Суду України, висловлена у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16). Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц): розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Наведена правова позиція також викладена у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19. Отже, з метою дотримання співмірності між розміром середнього заробітку, пов`язаного із затримкою розрахунку при звільненні, та часткою невиплаченого грошового забезпечення, колегія суддів доходить висновку про те, що нарахуванню на користь позивача підлягає середній заробіток у розмірі 15990,75 грн., що становить 24% від 66 628,11 грн. відшкодування в порядку ст. 117 КЗпП України. При цьому, на переконання апеляційного суду, зазначений розмір є об`єктивним, враховує вимушеність позивача звертатись до суду за захистом своїх прав щодо належних виплат під час виключення зі списків особового складу та проведення відповідачем повного розрахунку із позивачем лише на виконання судового рішення. З огляду на наведене у сукупності, колегія суддів вважає обґрунтованими позовні вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати на користь позивача середнього заробітку, але, виходячи із принципу співмірності та обґрунтованості розміру середнього заробітку, відшкодуванню підлягають на користь позивача кошти в межах суми 15990,75 грн. Враховуючи викладене, оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають нормам матеріального та процесуального права, колегія суддів відповідно до ст. 317 КАС України доходить висновку про скасування судового рішення та ухвалення нового про часткове задоволення позову. Відповідно до приписів ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Результат розгляду: partial