Рішення адміністративного суду від 2024-07-19 00:00:00+03

[PERSON] (далі по тексту також - позивач, [PERSON] ) звернулася до адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України (далі за текстом \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~також -відповідач, ГУ ДПС у Харківській області), в якому просила суд: 1) визнати протиправним та скасувати податкові повідомлення-рішення форми «Ф» Головного управління ДПС у Харківській області від 30.03.2023, якими визначені суми грошового зобов`язання з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за 2021 рік: № 0033469-2414-2016 про визначення податкового зобов`язання в сумі 2 151,60 грн.; № 0033470-2414-2016 про визначення податкового зобов`язання в сумі 35535,60 грн.; № 0033471-2414-2016 про визначення податкового зобов`язання в сумі 13593,00 грн.; № 0033472-2414-2016 про визначення податкового зобов`язання в сумі 36634,80 грн.; № 0033473-2414-2016 про визначення податкового зобов`язання в сумі 1321,20 грн.; 2) визнати протиправним та скасувати податкові повідомлення-рішення форми «Ф» Головного управління ДПС у Харківській області від 16.06.2023, якими визначені суми грошового зобов`язання з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за 2022 рік: № 0049611-2414-2016 про визначення податкового зобов`язання в сумі 3 496,35 грн.; № 0049612-2414-2016 про визначення податкового зобов`язання в сумі 2 146,95 грн.; № 0049613-2414-2016 про визначення податкового зобов`язання в сумі 59 531,55 грн.; № 0049615-2414-2016 про визначення податкового зобов`язання в сумі 57 745,35 грн.; № 0049618-2414-2016 про визначення податкового зобов`язання в сумі 14 725,75 грн. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 18 березня 2024 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено. Позивач, не погодившись із рішенням суду першої інстанції, оскаржив його в апеляційному порядку, оскільки вважає, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним дослідженням обставин справи. В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на неврахування судом першої інстанції того, що нежитлові будівлі, щодо яких йому визначено податкові зобов`язання спірними податковими повідомленнями-рішеннями, є нерухомістю сільськогосподарського товаровиробника, а тому звільнені від оподаткування податком на нерухомість, відмінну від земельної ділянки, в силу положень підпункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України. Зазначає, що до матеріалів справи надано докази на підтвердження приналежності належних позивачу на праві приватної власності об`єктів нерухомості, які стали об`єктами для справляння податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, до класу "Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства" (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, проте такі судом першої інстанції під час розгляду справи не досліджені. За результатами апеляційного розгляду позивач просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю. Від відповідача на адресу суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права. Вказує, що твердження позивача, наведені у апеляційній скарзі, не підтверджуються матеріалами справи. Вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а тому апеляційну скаргу просить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. На підставі положень п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Колегія суддів, дослідивши наявні у справі докази, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав. Судом першої інстанції встановлено, що позивач, [PERSON] , зареєстрована як фізична особа-підприємець, перебуває на спрощеній системі оподаткування, а саме є платником єдиного податку 2 групи за ставкою 20%, підприємницьку діяльність веде за адресою с. Караван, Красноградський район Харківської області. Основним видом діяльності за КВЕД 01.11 «Вирощування зернових культур (крім риса), бобових культур і насіння олійних культур». Згідно зі свідоцтвами про право приватної власності на нерухоме майно, витягами про реєстрацію права власності (а.с.24-33) та технічними паспортами (а.с.34-40) позивачу належать об`єкти нерухомості за адресами: - [ADDRESS] , тип об`єкта будинок, адмінбудівлі на земельній ділянці сільської ради (адмінбудівля А-2, підвал А1, вхід в підвал а, ганок а1, сарай Б), загальною площею 453,1 м. кв.; - Харківська область, Красноградський район, с. Караван, вул. Комсомольська, 49-Б, тип об`єкта нежитлова будівля млина на земельній ділянці сільської ради (будівля млина В, ганок в), загальною площею 179,3 м. кв.; - [ADDRESS] , тип об`єкта - нежитлова будівля маслобійки на земельній ділянці сільської ради (будівля маслобійки Б, туалет В), загальною площею 110,1 м. кв.; - [ADDRESS] , тип об`єкта - комплекс нежитлових будівель на земельній ділянці сільської ради (зерносховище Б, зерносховище В, зерносховище Г, критий тік Д, вісова Ж, вісова З, відкритий тік Л), загальною площею 3052,9 м. кв.; - Харківська область, Красноградський район, с. Караван, вул. Лісна, 1-В, тип об`єкта комплекс нежитлових будівель на земельній ділянці сільської ради (автогараж Б, майстерня тракторна В, прибудова В, тамбур В1, майстерня автогаража Г, акумуляторна Г, навіс Д, будинок тракторної бригади Е, колодязь Ж, Башня Рожновського Л, артезіанська скважина), загальною площею 2961,3 м. кв. Головним управлінням ДПС у Харківській області на підставі на підставі вказаних відомостей, з урахуванням норм ст.266 ПК України та рішення органу місцевого самоврядування (а.с.95-134), прийняті оскаржувані податкові повідомлення-рішення на загальну суму 226 882,15 грн., відповідно до розрахунку: 1) від 30.03.2023, якими визначені суми грошового зобов`язання з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за 2021 рік: № 0033469-2414-2016 про визначення податкового зобов`язання в сумі 2 151,60 грн.; № 0033470-2414-2016 про визначення податкового зобов`язання в сумі 35535,60 грн.; № 0033471-2414-2016 про визначення податкового зобов`язання в сумі 13593,00 грн.; № 0033472-2414-2016 про визначення податкового зобов`язання в сумі 36634,80 грн.; № 0033473-2414-2016 про визначення податкового зобов`язання в сумі 1321,20 грн. 2) від 16.06.2023, якими визначені суми грошового зобов`язання з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за 2022 рік: № 0049611-2414-2016 про визначення податкового зобов`язання в сумі 3 496,35 грн; № 0049612-2414-2016 про визначення податкового зобов`язання в сумі 2 146,95 грн; № 0049613-2414-2016 про визначення податкового зобов`язання в сумі 59 531,55 грн; № 0049615-2414-2016 про визначення податкового зобов`язання в сумі 57 745,35 грн; № 0049618-2414-2016 про визначення податкового зобов`язання в сумі 14 725,75 грн. Скориставшись правом на оскарження рішень Головного управління ДПС у Харківській області у судовому порядку, позивач звернувся до суду з позовом про визнання їх протиправними та скасування. Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що зібраними у справі доказами не підтверджено приналежність належних позивачу на праві приватної власності об`єктів нерухомості, які стали об`єктами для справляння податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, до класу "Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства" (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, що в свою чергу є перешкодою для застосування пільги, передбаченої пп. "ж" пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам сторін та доводам апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого. Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема їх вичерпний перелік, порядок адміністрування, платники, компетенція контролюючих органів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства визначаються Податковим кодексом України (далі по тексту \~- ПК України). Статтею 266 ПК України регламентовано елементи податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Згідно з підпунктами 266.1.1, 266.1.2 пункту 266.1 статті 266 ПК України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості. Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка. За приписами підпунктів 266.3.1, 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток. База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності. Підпунктом 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України встановлено пільги зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Так, відповідно до підпункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України (в редакції, яка діяла до 1 січня 2019 року) не є об`єктом оподаткування: будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності. Законом України від 23 листопада 2018 року №2628-VIII, який набрав чинності 1 січня 2019 року, внесено зміни до ПК України й підпункт «ж підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 викладено в такій редакції: не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб), віднесені до класу «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства» (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку. Тобто, умовою звільнення подібних об`єктів від оподаткування законодавець визначив цільове призначення їх фактичного використання та встановив вичерпний перелік підстав, коли податкова пільга не надається, а саме: у випадках, коли нерухомість здається власниками в оренду, лізинг, позичку. Встановлена підпунктом «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України пільга стосується діяльності сільськогосподарських товаровиробників і направлена на створення сприятливих умов для її ведення, зокрема стимулювання такої діяльності та досягнення її збалансованого податкового навантаження. З аналізу приписів підпункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, слід дійти висновку, що її застосування передбачає наявність двох умов, перша з яких - власник об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) є сільськогосподарським товаровиробником, а друга - об`єкт нерухомості (будівля, споруда) призначений для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності (що, власне, випливає із обраного законодавцем класу будівель). Залежно від періоду (до і після 01 січня 2019 року) застосовувалася додаткова умова - безпосереднє використання власником (без здачі в оренду, лізинг, позичку). Державним комітетом України по стандартизації, метрології та сертифікації наказом від 17 серпня 2000 року №507 затверджено і введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, який призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) України. Об`єктами класифікації в ДК 018-2000 є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення. Відповідно до названого Державного класифікатора будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності (будівлі для використання в сільськогосподарській діяльності, наприклад, корівники, стайні, свинарники, кошари, кінні заводи, собачі розплідники, птахофабрики, зерносховища, склади та надвірні будівлі, підвали, винокурні, винні ємності, теплиці, сільськогосподарські силоси тощо) віднесено до підрозділу «Будівлі нежитлові» (група 127 «Будівлі нежитлові інші» клас 1271 «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства»). До будівель, споруд сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до ДК 018-2000 належать до класу 1271 "Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства", що включає підкласи: 1271.1 «Будівлі для тваринництва»; 1271.2 «Будівлі для птахівництва»; 1271.3 «Будівлі для зберігання зерна»; 1271.4 «Будівлі силосні та сінажні»; 1271.5 «Будівлі для садівництва, виноградарства та виноробства»; 1271.6 «Будівлі тепличного господарства»; 1271.7 «Будівлі рибного господарства»; 1271.8 «Будівлі підприємств лісівництва та звірівництва»; 1271.9 «Будівлі сільськогосподарського призначення інші». Визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000. Згідно з ДК 018-2000 до групи (код 127) "Будівлі нежитлові" належить клас (код 1271) "Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства", який включає будівлі для використання в сільськогосподарській діяльності, наприклад, корівники, стайні, свинарники, кошари, кінні заводи, собачі розплідники, птахофабрики, зерносховища, склади та надвірні будівлі, підвали, винокурні, винні ємності, теплиці, сільськогосподарські силоси тощо. До класу (код 1272) " Будівлі для культової та релігійної діяльності" належать, зокрема, церкви, каплиці, мечеті, синагоги. Як вбачається з матеріалів справи, належні позивачу об`єкти нерухомості, щодо яких контролюючим органом прийнято рішення про донарахування податкових зобов`язань, є будівлями, що можуть використовуватися у сільськогосподарській діяльності. Відповідач не оспорює призначення належних позивачу об`єктів нерухомості для безпосереднього використання у сільськогосподарській діяльності. Спірним між сторонами є питання щодо того, чи є позивач сільськогосподарським виробником та чи використовує такі будівлі/споруди у власній сільськогосподарській діяльності. Загальні підходи до визначення поняття сільськогосподарського виробника сформульовані у постановах Верховного Суду від 1 квітня 2021 року у справі №820/6752/16, від 17 лютого 2021 року у справі №820/3707/17, від 24 квітня 2020 року у справі №540/2206/19, від 10 квітня 2020 року у справі №823/1751/17. У цих постановах Верховний Суд зазначав, що відповідно до підпункту 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 ПК України сільськогосподарський товаровиробник для цілей глави 1 розділу XIV цього Кодексу - це юридична особа незалежно від організаційно-правової форми, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власновиробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання. Тобто, визначення «сільськогосподарський товаровиробник», яке міститься у підпункті 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 ПК України, застосовується для цілей глави розділу ХІV цього Кодексу «Спрощена система оподаткування, облік та звітність», тоді як в даному випадку йдеться про сплату податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (розділ ХІІ «Податок на майно»). Разом з тим, визначення поняття «сільськогосподарський товаровиробник» також міститься у статті 1 Закону України «Про стимулювання розвитку сільського господарства на період 2001 - 2004 років» від 18 січня 2001 року № 2238-III, під яким мається на увазі фізична або юридична особа, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції, переробкою власновиробленої сільськогосподарської продукції та її реалізацією. Більш того, законодавцем з метою визнання осіб такими, що займаються сільськогосподарською діяльністю, вживається також поняття «виробники сільськогосподарської продукції». Так, згідно з абзацом другим статті 1 Закону України «Про сільськогосподарський перепис» виробники сільськогосподарської продукції - це юридичні особи всіх організаційно-правових форм господарювання та їх відокремлені підрозділи, фізичні особи (фізичні особи - підприємці, домогосподарства), які займаються сільськогосподарською діяльністю, передбаченою класифікацією видів економічної діяльності, мають у володінні, користуванні або розпорядженні землі сільськогосподарського призначення чи сільськогосподарських тварин. Зміст наведених норм права дає підстави вважати, що поняття «сільськогосподарський товаровиробник» не суперечить його визначенню у підпункті 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 ПК України, яке, до того ж, має чітко обмежену сферу застосування. Як наслідок, для інших випадків мають бути застосовані субсидіарно норми інших законів відповідно до положень пункту 5.3 статті 5 ПК України. Вказане свідчить, що в розумінні підпункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України право на пільгу зі сплати податку мають особи (як юридичні, так і фізичні), які безпосередньо займаються сільськогосподарською діяльністю, тобто, зайняті у процесі виробництва, переробки власновиробленої сільськогосподарської продукції та її подальшої реалізації. Як установлено судовим розглядом, основним видом діяльності позивача є вирощування зернових культур (крім риса), бобових культур і насіння олійних культур, а отже позивач є сільськогосподарським товаровиробником та використовує у власній сільськогосподарській діяльності вищезазначені нежитлові будівлі, які за вимогами ДК 018-2000 віднесені до класу (код 1271) "Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства", з огляду на що такі не є об`єктом оподаткування, відповідно до пп. "ж" п.п.266.2.2 п.266.2 ст.266 Податкового кодексу України. Колегія суддів враховує, що в матеріалах справи справі відсутні докази, що позивач в 2021-2022 роках використовував належні йому на праві власності об`єкти нерухомості у будь-якій іншій, відмінній від сільськогосподарської, діяльності. Так, матеріалами справи не підтверджено посилання відповідача на те, що нежитлова будівля у с. Караван, Красноградського району, загальною площею 3052,9 кв. м. згідно з \~наявною в базах даних інформацією у 2021 та 2022 роках здавалася в оренду ТОВ «Витязь». Разом з цим, позивачем не заперечується, що об`єкти нерухомого майна - нежитлові будівлі сільськогосподарського призначення, використовуються спільно з ТОВ «Витязь» на підставі договору про спільну діяльність для досягнення спільної господарської цілі в сфері сільськогосподарського товарного виробництва, яка полягає в отриманні врожаю сільськогосподарських культур (сільськогосподарської продукції). В контексті наведеного слід зазначити, що загальні положення про договір містить Цивільний кодекс України (далі по тексту - ЦК України), відповідно до статті 626 якого договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Отже, угода про співпрацю - це угода, за якою сторони закріплюють свою майбутню співпрацю у певній сфері діяльності, а предметом угоди виступають майбутні цивільні відносини між учасниками договору. Відповідачем під час розгляду справи не доведено, що на підставі договору про спільну діяльність, укладеному між ТОВ «Витязь» та [PERSON] , об`єкти нерухомого майна нежитлові будівлі сільськогосподарського призначення, які належать позивачу, передано останнім в користування ТОВ «Витязь» (оренду, лізинг, позичку), відповідних доказів до матеріалів справи не надано. З огляду на \~наведене відповідач, відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, правомірність прийняття спірних податкових повідомлень-рішень належним чином під час судового розгляду не довів, у зв`язку з чим позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Висновки суду апеляційної інстанції узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 01.10.2019 у справі № 0340/1905/18, від 10 квітня 2020 року у справі \~\~\~№823/1751/17. Доводи апеляційної скарги приймаються колегією суддів у якості належних. Згідно із приписами пункту другого частини першої статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Відповідно до статті 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Оскільки рішення суду першої інстанції ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а також у зв`язку із тим, що висновки суду не відповідають обставинам справи, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям постанови про задоволення позовних вимог [PERSON] . Вирішуючи питання розподілу судових витрат із урахуванням положень статті 139 КАС України, колегія суддів виходить з того, що судові витрати, які були понесені позивачем під час розгляду справи, складаються із витрат зі сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги у загальному розмірі 5 667 грн. 33 коп. (2 263,83 грн. за подання позовної заяви та 3 403,50 грн. за подання апеляційної скарги). Оскільки судом апеляційної інстанції вирішено прийняти нове судове рішення про задоволення адміністративного позову, тобто рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, суд вважає за необхідне здійснити розподіл судових витрат зі сплати судового збору, стягнувши з Головного управління ДПС у Харківській області за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень 5 667 грн. 33 коп. на користь позивача.

Результат розгляду: granted