Рішення адміністративного суду від 2022-11-02 00:00:00+02

[PERSON] звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Виконавчого комітету Червонослобідської сільської ради, Червонослобідської сільської ради в якому просив: - визнати незаконним та скасувати розпорядження сільського голови від 04 лютого 2019 року №17-ОС/3 про звільнення позивача з посади спеціаліста юрисконсульта Червонослобідської сільської ради; - визнати незаконним та скасувати розпорядження сільського голови від 10 червня 2019 року №107-ОС про звільнення позивача з посади спеціаліста юрисконсульта Червонослобідської сільської ради та поновити позивача на зазначеній посаді; - стягнути з відповідача 2 на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення до дня поновлення на роботі, за період з 14 червня 2019 року по 01 січня 2022 року у сумі 380358,31 грн; - рішення в частині поновлення позивача на посаді спеціаліста ІІ категорії юрисконсульта Червонослобідської сільської ради визначити до негайного виконання. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 червня 2022 року позов задоволено у повному обсязі. Не погоджуючись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування скарги апелянт зазначив, що процедура звільнення позивача з посади встановлена законом дотримана повністю. Апелянт наголосив, що суд на власний розсуд, без обґрунтування правових підстав, прийняв рішення про поновлення позивача у виконавчому комітеті Червонослобідської сільської ради, у якому позивач ніколи не працював. Апелянт вказав, що судом невірно визначено дату поновлення позивача на посаді. В частині стягнення заробітку за час вимушеного прогулу апелянт зазначив, що судом не вжито жодних заходів щодо зібрання належних та допустимих доказів. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні. Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав для проведення розгляду апеляційної скарги за участю учасників справи у відкритому судовому засіданні. В матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін у розгляді справи не обов`язкова. З огляду на викладене, колегія суддів визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження. Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів дійшла наступних висновків. Судом встановлено, що позивач є учасником бойових дій відповідно до посвідчення серії [NUMBER] від 17 червня 2016 року, виданого Головним управлінням Національної гвардії України. Наказом Червонослобідської сільської ради від 16 липня 2012 року №308 (по особовому складу) «Про призначення [PERSON] » позивача призначено на посаду спеціаліста ІІ категорії юрисконсульта Червонослобідської сільської ради з 17 липня 2012 року як такого, що пройшов за конкурсом, про що у трудовій книжці вчинено запис під №5. Згідно довідки Черкаського об`єднаного міського військового комісаріату від 14 вересня 2015 року №2133 на виконання Указу Президента України від 14 січня 2015 року №15/2015 «Про часткову мобілізацію» позивач відповідно до наказу військового комісара Черкаського ОМВК від 16 липня 2015 року №147 призваний на військову службу під час мобілізації, в особливий період та направлений для проходження військової служби до військової частини [NUMBER] . Розпорядженням Червонослобідської сільської ради від 27 липня 2016 року №329 позивача відповідно до повістки військового комісаріату від 16 липня 2015 року звільнено від виконання обов`язків за посадою на період проходження ним військової служби у зв`язку з мобілізацією; за призваним [PERSON] на військову службу за призовом під час мобілізації (до дня фактичної демобілізації) зберігається місце роботи, посада і середній заробіток. Розпорядженням Червонослобідської сільської ради від 25 січня 2017 року №17 позивача звільнено від виконання обов`язків за посадою на період проходження ним військової служби у зв`язку із укладенням контракту про проходження військової служби від 28 вересня 2016 року; за позивачем на час дії контракту (або до закінчення особливого періоду) зберігається місце роботи, посада і середній заробіток. Рішенням Червонослобідської сільської ради від 22 січня 2019 року №2-9/VII затверджено структуру та чисельність Червонослобідської сільської ради з 01 січня 2019 року згідно з додатком; відповідно до Додатку №1 до вказаного рішення загальна кількість штатних посад склала 66,5 осіб, серед яких відсутня посада спеціаліста-юрисконсульта. Рішенням Червонослобідської сільської ради від 15 лютого 2019 року №3-24/VII внесено зміни в структуру Червонослобідської ради з 15 лютого 2019 року, відповідно до Додатку №1 якого загальна кількість штатних посад склала 69 осіб, серед яких відсутня посада спеціаліста-юрисконсульта. Рішенням Червонослобідської сільської ради від 22 квітня 2019 року №7-3/VII внесено зміни до рішення Червонослобідської сільської ради від 15 лютого 2019 року №3-24/VII, відповідно до Додатку №1 якого загальна кількість штатних посад склала 69 осіб, серед яких відсутня посада спеціаліста-юрисконсульта. Розпорядженням Червонослобідської сільської ради від 04 лютого 2019 року №17-ОС/3 у зв`язку з прийняттям рішення Червонослобідської сільської ради від 22 січня 2019 року за №2-9VII «Про затвердження структури та загальної чисельності Червонослобідської сільської ради», враховуючи зміни в організації виробництва та праці у Червонослобідській сільській раді, відсутності посади спеціаліста-юрисконсульта Червонослобідської сільської ради, а також враховуючи добровільно укладений спеціалістом-юрисконсультом Червонослобідської сільської ради [PERSON] строковий контракт від 28 червня 2016 року про проходження військової служби у Збройних Силах України терміном на 3 (три) роки, відповідно до статей 40, 49-2 КЗпП України позивача звільнено з посади спеціаліста-юрисконсульта Червонослобідської сільської ради з 20 квітня 2019 року на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України. Позивачу було запропоновано переведення на іншу роботу (вакантну посаду), а саме: спеціаліста відділу освіти, культури, молоді та спорту та охорони здоров`я. Головному бухгалтеру Червонослобідської сільської ради наказано негайно провести остаточний розрахунок із позивачем відповідно до вимог чинного законодавства України. Також зобов`язано головного бухгалтера внести відповідний запис до трудової книжки про звільнення позивача та ознайомити позивача з даним розпорядженням. Розпорядженням Червонослобідської сільської ради від 10 червня 2019 року №107-ОС у зв`язку з прийняттям рішення Червонослобідської сільської ради від 22 січня 2019 року за №2-9VII «Про затвердження структури та загальної чисельності Червонослобідської сільської ради», враховуючи те, що 05 квітня 2019 року позивачем було особисто отримано повідомлення про його звільнення, враховуючи зміни в організації виробництва праці у Червонослобідській сільській раді, відсутності посади спеціаліста-юрисконсульта Червонослобідської сільської ради, відсутності посади спеціаліста ІІ категорії відділу освіти, культури, молоді та спорту, враховуючи те, що в структурі та штатному розписі сільської ради відсутні вакантні посади за відповідною професією чи спеціальністю, а також враховуючи добровільно укладений позивачем строковий контракт від 28 червня 2016 року про проходження військової служби у Збройних Силах України терміном на 3 (три) роки, відповідно до статей 40, 29-2 КЗпП України звільнено з посади спеціаліста-юрисконсульта Червонослобідської сільської ради [PERSON] з 14 червня 2019 року на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України. Не погоджуючись з оскаржуваним наказом про звільнення, позивач звернувся до суду з позовом. Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи колегія суддів зазначає наступне. Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції зазначає наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку. Відповідно до статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Статтею 119 КЗпП України встановлені гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків. На час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватися у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу»; «Про альтернативну (невійськову) службу»; «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів. За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». При цьому, визначення поняття особливого періоду наведене у законах України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993р. №3543-XII та «;Про оборону України» від 06.12.1991р. №1932-XII (надалі Закони України №3543-XII та №1932-XII відповідно). За визначенням ст.1 Закону України №3543-XII особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Стаття 1 Закону України №1932-XII визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Так, Указом Президента України від 17.03.2014 №303/2014, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 №1126-VII, у зв`язку з різким ускладненням внутрішньополітичної обстановки, втручанням Російської Федерації у внутрішні справи України, зростанням соціальної напруги в Автономній Республіці Крим і місті Севастополі та відповідно до п.п.1, 17, 20 ч.1 ст.106, ст.112 Конституції України, оголошено проведення часткової мобілізації. Указом Президента України від 17.03.2014 №303/2014, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 15.01.2015 №113-VIII, з метою підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань України на рівні, що гарантує адекватне реагування на загрози національній безпеці держави, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п.п.1, 17, 20 ч.1 ст.106 Конституції України, оголошено проведення протягом 2015 року часткової мобілізації у три черги протягом 210 діб із дня набрання чинності цим Указом. Отже, з моменту призову на військову службу, за громадянами України, які були призвані на військову службу під час дії особливого періоду на строк до його закінчення зберігаються: місце роботи, посада та середній заробіток на підприємстві, установі, організації, незалежно від підпорядкування та форми власності, у яких вони працювали на час призову. Тобто, гарантії встановлені ч.3 ст.119 КЗпП України, власне і спрямовані на те, щоб гарантувати, зокрема, права громадян як на працю та її оплату, які в цей складний для держави період повинні виконати (і виконують) свій конституційний обов`язок щодо військової служби з тим, щоб в умовах реальної загрози територіальній цілісності та національній безпеці країни надалі бути готовими до її захисту в лавах Збройних Сил України. Загальні умови укладення контракту на проходження військової служби визначені статтею 19 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу від 25 березня 1992 року № 2232-XII (далі Закон № 2232-XII). Відповідно до ст. 24 Закону № 2232-XIІ, початком проходження військової служби вважається день зарахування до списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) - для громадян, прийнятих на військову службу за контрактом, у тому числі військовозобов`язаних, які проходять збори, та резервістів під час мобілізації. Відповідно до ч. 2 ст. 39 Закону № 2232-XII, громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України "Про освіту". Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". З матеріалів справи вбачається, що позивач на виконання Указу Президента України від 14 січня 2015 року №15/2015 «Про часткову мобілізацію» відповідно до наказу військового комісара Черкаського ОМВК від 16 липня 2015 року №147 призваний на військову службу під час мобілізації, в особливий період та направлений для проходження військової служби до військової частини [NUMBER] , про що свідчить довідка Черкаського об`єднаного міського військового комісаріату від 14 вересня 2015 року №2133. Позивачем укладено контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України від 28 вересня 2016 року терміном на 3 роки, про що зазначено у розпорядженнях Червонослобідської сільської ради Черкаського району від 25 січня 2017 року №17 та від 10 червня 2019 року №107-ОС. Колегія суддів зазначає, що на даний час про демобілізацію, тобто закінчення особливого періоду, не оголошувалося. Отже суд першої інстанції вірно зазначив, що оскільки позивач проходив службу у Збройних силах України під час дії в державі особливого періоду, на нього поширюються пільги передбачені частиною третьою статті 119 КзПП України, а тому наказ про звільнення його з посади у період несення служби є незаконним. Відповідно до частини 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, у разі зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. При скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років, з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України (стаття 42 КЗпП України). Частинами 1, 2, 3 статті 49-2 КЗпП України визначено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників. Водночас, звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України можливо, якщо роботодавцем вжито всіх заходів щодо переводу працівника на іншу посаду шляхом запропонування працівнику, що звільняється, всіх вакансій, на які може претендувати особа з урахуванням її фаху, кваліфікації, досвіду трудової діяльності, а також у випадках, коли неможливо перевести працівника з його згоди на іншу роботу, або коли працівник відмовився від такого переведення. При цьому акцентується увага на необхідність запропонування працівнику всіх наявних вакансій. Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. В даному випадку у попередженні від 18 лютого 2019 року про розірвання трудового договору на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України була наявна пропозиція переведення позивача на вакантну посаду спеціаліста відділу освіти, культури, молоді та спорту та охорони здоров`я. Крім того зазначено, що плановий термін звільнення - 20 квітня 2019 року. При цьому вказане попередження та розпорядження від 04 лютого 2019 року №17-ОС/3 про звільнення, як зазначає позивач та не спростовує відповідач, отримано [PERSON] 05 квітня 2019 року, тобто з порушенням законодавчо встановленого строку 2 місяці до дати звільнення. Крім того, рішенням Червонослобідської сільської ради від 22 січня 2019 року №2-9/VII затверджено структуру та загальну чисельність Червонослобідської сільської ради з кількістю штатних посад 66,5 осіб; рішенням Червонослобідської сільської ради від 15 лютого 2019 року №3-24/VII внесено зміни в структуру Червонослобідської сільської ради, відповідно до якого кількість штатних посад складає 69,0 осіб. При цьому відповідачем на надано до суду доказів дотримання ним обов`язку щодо пропозиції працівникові всіх наявних вакантних посад, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Вказані обставини свідчать про порушення відповідачем установленої законом процедури звільнення позивача, що є підставою для визнання протиправними та скасування розпорядження від 04 лютого 2019 року №17-ОС/3 та від 10 червня 2019 року №107-ОС. Відповідно до частини 1 статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Поновлення на роботі полягає в тому, що працівнику надається та ж робота, яку він виконував до звільнення його з роботи. При цьому повноваження суду при вирішенні трудового спору щодо поновлення працівника на попередній роботі не слід ототожнювати із процедурою призначення на посаду, що належить до компетенції роботодавця. Виходячи із положень трудового законодавства незаконно звільнений працівник не поновлюється на попередній роботі лише тоді, коли повністю ліквідоване підприємство. У разі відсутності посади, на якій працював незаконно звільнений працівник, для виконання рішення суду роботодавець повинен поновити працівника на рівнозначній посаді або внести відповідні зміни до штатного розкладу, ввести скорочену посаду. Якщо підприємство, установа реорганізовано, рішення про поновлення працівника на роботі має бути виконано правонаступником. Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, має бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав. В даному випадку позивача було звільнено з посади спеціаліста юрисконсульта Червонослобідської сільської ради, а тому саме на вказаній посаді у Червонослобідській сільській раді підлягає поновленню на посаді позивач. Суд першої інстанції вказані обставини залишив поза увагою та помилково поновив позивача у виконавчому комітеті Червонослобідської сільської ради на посаді рівнозначній тій, яку він обіймав на момент звільнення. Крім того, колегія суддів вважає обгрунтованими доводи апелянта про те, що судом першої інстанції невірно визначено дату поновлення позивача на посаді, а саме з 14 червня 2019 року. Так, у оскаржуваному наказі чітко зазначено дату звільнення позивача з посади, а саме з 14 червня 2019 року. Колегія суддів вважає, що цей день (14 червня 2019 року) є останнім робочим днем, відповідно, поновлювати позивача на посаді слід з наступного дня після звільнення, саме з 15 червня 2019 року або наступного першого робочого дня після дня звільнення. З огляду на викладене рішення суду в цій частині підлягає зміні шляхом викладення абзацу 4 резолютивної частини у наступній редакції: «Поновити [PERSON] в Червонослобідській сільській раді на посаді, рівнозначній тій, яку він обіймав на момент звільнення, з 15 червня 2019 року або наступного першого робочого дня після дня звільнення». В частині задоволених позовних вимог про стягнення з виконавчого комітету Червонослобідської сільської ради на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 266418,00 грн., апеляційна скарга доводів незгоди з оскаржуваним судовим рішенням не містять, а тому колегія суддів не перевіряє застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права у цій частині судового рішення. Доводи апелянта про те, що судом не вжито жодних заходів щодо зібрання належних та допустимих доказів, та протиправно обгрунтовано своє рішення на підставі особового рахунку по зарплаті за 2019 рік, колегія суддів вважає необгрунтованими з огляду на наступне. Як зазначено вище по тексту, позивача звільнено 14 червня 2019 року (останній робочий день), відповідно, сума виплат за два календарні місяці роботи, для розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу повинна обчислюватись виходячи з виплат за квітень та травень 2019 року. Рішенням Червонослобідської сільської ради від 15 січня 2021 року №04-15/VIII відповідно до статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»,

Результат розгляду: partial