Рішення адміністративного суду від 2022-11-08 00:00:00+02

І. РУХ СПРАВИ 1. 26.05.2019 [PERSON] звернулась до суду з позовом, у якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила: визнати протиправним (незаконним чи таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили) та нечинним запис у додатку до постанови КМУ від 26.07.2001 №878 «Про затвердження Списку історичних населених місць України» в розділі Одеська область: «м. Одеса - 1794 рік»; зобов`язати КМУ внести зміни до постанови КМУ від 26.07.2001 №878 «Про затвердження Списку історичних населених місць України» в такому записі в розділі Одеська область: «м. Одеса - 1415 рік». Позовні вимоги [PERSON] обґрунтувала посиланням на статтю 11 Конституції України та постанову Верховної Ради України від 11.02.2015 №184-VIII «Про відзначення пам`ятних дат і ювілеїв у 2015 р0оці», згідно із додатком до якої у 2015 році на державному рівні відзначалось і вшановувалось, зокрема таку пам`ятну дату і ювілей відомої події в Україні - 600 років з часу першої писемної згадки про місто Одесу (1415), проте у постанові КМУ від 26.07.2001 №878 «Про затвердження Списку історичних населених місць України» в розділі Одеська область дата заснування або першої писемної згадки про м. Одесу вказано 1794 рік, у зв`язку із чим, на думку позивачки слід внести зміни до постанови КМУ від 26.07.2001 №878 «Про затвердження Списку історичних населених місць України» в такому записі в розділі Одеська область: «м. Одеса - 1415 рік», оскільки запис у додатку до постанови КМУ від 26.07.2001 №878 «Про затвердження Списку історичних населених місць України» в розділі Одеська область: «м. Одеса - 1794 рік», не відповідає фактам історії та не сприяє консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій і культури. 2. Окружний адміністративний суд міста Києва рішенням від 02.02.2022, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 19.07.2022, відмовив у задоволенні позовних вимог. 3. 02.08.2022 [PERSON] звернулась до Верховного Суду із касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення ними норм процесуального права, просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.02.2022 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 19.07.2022, а справу № 826/8295/18 направити на новий розгляд до суду першої інстанції. 4. 01.09.2022 та 02.09.2022 від КМУ та Одеської міськради, відповідно, до Верховного Суду надійшли відзиви на зазначену вище касаційну скаргу позивачки, у яких відповідач та Одеська міськрада просять залишити останню без задоволення, а оскаржувані [PERSON] судові рішення - без змін. 5. Верховний Суд ухвалою від 15.08.2022 відкрив касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою з підстави, визначеної пунктом 4 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) та витребував матеріали справи із суду першої інстанції. ІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ 6. У справі, яка розглядається суди встановили, що КМУ постановою від 26.07.2001 №878 «Про затвердження Списку історичних населених місць України» з метою захисту традиційного характеру середовища населених місць України, на виконання статті 32 Закону України від 08.06.2000 № 1805-III «Про охорону культурної спадщини» (далі - Закон № 1805-III), затверджено список історичних населених місць України. До списку в розділі Одеська область, в графі «дата заснування або перша писемна згадка про м. Одеса» вказано 1794 рік. У подальшому, постановою Верховної Ради України від 11.02.2015 №184-VIII «Про відзначення пам`ятних дат і ювілеїв у 2015 році» було вирішено урочисто відзначити на державному рівні у 2015 році пам`ятні дати і ювілеї, в тому числі, згідно із додатком до цієї постанови вирішено відзначити і вшановувати, зокрема, таку пам`ятну дату і ювілей відомої події в Україні як 600 років з часу першої писемної згадки про місто Одесу (1415). Міністерство культури України листом від 18.04.2018 315/29/53-18 на заяву позивачки, яка надійшла на адресу Секретаріату КМУ від 29.03.2018 №41-С-007190/15, поінформувало її, що з метою захисту традиційного характеру середовища населених місць України, на виконання статті 32 Закону № 1805-III, головним виконавцем постанови КМУ від 26.07.2001 №878 щодо виявлення, дослідження та документування об`єктів культурної спадщини для занесення їх до Списку історичних населених місць України визначено Державний комітет будівництва, архітектури та житлової політики України, який в подальшому перейменовано в Державний комітет України з будівництва та архітектури, а також повідомило позивачку, що питання перейменування міст Одеської області не відноситься до компетенції Міністерства культури України. Вважаючи, що запис у додатку до постанови КМУ від 26.07.2001 №878 «Про затвердження Списку історичних населених місць України» в розділі Одеська область: «м. Одеса - 1794 рік», не відповідає фактам історії та суперечить статті 11 Конституції України, оскільки не сприяє консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій і культури, [PERSON] звернулася до суду з цим позовом. ІІІ. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ 7. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що постанова КМУ від 26.07.2001 №878 «Про затвердження Списку історичних населених місць України», у додатку до якої у розділі Одеська область, в графі «дата заснування або перша писемна згадка» про м. Одеса вказано 1794 рік та постанова Верховної Ради України від 11.02.2015 №184 «Про відзначення пам`ятних дат і ювілеїв у 2015 році», згідно із додатком до якої вирішено відзначити і вшановувати, зокрема, таку пам`ятну дату і ювілей відомої події в Україні як 600 років з часу першої писемної згадки про місто Одесу (1415), регулюють різні історичні факти, пов`язані з містом Одеса, та, відповідно, розповсюджуються на різні суспільні відносини. При цьому, суди вказали на те, що позивачка, не погоджуючись з датою, вказаною у постанові Уряду від 26.07.2001 №878, вказує, що вона містить дані, які, на її думку не відповідають історичним фактам, проте не зазначає порушення яких саме норм законодавства допустив відповідач при її прийнятті та не надала жодних доказів реального порушення нормами оскаржуваного рішення суб`єкта владних повноважень її прав та інтересів, що позбавляє суд можливості встановити, які саме її порушені права суд повинен відновити. IV. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ 8. Касаційну скаргу позивачка мотивувала тим, що судом апеляційної інстанції допущено порушення норм процесуального права, а саме: суд встановив обставини, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів; суд необґрунтовано відхилив клопотання позивачки про проведення судового засідання в режимі відеоконференції; в ухваленні судового рішення брали участь судді, яким було заявлено відвід, який був, на думку скаржниці, обґрунтований і підлягав задоволенню; справу розглянуто за відсутності позивачки, не повідомленої належним чином про дату, час і місце судового засідання. V. ВИСНОВКИ ВЕРХОВНОГО СУДУ 9. Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційних скарг, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 КАС України, колегія суддів виходить із такого. 10. Відповідно до пункту першого частини другої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. 11. Частиною першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. 12. Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. 13. Згідно з частиною першою статті 8 КАС України усі учасники судового процесу є рівними перед законом і судом. 14. Відповідно до частини першої статті 44 КАС України учасники справи мають рівні процесуальні права та обов`язки. 15. Частиною першою статті 11 КАС України передбачено, що ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. 16. КАС України встановлює для судів певну процедуру надсилання процесуальних документів учасникам справи, а також необхідність їх виклику та заслуховування в судовому засіданні. 17. Судові виклики і повідомлення здійснюються повістками про виклик і повістками-повідомленнями (частина перша статті 124 КАС України). 18. Частиною другою статті 124 КАС України передбачено, що повістки про виклик у суд надсилаються учасникам справи, свідкам, експертам, спеціалістам, перекладачам, а повістки-повідомлення - учасникам справи з приводу вчинення процесуальних дій, у яких участь цих осіб не є обов`язковою. 19. Відповідно до частини третьої статті 124 КАС України судовий виклик або судове повідомлення учасників справи, свідків, експертів, спеціалістів, перекладачів здійснюється: 1) за наявності в особи офіційної електронної адреси - шляхом надсилання повістки на офіційну електронну адресу; 2) за відсутності в особи офіційної електронної адреси - шляхом надсилання повістки рекомендованою кореспонденцією (листом, телеграмою), кур`єром із зворотною розпискою за адресами, вказаними цими особами, або шляхом надсилання тексту повістки в порядку, визначеному статтею 129 цього Кодексу. 20. Згідно з положеннями частини четвертої цієї ж статті у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх поштової адреси судовий виклик або судове повідомлення надсилаються: 1) юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців та громадських формувань; 2) фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності учасників справи за такою адресою вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручено їм належним чином. 21. Згідно з положеннями статті 126 КАС України повістка повинна бути вручена не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, крім випадку, коли повістка вручається безпосередньо в суді. 22. Статтею 127 КАС України встановлено, що часом вручення повістки вважається: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. 23. Окрім того, згідно з вимогами частини другої статті 307 КАС України учасники справи повинні бути повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, якщо справа відповідно до цього Кодексу розглядається з їх повідомленням. 24. Згідно з вимогами частини першої статті 313 КАС України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. 25. З аналізу наведених норм КАС України слідує, що передумовою для розгляду справи судом є належне сповіщення всіх учасників справи про дату, час та місце розгляду справи, якщо така справа відповідно до вимог КАС України повинна розглядатись з їх повідомленням. Належність означає інформування учасників справи у спосіб та за формою, передбаченою процесуальним законодавством. 26. Право учасників справи, зокрема, бути належним чином повідомленим про дату, час та місце судового засідання та на участь у судових засіданнях (за виключенням випадків, що стосується окремих категорій справ), відповідає основним засадам адміністративного судочинства, таким як, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин справи. 27. Так, як видно з рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, яким позивачці надсилалась повістка про виклик в судове засідання, призначене на 19.07.2022, повернулось до суду апеляційної інстанції 18.07.2022 з відміткою 13.07.2022 про відсутність адресата за вказаною адресою. 28. Разом з цим, 09.07.2022 позивачка звернулась до суду апеляційної інстанції, зокрема із клопотанням про її участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції в порядку статті 195 КАС України, яке було отримано судом апеляційної інстанції 15.07.2022. 29. Водночас, Шостий апеляційний адміністративний суд ухвалою від 18.07.2022 залишив без задоволення вказане клопотання [PERSON] з тих мотивів, що він повинен був отримати клопотання не пізніше ніж за п`ять днів до проведення засідання, в той час як клопотання надійшло до суду 15.07.2022, що не дає можливості забезпечити технічну можливість для проведення відеоконференції, як для суду апеляційної інстанції так і для суду, в якому позивач просить про її проведення. 30. Колегія суддів вважає, що в цьому випадку суд апеляційної інстанції порушив норми процесуального права, оскільки положення статті 195 КАС України пов`язують визначення граничний термін - не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання саме подання зави про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, а не з днем отримання такої заяви судом. 31. Колегія судді наголошує на тому, що частиною п`ятою статті 5 КАС України передбачено, що ніхто не може бути позбавлений права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку. 32. Таким чином, оскільки позивачка вчасно подала до суду заяву про її участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції в порядку статті 195 КАС України, вона мала законні очікування щодо прийняття участі у судовому засіданні в режимі відеоконференції, проте була позбавлена такої можливості, що фактично призвело до порушення порядку належного повідомлення про місце судового засідання. 33. Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 27.07.2022 у справі № 580/1802/20. 34. З метою безумовного дотримання цього конституційного принципу в частині третій статті 2 та статті 9 КАС України закріплено, що до основних засад (принципів) адміністративного судочинства належить, зокрема, змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі; суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи. 35. Верховний Суд зауважує, що принцип змагальності та принцип рівності сторін, які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року. 36. З врахуванням заявленого клопотання та бажання позивачки прийняти участь в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції, таке підлягало вирішенню до судового засідання з дотриманням вимог частини першої статті 195 КАС України, оскільки така ситуація негативно впливає на реалізацію учасниками адміністративного провадження їхніх процесуальних прав і обов`язків. У разі ж недотримання позивачкою строку подання заяви про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, така мала бути повернута позивачці на підставі частини другої статті 167 КАС України та негайно надіслана позивачці, яка мала законні очікування про прийняття участі у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції. 37. За змістом пункту 3 частини третьої статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судових рішень з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто адміністративними судами за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою. 38. До того ж, колегія суддів зазначає про помилковість висновків судів попередніх інстанцій про те, що позивачка у своїй позовній заяві не обґрунтувала порушення яких саме норм законодавства допустив відповідач при прийнятті оскаржуваної частини постанови та про те, що вона не надала доказів реального порушення нормами оскаржуваного рішення суб`єкта владних повноважень її прав та інтересів, що позбавило можливості, на думку судів попередніх інстанцій, встановити, які саме права її порушені, оскільки обґрунтовуючи позовні вимоги про визнання протиправним (незаконним чи таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили) та нечинним запис у додатку до постанови КМУ від 26.07.2001 №878 «Про затвердження Списку історичних населених місць України» в розділі Одеська область: «м. Одеса - 1794 рік», позивачка вказала на те, що КМУ, зазначаючи датою заснування м. Одеси 1794 рік, порушує статтю 11 Конституції України, відповідно до якої держава сприяє консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій і культури, що призводить до маніпуляції історичною свідомістю. 39. При цьому, Верховний Суд в силу вимог частини другої статті 341 КАС України позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. 40. За таких обставин, переглянувши судове рішення суду апеляційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, що відповідно до приписів статті 353 КАС України є обов`язковою підставою для його скасування з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Результат розгляду: partial