Рішення адміністративного суду від 2024-01-17 00:00:00+02

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Житомирській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), в якому просила: -визнати протиправною бездіяльність виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Житомирській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) у виконавчому провадженні №68246801 з примусового виконання виконавчого листа Житомирського окружного адміністративного суду, виданого у справі №240/19053/20 виражену у не вжитті всіх передбачених законодавством заходів забезпечення його примусового виконання; -зобов`язати виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Житомирській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) у виконавчому провадженні №68246801 з примусового виконання виконавчого листа Житомирського окружного адміністративного суду, виданого у справі №240/19053/20, вжити всіх передбачених законодавством заходів забезпечення його примусового виконання. Рішенням \~Житомирського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2023 року в задоволенні позову відмовлено. Не погодившись з судовим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В обґрунтування доводів апеляційної скарги, скаржник посилається на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для розгляду справи, невідповідність висновків обставинам справи та порушення норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення правового спору. За правилами п.п.1,2 ч.1 ст.311 КАС України, розгляд справи колегією суддів здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга \~підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2021 року у справі №240/19053/20 зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області здійснити з 17.07.2018 нарахування та виплату [PERSON] підвищення до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, в розмірі, визначеному ст.39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян , які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно із законом про Державний бюджет України на відповідний рік). Постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Житомирській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ) Сладь Тетяною Павлівною від 21.01.2022 відкрито виконавче провадження ВП №68246801 з примусового виконання виконавчого листа, виданого Житомирським окружним адміністративним судом у справі №240/19053/20. В матеріалах виконавчого провадження ВП №68246801 міститься інформація, що у травні 2022 року державний виконавець направила боржнику вимогу за №38/21202 від 13.05.2022. У відповідь на вимогу, боржник (Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області) листом надало письмову інформацію про виконання рішення суду у справі №240/19053/20, в якій зокрема вказано, що розмір пенсії стягувача становить 17388,82 грн, у тому числі 13000,00 грн - підвищення за проживання на території радіоактивного забруднення у розмірі, визначеному судом. Із 01.06.2022 виплата пенсії здійснюється у розмірі, визначеному на виконання рішення суду. Сума донарахованих коштів за період із 17.07.2018 по 31.05.2022, з урахуванням фактично виплачених коштів, складає 448932,91 грн. Зазначено, що інформацію про виконання рішення суду від 23.09.2021 у справі №240/19053/20 та про суму нарахованих, але не виплачених коштів надано Пенсійному фонду України шляхом включення до реєстру судових рішень, фінансування яких здійснюється за рахунок коштів ПФУ підсистеми "Реєстр судових рішень" Інтегрованої комплексної системи ПФУ. Виплата заборгованості, що утворилась внаслідок нарахування пенсійних виплат за судовим рішенням може бути проведена за умови надходження відповідного бюджетного фінансування до ПФУ. Окрім того, в матеріалах виконавчого провадження ВП №68246801 міститься вимога виконавця від 01.11.2023 про виконання ГУ ПФУ в Житомирській області в десятиденний термін рішення суду у справі \~240/19053/20 та надання письмового пояснення про причини невиконання рішення суду. 24.10.2023 позивач подала до начальника відділу виконання рішень \~Управління забезпечення примусового виконання рішень у Житомирській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) скаргу на бездіяльність державного виконавця, за результатами розгляду якої, згідно відзиву на позовну заяву, надано відповідь від 02.11.2023. В подальшому, [PERSON] звернулася до суду з даним позовом. \~ Приймаючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про необгрунтованість позовних вимог та відсутність правових підстав для їх задоволення. Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом першої інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, колегія суддів виходить із наступного. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частинами першою, другою статті 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Частиною першою статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року №1404-VIII визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі рішення)-сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Частиною першою статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та, у передбачених цим Законом випадках, на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів». За змістом частини першої і пункту 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом. Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону. Вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом (пункт 1 частини третьої, частина четверта статті 18 Закону України «Про виконавче провадження»). За приписами пункту 11 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 63 цього Закону. Частиною першою статті 63 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження. Згідно з частиною другою статті 63 Закону України «Про виконавче провадження», у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню,-протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність. Відповідно до частини третьої статті 63 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником. У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом. У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. Так, спір у цій справі стосується повноти заходів, вжитих державним виконавцем задля примусового виконання рішення суду на користь позивача. З матеріалів справи з`ясовано, що 21.01.2022 старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Житомирській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ) Сладь Т.П. відкрито виконавче провадження ВП №68246801 з примусового виконання виконавчого листа, виданого Житомирським окружним адміністративним судом у справі №240/19053/20. 13.05.2022 державний виконавець направила боржнику вимогу за №38/21202 про виконання судового рішення у справі \~\~№240/19053/20, у відповідь на вимогу, ГУ ПФУ в Житомирській області листом надало письмову інформацію про виконання рішення суду у справі №240/19053/20, в якій зокрема зазначено, що пенсія на виконання рішення від 23.09.2021 у справі №240/19053/20 нарахована, але не виплачена, оскільки ПФУ не виділено кошти на погашення боргу. Зважаючи на те, що державним виконавцем Сладь Т.П. не прийнято постанови про закінчення виконавчого провадження в зв`язку з виконанням чи неможливістю виконання судового рішення боржником, а повторно направлено вимогу від 01.11.2023 про виконання ГУ ПФУ в Житомирській області в десятиденний термін рішення суду у справі № 240/19053/20 та надання письмового пояснення про причини невиконання рішення суду, остання дійшла висновку, що підстави для закінчення виконавчого провадження відсутні, а відтак \~зобов`язана була вжити, передбачених Законом України "Про виконавче провадження" заходів щодо примусового виконання рішення. Проте, як видно із матеріалів справи, жодних заходів, окрім направлення двох вимог, друга з яких винесена лише 01.11.2023 (майже через півтора року після першої), [PERSON] не вживала. Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Пунктом 1 статті 6 Конвенції кожному гарантовано право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру. Європейський суд з прав людини (надалі «ЄСПЛ») у рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» наголосив на тому, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. У такому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном. Відповідно, необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Обґрунтованість такої затримки має оцінюватися з урахуванням, зокрема, складності виконавчого провадження, поведінки самого заявника та компетентних органів, а також суми і характеру присудженого судом відшкодування. Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади. ЄСПЛ неодноразово наголошував, що у таких категоріях справ, коли державні органи належним чином сповіщені про наявність судового рішення, вони мають вживати всіх належних заходів для його виконання або направлення до іншого органу для виконання. Сама особа, на користь якої ухвалено рішення, не повинна ще займатись ініціюванням виконавчих процедур. Відтак виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, складовою права на справедливий суд. Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду в постанові від 18 червня 2019 року у справі №826/14580/16 (пункти 40-43) підтримав правову позицію, згідно якої накладення штрафів і внесення подання (повідомлення) правоохоронним органам не є достатніми заходами виконання рішення суду, якщо при цьому відсутні докази, які б підтверджували факт реального виконання судового рішення чи вжиття вичерпних заходів з його виконання. Тож звернення з таким повідомленням до правоохоронних органів не є підставою для висновку про те, що державним виконавцем ужито всіх можливих заходів для виконання рішення суду та встановлено неможливість його виконання. Таким чином, розглядаючи адміністративний позов про законність дій державного виконавця, суд має враховувати, що Законом України «Про виконавче провадження» на виконавця покладено функції із забезпечення виконання обов`язкового рішення суду, на виконання якого останній має вжити усі передбачені Законом заходи в межах встановлених повноважень. Частиною третьою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема: проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону (пункт 1); звертатися до суду або органу, який видав виконавчий документ, із заявою (поданням) про роз`яснення рішення, про видачу дубліката виконавчого документа у випадках, передбачених цим Законом, до суду, який видав виконавчий документ, - із заявою (поданням) про встановлення чи зміну порядку і способу виконання рішення, про відстрочку чи розстрочку виконання рішення (пункт 10); здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом (пункт 22). Слід зазначити, що у відзиві на позовну заяву, відповідач посилається на ряд справ, де державними виконавцями виносилися постанови про притягнення ГУ ПФУ в Житомирській області до відповідальності за невиконання останніми рішень суду, однак в судовому порядку такі постанови скасовані, а також, що в аналогічних справах державним виконавцям відмовлено у задоволенні заяв про заміну боржника у справі. В свою чергу, колегія суддів звертає увагу, що у рамках розгляду даної справи, суд не може надавати оцінку діям органу пенсійного фонду, спрямованим на виконання рішень суду у інших справах та встановлювати причини невиконання цих судових рішень. В той же час, при розгляді даної справи, колегією суддів виявлено, що державним виконавцем Сладь Т.П. протягом півтора року (з 13.05.2022), взагалі не вживалися заходи спрямовані на виконання судового рішення чи принаймні з`ясування того, чи надходили до ГУ ПФУ в Житомирській області після отримання відповіді на вимогу від 13.05.2022 кошти на виплату заборгованості у справі № 240/19053/20, а також чи включено рішення у даній справі до реєстру судових рішень, \~виконання яких гарантується державою. І лише 01.11.2023 направлено повторну вимогу про виконання судового рішення. З огляду на зазначене, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що \~вчинені державним виконавцем виконавчі дії є належними і достатніми заходами виконання судового рішення, оскільки мотиви оскаржуваного судового рішення зводяться до надання оцінки діям ГУ ПФУ в Житомирській області, а не діям державного виконавця. Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. Колегія суддів також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору не в повному обсязі встановив фактичні обставини справи та не надав їм належної правової оцінки, а доводи апеляційної скарги відповідача спростовують висновки суду першої інстанції \~та \~дають правові підстави для скасування оскаржуваного судового рішення. У силу п.2 ч.1 ст.315 \~КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Згідно зі ст.317 \~КАС України \~підставами для скасування судового рішення суду першої \~інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення зокрема є, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. За таких обставин, колегія суддів вважає, що необхідно скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти \~нову постанову про \~задоволення позову. \~

Результат розгляду: granted