Рішення адміністративного суду від 2022-08-29 00:00:00+03

Позивач [PERSON] звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Виконавчого комітету Люботинської міської ради Харківської області, в якому просила суд: - визнати протиправною відмову Виконавчого комітету Люботинської міської ради Харківської області №Б-458 від 02.07.2021 в реєстрації місця проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . - зобов`язати Виконавчий комітет Люботинської міської ради Харківської області зареєструвати місце проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 24 вересня 2020 року подружжям [PERSON] та [PERSON] за договором купівлі - продажу придбано у власність 1/2 частку у праві власності на житловий будинок з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У п.6 Договору купівлі - продажу частки житлового будинку зазначено, що згода дружини "Покупця" - [PERSON] на купівлю за спільні кошти в спільну сумісну власність зазначеної частки житлового будинку викладена у формі заяви, справжність підпису на якій засвідчена 24 вересня 2020 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Рудаєвою В.О., за реєстровим № 942. 25.06.2021 \~ [PERSON] звернулась до Виконавчого комітету Люботинської міської ради Харківської області з проханням зареєструвати місце проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , як співвласника частки у праві власності на житловий будинок з відповідною частиною надвірних будівель. Листом №Б-458 від 02.07.2021 Виконавчий комітет Люботинської міської ради Харківської області повідомив, що станом на 05.07.2021 власником домоволодіння, в якому позивач має намір зареєструватися, є [PERSON] (згідно договору купівлі - продажу частки житлового будинку від 24.09.2020, зареєстрованого в БТІ 19.06.1996 за реєстр. №2508). Інформацію, на яку посилалась позивач, що вона є власником/співвласником частини будинку, згідно з інформацією Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності, не підтверджується. \~У зв`язку з цим запропонували позивачу отримати згоду чоловіка [PERSON] та співвласника іншої частини будинку [PERSON] . Додатково зазначили, що для вирішення даного питання [PERSON] необхідно отримати згоди осіб, які є власниками даного домоволодіння, або відповідне рішення суду, яке набрало законної сили, про надання [PERSON] права на вселення до житлового приміщення, або визнання за позивачем права користування житловим приміщенням. Позивач вважає таку відмову протиправною, оскільки вона є співвласником 1/2 житлового будинку. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 27.10.2021 позовні вимоги задоволено частково. Визнано протиправними дії Виконавчого комітету Люботинської міської ради Харківської області щодо неналежного розгляду заяви [PERSON] від 29.06.2021 про реєстрацію місця проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , а саме: без врахування чч. 3,5 ст. 6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" та п.п. 18,19 Правил реєстрації місця проживання, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №207. Зобов`язано відповідача розглянути заяву [PERSON] від 29.06.2021 про реєстрацію місця проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] відповідно до положень чч. 3,5 ст. 6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" та п.п. 18, 19 Правил реєстрації місця проживання затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №207, а також висновків суду щодо достатності поданих позивачкою документів, які підтверджують її право на проживання в житлі, з прийняттям рішення по суті поданої позивачкою заяви. В задоволенні інших позовних вимог - відмовлено. Стягнуто з Виконавчого комітету Люботинської міської ради Харківської області на користь [PERSON] за рахунок бюджетних асигнувань судовий збір, сплачений позивачем при поданні позовної заяви в розмірі 454,00 грн. Не погодившись з вказаним рішенням, відповідачем ВК Люботинською міською радою подано апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення норм права та невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.10.2021 скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначає, що позивач звернулась на адресу Виконавчого комітета Люботинської міської ради із заявою від 29.06.2021, в якій просила зареєструвати її місце проживання за адресою: [ADDRESS] , як співвласника 1/2 частки у праві власності на житловий будинок з відповідною частиною надвірних будівель. До заяви долучено копії документів: копію свідоцтва про шлюб від 07.08.1993; копію договору купівлі-продажу частки житлового будинку від 24.09.2020; копію паспорта заявниці. Однак, всупереч вимогам п. 18 Правил заяву подано не за встановленою Правилами формою, а у формі звернення громадян; до заяви не долучено документ, до якого вносяться відомості про місце проживання, а також квитанцію про сплату адміністративного збору. Заявницею до звернення долучено копію договору купівлі-продажу частки житлового будинку від 24.09.2020, з якого вбачається, що чоловік позивачки [PERSON] є власником 1/2 частки житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Вказаний житловий будинок належить [PERSON] на праві спільної часткової власності (1/2 частка) на підставі договору купівлі-продажу від 24.09.2020. Відповідно до реєстраційного посвідчення на право приватної власності, зареєстрованого Харківським міжміським бюро технічної інвентаризації 19.06.1996 (реєстровий № 2508) співвласником житлового будинку є [PERSON] (1\\2 частка) на підставі рішення Люботинського міського суду Харківської області від 09.02.1996. Отже, позивач просила зареєструвати її місце проживання в житлі, яке належить на праві спільної часткової власності її чоловікові [PERSON] та [PERSON] . Здійснення реєстрації місця проживання третіх осіб у житлі, яке належить двом або більше співвласникам, без виділення в натурі належних їм часток, здійснюється за згодою співвласників житла. Доказів такої згоди позивачем не надано. Згідно положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, ухвали Другого апеляційного адміністративного суду від 16.08.2022 про перехід до розгляду в порядку письмового провадження у зв`язку з наявністю клопотань сторін, справа розглянута колегією суддів в порядку письмового провадження. Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає \~частковому задоволенню, з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що 07 серпня 1993 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб [NUMBER] . 24 вересня 2020 року [PERSON] за договором купівлі - продажу придбано у власність 1/2 частку житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відповідним договором та Витягом з реєстру. У п.6 Договору купівлі - продажу частки житлового будинку зазначено, що "Згода дружини "Покупця" - [PERSON] на купівлю за спільні кошти в спільну сумісну власність зазначеної частки житлового будинку викладена у формі заяви, справжність підпису на якій засвідчена 24 вересня 2020 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Рудаєвою В.О., за реєстровим № 942". 25.06.2021 [PERSON] звернулась до Виконавчого комітету Люботинської міської ради Харківської області з заявою довільної форми про реєстрацію її місця проживання за адресою: [ADDRESS] , як співвласника 1/2 частки у праві власності на житловий будинок з відповідною частиною надвірних будівель. До заяви позивачем долучено копії документів: копію свідоцтва про шлюб від 07.08.1993; копію договору купівлі-продажу частки житлового будинку від 24.09.2020; копію паспорта заявниці. Листом №Б-458 від 02.07.2021 Виконавчий комітет Люботинської міської ради Харківської області повідомив, що станом на 05.07.2021 власником домоволодіння, в якому позивач має намір зареєструватися, є [PERSON] (згідно договору купівлі - продажу частки житлового будинку від 24.09.2020, зареєстрованого в ДРРПНМ №1982293263112 від 24.09.2020) та [PERSON] (згідно реєстраційного посвідчення на право приватної власності, зареєстрованого в БТІ 19.06.1996 за реєстр. №2508). Інформацію, на яку посилалась позивач, що вона є власником/співвласником частини будинку, згідно з інформацією Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності, не підтверджується. У зв`язку з цим запропонували позивачу отримати згоду чоловіка [PERSON] та співвласника іншої частини будинку [PERSON] . Додатково відповідач зазначив, що для вирішення даного питання [PERSON] необхідно отримати згоди осіб, які є власниками даного домоволодіння, або відповідне рішення суду, яке набрало законної сили, про надання [PERSON] права на вселення до житлового приміщення, або визнання за Позивачем права користування житловим приміщенням. Позивач, не погодившись з діями відповідача, звернулась до суду з даним позовом. Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з необхідності визнання протиправними дії відповідача та зобов`язання ВК Люботинської міської ради \~розглянути заяву [PERSON] від 29.06.2021 про реєстрацію місця проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] відповідно до положень чч. 3,5 ст. 6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" та п.п. 18, 19 Правил реєстрації місця проживання затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №207, а також висновків суду щодо достатності поданих позивачкою документів, які підтверджують її право на проживання в житлі, з прийняттям рішення по суті поданої позивачкою заяви. Колегія суддів не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне. Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно із частиною першою статті 2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 4 КАС публічно-правовий спір - це спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій. Також пунктом 7 частини першої статті 4 КАС визначено, що суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг. Таким чином, визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є наявність публічно-правового спору, тобто спору, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, який виник у зв`язку з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій і вирішення якого безпосередньо не віднесено до юрисдикції інших судів. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 19 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою класифікації спору як публічно-правового. Однак сама по собі така участь не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим і відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб згідно з пунктом 10 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) може бути способом захисту цивільних прав та інтересів. Цивільний процесуальний кодекс України (далі - ЦПК) передбачає, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають, зокрема, з цивільних та сімейних правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19). Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у приватноправових правовідносинах, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи особистого немайнового інтересу учасника таких відносин. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу конкретного суб`єкта, що підлягає захисту у спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень. Отже, до справ адміністративної юрисдикції належать публічно-правові спори, які виникають, зокрема, з приводу виконання чи невиконання органом виконавчої влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою чи службовою особою або іншим суб`єктом публічно-владних управлінських функцій і не обумовлені порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу конкретного суб`єкта, що підлягає захисту у спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин. Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Відповідно до ч. 2 ст.355 ЦК України майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч. 1 ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч. 3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст.150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Колегія суддів зазначає, що зміст укладеного чоловіком позивачки договору, на підставі якого проведено реєстрацію права власності на 1/2 житлового будинку, підтверджує виникнення саме права спільної сумісної власності подружжя - позивача та її чоловіка на вказану частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , з огляду на що, позивач та її чоловік [PERSON] є співвласником 1/2 частини житлового будинку. Тобто, спірні правовідносини пов`язані з правом позивача щодо користування та розпорядження майном. Оскільки вказаний спір є житловим (цивільним) спором, незалежно від участі у справі суб`єкта владних повноважень як відповідача, відтак спір не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, а підлягає розгляду у цивільно правовому порядку. Аналогічна правова позиція викладена у правових позиціях Великої Палати Верховного суду у постанові від 19.02.2020 по справі №640/109/19 та постанові Верховного Суду від 19.08.2020 по справі 420/6332/18 Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 238 КАС України, суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства. Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції не повністю встановив фактичні обставини справи та при ухваленні рішення допустив порушення норм матеріального та процесуального права, помилково розглянувши даній спір в порядку адміністративного судочинства. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково. Відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 319 КАС України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених статтею 238 цього Кодексу. За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню лише в частині вимоги про скасування рішення суду першої інстанції, а провадження у справі підлягає закриттю, у зв`язку з тим, що цей спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки може бути вирішено лише в межах цивільно правового спору.

Результат розгляду: partial