Рішення адміністративного суду від 2023-02-13 00:00:00+02

Позивач, [PERSON] , звернувся до суду із адміністративним позовом до Військової частини [NUMBER] , третя особа Міністерство оборони України, в якому просив: - стягнути на користь позивача невиплачену надбавку у розмірі 7,5% посадового окладу за особливі умови служби за період з 1 січня 2008 року до вересня 2013 року; - зобов`язати здійснити нарахування і виплатити позивачу грошові кошти за підвищення посадового окладу в розмірі 31,9% за першу кваліфікаційну категорію; - зобов`язати здійснити нарахування і виплатити позивачу грошові кошти за підвищення посадового окладу в розмірі 44,9% відсотків за вищу кваліфікаційну категорію; - стягнути компенсацію за неотримане речове майно в сумі: 6789,27 грн; - стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі: 194869,50 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що на день його звільнення відповідачем не проведено виплати всіх сум, що належали йому при звільненні з військової служби, зокрема, не виплачено грошові кошти за підвищення посадового окладу у розмірі 31,9% за першу кваліфікаційну категорію та у розмірі 44,9% за вищу кваліфікаційну категорію, не виплачено надбавку в розмірі 7,5% посадового окладу за особливі умови служби та компенсацію вартості речового майна, що призвело до порушення законних прав та інтересів позивача. На переконання позивача відповідач несе відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, передбачену статтями 116, 117 Кодексу законів про працю України (далі «КЗпП України»). Вважаючи дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з метою захисту своїх порушених прав. Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 01.12.2017 року позовні вимоги задоволено частково. Зобов`язано Військову частину [NUMBER] Міністерства оборони України нарахувати і виплатити позивачу недоотриману суму надбавки за особливі умови служби за період з 1 січня 2008 року до 13 вересня 2013 року у розмірі 15% від посадового окладу з урахуванням виплачених сум. Стягнуто з Військової частини [NUMBER] Міністерства оборони України на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13 вересня 2013 року до 30 вересня 2017 року в розмірі: 204354,48 грн з відповідним відрахуванням обов`язкових платежів до бюджету та спеціальних фондів. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 28.02.2018 року постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 1 грудня 2017 року змінено в частині стягнення з Військової частини [NUMBER] на користь [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі: 204354,48 грн. Стягнуто з Військової частини [NUMBER] на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13 вересня 2013 року до 30 вересня 2017 року в розмірі: 4271,00 гривень. В іншій частині постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 1 грудня 2017 року залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 20.05.2020 року судове рішення суду апеляційної інстанції скасовано, а справу направлено на новий апеляційний розгляд. Після повторного апеляційного розгляду справи, постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 16.09.2020 року постанову суду першої інстанції залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 17.11.2021 року касаційну скаргу Військової частини [NUMBER] задоволено \~частково, постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 16 вересня 2020 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Другого апеляційного адміністративного суду. Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 15.08.2022 року справу прийнято до провадження, а ухвалою від 29.12.2022 року справу призначено до апеляційного розгляду у відкритому судовому засіданні. Сторони про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись. Копії вказаних ухвал разом з апеляційною скаргою надіслано відповідачу засобами поштового зв`язку, що підтверджується наявним в матеріалах справи повідомленням про вручення рекомендованого поштового відправлення, а треті особі в його електронний кабінет, що підтверджується наявними в матеріалах справи довідками. Позивач повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи, шляхом направлення, зокрема, судової повістки на адресу, що міститься в матеріалах справи ( [ADDRESS] ), але до суду повернулося поштове відправлення із відміткою поштового відділення: «за закінченням встановленого строку зберігання». Таким чином, сторони у справі та їх представники, в розумінні приписів ст.ст. 124, 127, 131 КАС України, є належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Як було встановлено під час розгляду справи та підтверджується наявними в ній доказами, [PERSON] проходив військову службу у Військовій частині [NUMBER] на посаді начальника відділення променевої діагностики 387 гарнізонного військового госпіталю Військової частини [NUMBER] , починаючи з 19 березня 2007 року. Відповідно до наказу першого заступника Міністра оборони України від 26 липня 2013 року №125 майора медичної служби [PERSON] звільнено з військової служби з посади начальника відділення променевої діагностики військової частини [NUMBER] у запас за пунктом "б" (за станом здоров`я) частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з правом носіння військової форми одягу. Згідно з наказом т.в.о. командира Військової частини [NUMBER] Міністерства оборони України від 13 вересня 2013 року №181 позивача виключено зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення і направлено на військовий облік до [INFO] . На думку позивача, при його звільненні не було проведено повного розрахунку, зокрема, не виплачено грошові кошти за підвищення посадового окладу у розмірі 31,9% за першу кваліфікаційну категорію та у розмірі 44,9% за вищу кваліфікаційну категорію, не виплачено не донараховану надбавки у розмірі 7,5% посадового окладу за особливі умови служби та компенсацію вартості речового майна. У зв`язку із цим позивач \~\~звернувся до суду з даним позовом. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині \~\~стягнення компенсації за не отримане речове майно в сумі 6789,27 грн., суд першої інстанції виходив з того, що на момент звільнення \~\~позивача, Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не передбачав такого права для військовослужбовців, звільнених у запас або відставку, а пункт 27 Положення не підлягає застосуванню, оскільки суперечить положенням. \~\~Також, суд першої інстанції дійшов висновку, що у відповідача не було правових підстав для виплати позивачеві надбавок за кваліфікаційну категорію у відповідності до наказу Міністерства оборони України 125 від 28.02.2006 "Про впорядкування умов оплати праці працівників закладів охорони здоров`я та установ соціального захисту Збройних сил України". Згідно ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 3 ст. 308 КАС України). З урахуванням положень ст. 308 КАС України, рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог не підлягає апеляційному перегляду, оскільки позивачем не оскаржено, а апеляційна скарга відповідача відповідних доводів в цій частині не містить. Натомість, задовольняючи частково позовні вимоги щодо зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити недоотриману суму надбавки за особливі умови служби у розмірі 15% від посадового окладу, суд першої інстанції виходив з того, що Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України від 11.06.2008 року №260 (далі Інструкція №260) було упорядковано перелік додаткових видів грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, до складу яких входять і надбавки за особливі умови служби, отже вказану надбавку з 1 січня 2008 року належало виплачувати в розмірах, визначених цією Інструкцією.Також враховуючи те, що відповідачем у справі не було проведено виплату належних позивачеві сум при звільненні, а також враховуючи наявність вини відповідача щодо ненарахування і невиплати позивачеві вказаної надбавки, суд дійшов висновку про наявність підстав для виплати позивачеві суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Харківський апеляційний адміністративний суд, змінюючи рішення суду першої інстанції, дійшов висновку про необхідність застосування принципу співмірності та зменшення за таких обставин розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, посилаючись на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року в справі №6-113цс16. Скасовуючи судове рішення апеляційного суду, Верховний Суд зазначив, що судом апеляційної інстанції не досліджено обставини з урахуванням критеріїв, які слід враховувати, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України. Суд зауважив, що відповідні критерії визначені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 26 лютого 2020 року в справі №821/1083/17 і від 26 червня 2019 року в справі №761/9584/15-ц.При новому апеляційному розгляді справи суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відповідач, не виплативши суму надбавки за особливі умови служби за період з 1 січня 2008 року до 13 вересня 2013 року в розмірі 15% від посадового окладу у повному обсязі, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13 вересня 2013 року до 30 вересня 2017 року в розмірі: 204354,48 грн з відповідним відрахуванням обов`язкових платежів до бюджету та спеціальних фондів, діяв протиправно. Отже, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача повної суми середнього заробітку, з огляду на те, що відповідач як суб`єкт владних повноважень не довів правомірності своєї позиції у спірних правовідносинах. Повторно скасовуючи судове рішення та направляючи справу на новий апеляційний розгляд, суд касаційної інстанції вказав, що суду апеляційної інстанції під час нового розгляду необхідно врахувати викладене у цій постанові, об`єктивно оцінити докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, визначити розмір невиплаченої [PERSON] надбавки за особливі умови служби за період з 1 січня 2008 року до вересня 2013 року у конкретний грошовій сумі, а також дослідити обставини справи щодо можливості зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до критеріїв, визначених Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 26 лютого 2020 року в справі №821/1083/17 і від 26 червня 2019 року в справі №761/9584/15-ц. Відповідно до ч. 5 ст. 353 КАС України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов`язковими для суду першої або апеляційної інстанції при новому розгляді справи. Надаючи оцінку спірним правовідносинам в межах доводів та вимог апеляційної скарги, з урахуванням висновків та мотивів Верховного Суду, суд апеляційної інстанції виходить з наступного. В силу статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди захищається законом. Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Відповідно до ст. 1-2 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації. Відповідно до частини 2 ст. 9 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей (в редакції, яка діяла до 11 березня 2000 року) військовослужбовці одержують за рахунок держави грошове забезпечення, а також речове майно і продовольчі пайки або за бажанням військовослужбовця грошову компенсацію замість них. Відповідно до пунктів 1 та 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року \~1294 "Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу" (далі за текстом - Постанова \~1294) грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення. Виплата грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу здійснюється в порядку, що затверджується Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством інфраструктури, Державною службою з надзвичайних ситуацій, Службою безпеки, Адміністрацією Державної прикордонної служби, Управлінням державної охорони, Службою зовнішньої розвідки, Державною пенітенціарною службою, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації (далі - державні органи). Пунктом 3 названої Постанови затверджені додаткові види грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу у розмірах згідно з додатками 25-28, відповідно до яких військовослужбовцям медичного і фармацевтичного складу встановлені надбавки за кваліфікаційну категорію та особливі умови служби. Додатком 25 встановлені надбавки: за кваліфікаційну категорію військовослужбовцям медичного і фармацевтичного складу, які проходять військову службу за контрактом і мають кваліфікаційну вищу категорію, у розмірі 15 відсотків посадового окладу; за особливі умови служби зазначеної категорії військовослужбовців у розмірі від 5 до 25 відсотків посадового окладу. Згідно з пунктом 7 Постанови 1294 до упорядкування додаткових видів грошового забезпечення, визначених згідно з додатками 25 - 28, їх виплата провадиться в межах затвердженого фонду грошового забезпечення в обсязі до 50 відсотків установленого згідно із зазначеними додатками розміру, крім щомісячних виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу льотного та наземного складу авіації, плаваючого складу, військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, які виконують водолазні роботи, проходять службу у високомобільних десантних військах та частинах спеціального призначення, та виплати одноразової винагороди військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, які знешкоджують вибухові предмети. Поряд із цим, наказом Міністра оборони України \~260 від 11 червня 2008 року затверджена Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, яка зареєстрована в Міністерстві юстиції України 14.07.2008 \~№ 638/15329 (далі за текстом - Інструкція). Пунктом 2 вказаного наказу установлено, що цей наказ застосовується з 1 січня 2008 року. Таким чином, Інструкцією було упорядковано перелік додаткових видів грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, до складу яких входять і надбавки за особливі умови служби, а отже виплата названих надбавок з 01 січня 2008 року підлягала виплаті в розмірах, визначених цією Інструкцією. За змістом п. 16.1 та пп. 16.2.2 Інструкції надбавка за особливі умови служби у розмірі 15 відсотків посадового окладу виплачується штатним військовослужбовцям, які займають посади медичного складу у відділах (відділеннях та лабораторіях) епідеміологічних, бактеріологічних, дезінфекції, дезінсекції, дератизації, санітарно-епідеміологічних, гігієни санітарно-епідеміологічних, санітарно-гігієнічних і радіаційно-токсикологічних загонів (регіональних і територіальних) (крім посад, зазначених у підпункті 16.2.1 цієї Інструкції). Як вбачається з наявної в матеріалах справи довідки ВЧ 3114 від 14.09.2017 вих.№2137 позивачу нараховувались на виплачувались надбавки за особливі умови служби у період з лютого 2008 року по 13 вересня 2013 року в обсязі 50% встановленого розміру відповідно до вимог п. 7 Постанови \~1294 (а.с. 16), а саме у розмірі 7,5% замість 15% від посадового окладу. Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із загальним висновком суду першої інстанції щодо наявності у позивача права на отримання надбавки за особливі умови служби за період з 1 січня 2008 року до 13 вересня 2013 року у розмірі 15% від посадового окладу. Разом з тим, дійшовши вірного висновку про наявність у відповідача обов`язку нарахувати і виплатити позивачу недоотриману суму надбавки за особливі умови служби за період з 1 січня 2008 року до 13 вересня 2013 року, суд першої інстанції не визначив розмір \~надбавки у конкретний грошовій сумі. Як вбачається з наявної в матеріалах справи Довідки від 20.02.2018 року №302, сума виплаченої позивачу надбавки за особливі умови служби за період з 1 січня 2008 року до 13 вересня 2013 року склала 5286,47 грн. (т. 1 а.с. 174-177). Таким чином, враховуючи розмір фактично нарахованої та виплаченої надбавки за особливі умови служби (7,5% замість 15% від посадового окладу), недоплачена позивачу сума набавки складає 5286,47 грн. На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що належним способом захисту порушених прав позивача є зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити\~ недоотриману суму надбавки за особливі умови служби за період з 01 січня 2008 року по 13 вересня 2013 року у розмірі 5286 грн. 47 коп. В зв`язку з чим, рішення суду першої інстанції у задоволенні вказаної частини позовних вимог підлягає скасуванню із прийняттям нового. Перевіряючи правомірність висновків суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13 вересня 2013 року до 30 вересня 2017 року в розмірі: 204354,48 грн з відповідним відрахуванням обов`язкових платежів до бюджету та спеціальних фондів, колегія суддів дійшла висновку про наступне. Згідно зі ст. 1 Конвенції Міжнародної організації праці Про захист заробітної плати № 95, ратифікованої Україною 30.06.1961 року, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Статтею 12 цієї Конвенції встановлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту. Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з ним розрахунок у строки, зазначені статтею 116 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Положеннями ч. 2 ст. 116 КЗпП України визначено, що у разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Відповідно до правової позиції, сформованої у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП України і статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР Про оплату праці, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати. Указані висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, згідно з якою під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). В даному випадку належними позивачу сумами є своєчасно не виплачена надбавки за особливі умови служби за період з 01 січня 2008 року по 13 вересня 2013 року у розмірі 5286 грн. 47 коп. Колегія суддів зазначає, що порядок обчислення середньої заробітної плати, зокрема у випадках вимушеного прогулу, визначений постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 р. Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок №100). Відповідно до п. 2 Порядку № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно п. 8 Порядку № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Аналіз вищенаведених правових норм Порядку № 100 дає підстави для висновку, що при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні, виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень цього Порядку. Аналогічну позицію висловлено у постановах Верховного Суду України від 21.01.2015 у справі № 6-195цс14, від 01.03.2017 у справі № 635/2084/16-ц. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 вказала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. Також вказано, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц. Крім того у вищевказаній постанові зазначено, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Водночас, виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований. З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: 1. розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; 2. період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 3. ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; 4. інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. З огляду на очевидну неспівмірність сум середнього заробітку (204 354,48 грн.) зі встановленим розміром заборгованості (5286,47 грн.), характером цієї заборгованості, дати виникнення заборгованості та діями сторін, колегія суддів дійшла висновку, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним Великою Палатою Верховного Суду критеріям визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат в сумі 5286,47 грн., що відповідає розміру недоотриманої суми надбавки за особливі умови служби за період з 01 січня 2008 року по 13 вересня 2013 року. На підставі викладеного, враховуючи висновки і мотиви, з яких Верховним Судом скасовано рішення суду апеляційної інстанції та які згідно ч. 5 ст. 353 КАС України є обов`язковими при новому розгляді справи, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині задоволення позовних вимог, із прийняттям в цій частині нового судового рішення про зображання відповідача нарахувати та виплатити\~ \~позивачу недоотриману суму надбавки за особливі умови служби за період з 01 січня 2008 року по 13 вересня 2013 року у розмірі 5286 грн. 47 коп., а також стягнення на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13.09.2013 року по 30.09.2017 року в розмірі 5286 грн. 47 коп. з відповідним відрахуванням обов`язкових платежів до бюджету та спеціальних фондів. В частині відмови у задоволенні позовних вимог рішення суду першої інстанції скасуванню не підлягає. Колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (№ 65518/01; пункт 89), Проніна проти України (№ 63566/00; пункт 23) та Серявін та інші проти України (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29). Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Відповідно до ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню із прийняттям нового про задоволення позовних вимог.

Результат розгляду: partial