Рішення адміністративного суду від 2022-08-01 00:00:00+03

[PERSON] звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Господарського суду Житомирської області, третя особа - Державна судова адміністрація України про стягнення недоплаченої суддівської винагороди в розмірі 295395,07 грн. та недоплаченої допомоги на оздоровлення в розмірі 28377,00 грн. В обґрунтування позову вказано, що на запит позивача, Господарський суд Житомирської області надав відповідь №05-40/9683/21 від 30.09.2021, у якій зазначено, що при розрахунку посадового окладу суддів Господарського суду Житомирської області, в тому числі позивача, застосовується регіональний коефіцієнт 1,1 в зв`язку з тим, що за інформацією веб-сайту Головного управління статистики чисельність населення міста Житомира складає більше 100 тисяч та менше 500 тисяч. Позивач отримує суддівську винагороду відповідно до пункту 1 частини 4 статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", тобто з урахуванням регіонального коефіцієнту 1,1, з 01 січня 2020 року. Вважає, що до його посадового окладу та інших пов`язаних виплат (надбавка за вислугу, допомога на оздоровлення) має бути застосований коефіцієнт 1,25. Відповідно до рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 24 січня 2022 року в задоволенні позову відмовлено. Не погоджуючись з вказаним рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з`ясування обставин справи і, як наслідок, невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованого рішення. \~\~\~ Суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження у відповідності до вимог п.3 ч.1 ст.311 КАС України. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги позивача, колегія суддів дійшла наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] з 18.06.2003 по теперішній час перебуває на посаді судді господарського суду Житомирської області. На запит позивача Господарський суд Житомирської області листом №05-40/9683/21 від 30.09.2021 повідомив, що при розрахунку посадового окладу суддів Господарського суду Житомирської області, в тому числі позивача, застосовується регіональний коефіцієнт 1,1 в зв`язку з тим, що за інформацією веб-сайту Головного управління статистики чисельність населення міста Житомира складає більше 100 тисяч та меншу 500 тисяч. Позивач отримує суддівську винагороду відповідно до пункту 1 частини 4 статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" , тобто з урахуванням регіонального коефіцієнту 1,1, з 01 січня 2020 року. Не погоджуючись з такими діями відповідача, вважаючи, що його права порушено, позивач звернувся до суду з даним позовом. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, які встановлені при розгляді справи по суті. Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції по суті спору, виходячи з наступного. Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частиною 1 статті 126 Конституції України визначено, що незалежність і недоторканість суддів гарантується Конституцією і законами України. Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд визначає Закон №1402-VIII. Статтею 130 Конституції України визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій. Частиною 1 статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02 червня 2016 року № 1402-УІІІ (далі - Закон № 1402-VІІІ) передбачено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. Складові суддівської винагороди та їх розмір встановлені частинами 2-8 статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів". Відповідно до ч.4 ст.135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" до базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються такі регіональні коефіцієнти: 1)\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ 1,1 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб; 2)\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ 1,2 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше п`ятсот тисяч осіб; 3)\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ 1,25 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб. У випадку, якщо суд розміщується в декількох населених пунктах, застосовується регіональний коефіцієнт за місцезнаходженням органу, який провів державну реєстрацію такого суду. Відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи від 10.06.2008 №151162 та відомостей з єдиного державного реєстру підприємств та організацій України (ЄДРПОУ), місцезнаходженням юридичної особи - Господарського суду Житомирської області, зазначено місто Житомир. Згідно інформація щодо чисельності населення, що оприлюднюється на веб-сайті Головного управління статистики у розділі "Статистична Інформація" / "Населення та міграція": станом на 01 січня 2020 року чисельність наявного населення міста Житомир становила 264318 осіб, а чисельність постійного населення - 263061 особа; станом на 01 січня 2021 року чисельність наявного населення міста Житомир становила 263507 осіб, а чисельність постійного населення - 262250 осіб. Враховуючи, що частиною 4 статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" визначено право судді, що працює в суді на території міста Житомира на застосування регіонального коефіцієнту у розмірі 1,1, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, щодо безпідставності доводів позивача про неправильне визначення посадового окладу суддів даного \~регіону. Відповідно до статті 24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Відтак, колегія суддів вважає, що частина 4 статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" жодним чином не суперечить статті 24 Конституції України, оскільки, при визначенні регіонального коефіцієнту до базового розміру посадового окладу судді, дана норма враховує саме місце здійснення ним правосуддя, а не місце проживання. Крім того, судовим розглядом у даній справі не підтверджено факту можливої недоплати [PERSON] суддівської винагороди у зв`язку з помилковим застосуванням коефіцієнту відповідачем. Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статтею 5 КАС України визначено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. Згідно з ч.2 ст.5 КАС України захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з доводами суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] . Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. В свою чергу, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права. Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29). Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Зазначеним вимогам закону рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 24 січня 2022 року, відповідає. Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Апеляційний суд вважає, що Житомирський окружний адміністративний суд не допустив неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення, внаслідок чого апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення без змін. Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.6 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому відповідно до п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу судове рішення за результатами її розгляду судом апеляційної інстанції в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Результат розгляду: denied