Рішення адміністративного суду від 2022-01-19 00:00:00+02

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 грудня 2020 року в адміністративній справі №640/1146/20, залишено без змін Шостим апеляційний адміністративний суд постановою від 02 квітня 2021 року, визнано протиправною бездіяльність Апарату Верховної Ради України щодо ненарахування та невиплати [PERSON] грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної відпустки за період роботи з 26 листопада 2007 року по 29 серпня 2019 року, стягнуто з Апарату Верховної Ради України на користь [PERSON] грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної відпустки в сумі 228 944,39 грн., зобов`язано Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити [PERSON] середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку та стягнуто на користь [PERSON] понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 840,80 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Апарату Верховної Ради України. На виконання вказаного рішення 07 вересня 2021 року Окружний адміністративний суд міста Києва видав виконавчі листи. Апарат Верховної Ради України звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва із заявою про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, у якій відповідач просив визнати виконавчий лист Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 вересня 2021 року щодо зобов`язання нарахувати та виплатити [PERSON] середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з виконанням боржником судового рішення у повному обсязі. Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києві від 20 жовтня 2021 року відмовлено у задоволенні заяви. Не погодившись із вказаною ухвалою суду, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій скаржник просить скасувати ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києві від 20 жовтня 2021 року та прийняти нове рішення, яким задовольнити заяву. У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Відмовляючи в задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з неможливості на підставі наявних у справі доказів достеменно встановити повне виконання судового рішення та з того, що представник позивача заперечує проти вказаних доводів заяви та вважає, що Апарат Верховної Ради України здійснив недоплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку в сумі 1 522 317,43 грн. Колегія суддів вважає вищевказаний висновок суду першої інстанції необґрунтованим, з огляду на наступне. Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. За приписами положень статей 129 та 129-1 Конституції України обов`язковість рішень суду визначена як одна з основних засад судочинства. Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Відповідно до частин другої та третьої статті 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Крім того, статтею 370 КАС України визначено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. У свою чергу, виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції. Так, частинами першою та другою статті 374 КАС України встановлено, що суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин. Як випливає зі змісту узагальнення судової практики Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами процесуальних питань, пов`язаних із виконанням судових рішень у цивільних справах» від 25 вересня 2015 року, наведені в статті 374 КАС України підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, можна поділити на дві групи: матеріально-правові і процесуально-правові. До матеріальних підстав відносяться випадки відсутності обов`язку боржника через його припинення, добровільне виконання боржником чи іншою особою. Процесуальними підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: - видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); - коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; - видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі виконавчого листа; - помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; - видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; - пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання. Під іншими причинами, за роз`ясненнями згаданого узагальнення, слід розуміти випадки, коли в апеляційному чи касаційному порядку або ж у зв`язку з нововиявленими обставинами скасовано чи змінено рішення суду, а виконавчий лист ще не виконаний. Тобто, чинним законодавством чітко визначено перелік підстав, за наявності яких можливо визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково. Однією із цим підстав є саме добровільне виконання рішення суду боржником. Як свідчать матеріали справи, 07 вересня 2021 року судом першої інстанції на виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 грудня 2021 року у даній справі було видано виконавчий лист про зобов`язання Апарату Верховної Ради України нарахувати та виплатити [PERSON] середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. У подальшому, на виконання зазначеного документа, 20.09.2021 постановою державного виконавця відкрито виконавче провадження №66855849. За статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» під виконавчим провадженням як завершальною стадією судового провадження і примусового виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) розуміється сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Таке законодавче визначення виконавчого провадження характеризує його як виключно примусове виконання судових рішень, а тому факт відкриття виконавчого провадження розпочинає процедуру саме примусового виконання судового рішення. Пунктом частини першої статті 26 Закону №1404-VІІІ визначено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення. У той же час, виконавче провадження підлягає відкриттю саме за виконавчими листами та наказами, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України (пункт 1 частини першої статті 3 Закону №1404-VІІІ) та такий виконавчий документ повинен містити дату набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню) (пункт 6 частини першої статті 4 Закону №1404-VІІІ). З матеріалів справи вбачається, що згідно платіжного доручення №8572 від 25 травня 2021 року позивачу було перераховано грошові кошти у сумі 775 600,26 грн., за призначенням платежу: компенсація за невикористану відпустку та середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, добровільне виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 грудня 2020 року у справі № 640/1146/20. Тобто, відповідачем надано докази, що свідчать про те, що рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 грудня 2020 року боржником добровільно виконано. Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення заяви відповідача про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню. Відтак, доводи апеляційної скарги відповідача спростовують висновки суду першої інстанції. У силу вимог частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Оскільки суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення, яким слід визнати виконавчий лист Черкаського окружного адміністративного суду від 30 березня 2021 року №580/5910/20 таким, що не підлягає виконанню.

Результат розгляду: granted