Рішення адміністративного суду від 2022-07-07 00:00:00+03

У листопаді 2021 року [PERSON] звернувся в суд із зазначеним позовом, в якому просив стягнути з Військової частини [NUMBER] (далі - в/ч [NUMBER], відповідач) на його користь середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 24191,30 грн, з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб (далі - ПДФО). Рішенням Львівського окружного адміністративного суду 08.02.2022 позовні вимоги були задоволені частково. Стягнуто з в/ч [NUMBER] на користь [PERSON] середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату індексації грошового забезпечення) за період з 24.06.2020 по 27.10.2021 у розмірі 25155,48 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, в/ч [NUMBER] подала апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені ст.116 цього Кодексу. При цьому вказує, що положення ст.117 КЗпП України не поширюються на правовідносини, які виникають у порядку виконання судового рішення про виплату заробітної плати. Позивач не скористався правом подачі відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк. Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції змінити в частині визначення суми середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, виходячи з наступного. З матеріалів справи видно, що [PERSON] проходив військову службу за контрактом у в/ч [NUMBER]. Згідно витягу з наказу командира в/ч [NUMBER] (по стройовій частині) №118 від 23.06.2019, старшого прапорщика [PERSON] , начальника зміни взводу приймальних радіопристроїв радіороти батальйону зв`язку та автоматизованих систем управління, звільненого наказом командира частини (по особовому складу) №18-РС від 27.05.2020 у запас відповідно до п.п.«а» п.2 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-XII від 25.03.1992 (далі - Закон №2232-XII) (у зв`язку із закінченням строку контракту), з 23.06.2020 виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 21.12.2020 по справі №380/8782/20, залишеного без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16.06.2021, позовні вимоги [PERSON] до в/ч [NUMBER] про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії було задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність в/ч [NUMBER] щодо ненарахування та невиплати [PERSON] індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2013 по 23.06.2020 у повному обсязі та зобов`язано нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за вказаний період із застосуванням січня 2008 року та березня 2018 року як місяців, з яких починається обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базових місяців), відповідно до вимог Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003 (далі - Порядок №1078), із одночасною компенсацією сум ПДФО відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №44 від 15.01.2004 (далі - Порядок №44). В/ч [NUMBER] здійснила нарахування позивачу індексації грошового забезпечення в сумі 25161,68 грн, виплату якої здійснено 28.10.2021 на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21.12.2020 по справі №380/8782/20, залишеного без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16.06.2021. Вважаючи, про наявність права на отримання середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, позивач звернувся з даним позовом до суду. Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки індексацію грошового забезпечення позивачу не виплачено у день його виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення - 23.06.2020, тому відповідно до ст. 117 КЗпП України він має право на виплату середнього грошового забезпечення за весь період затримки такого розрахунку в розмірі 25155,48 грн. Проте, колегія суддів вважає, що правильно вирішивши спір по суті, суд першої інстанції допустився помилки при визначенні самого розміру спірної виплати. Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно ч.1 ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму. Статтею 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до правової позиції, викладеної Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 30.01.2019 по справі №910/4518/16, за змістом положень статей 94, 116, 117 КЗпП України, статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці», середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати. Всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми, спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником. Як видно з матеріалів справи, виплата індексації грошового забезпечення була здійснена відповідачем 28.10.2021. Таким чином, оскільки відповідач не провів з позивачем при звільненні з військової служби остаточний розрахунок, позивач має право на отримання середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні. Спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, а тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість застосування до спірних правовідносин положень статей 116 та 117 КЗпП України, як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби. Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладений у постановах Верховного Суду від 26.06.2019 по справі №826/15235/16, від 03.09.2020 по справі №120/579/19-а. Апелянт вказує на той факт, що індексація грошового забезпечення входить до складу грошового забезпечення. На його думку, затримка виплати індексації не тягне за собою відповідальності передбаченої статтею 117 КЗпП України. З приводу цього колегія суддів виходить з наступного. У рішенні Конституційного Суду України від 15.10.2013 у справі №9-рп/2013 за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 КЗпП України зазначено, що індексація заробітної плати як складова належної працівникові заробітної плати спрямована на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. Верховний Суд у постанові від 19.07.2019 по справі №240/4911/18 вказав, що індексація грошового забезпечення як складова грошового забезпечення військовослужбовців є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, тому підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті. Аналізуючи наведене, колегія суддів зазначає, що індексація грошового забезпечення є складовою частиною грошового забезпечення. Відтак, є "належною звільненому працівнику сумою" в розумінні статті 117 КЗпП України. З огляду на це, колегія суддів не приймає доводи апелянта, що позивач не може покликатися на несвоєчасну виплату індексації грошового забезпечення, як на підставу стягнення середнього заробітку. Обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу проводиться відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 (далі - Порядок №100). Абзацом 3 пункту 3 Порядку №100 передбачено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. Пунктом 4 Порядку №100 визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження, згідно з чинним законодавством, не враховуються, зокрема одноразові та компенсаційні виплати. Пунктом 2 Порядку №100 передбачено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Згідно пункту 5 Порядку №100, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Пунктом 8 Порядку №100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Як встановлено судом, зі списків особового складу частини позивача виключено 23.06.2020, а остаточний розрахунок проведено 28.10.2021. Відтак, період з 24.06.2020 по 27.10.2021 є періодом, за який відповідач повинен виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, який становить 490 календарних днів. Відповідно до довідки про грошове забезпечення, виданої в/ч [NUMBER] за №350/490/81/553пс, грошове забезпечення позивача за останні два календарних місяця, що передували звільненню зі служби, становило : у квітні 2020 року - 13689,50 грн; у травні 2020 року - 13689,50 грн. Число календарних днів у квітні 2020 року - 30 днів, у травні 2020 року - 31 день. Середньоденне грошове забезпечення становить 448, 85 грн ((13689,50+13689,50):(30+31). Середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню з відповідача за період з 24.06.2020 по 27.10.2021 включно відповідно до норм ст.117 КЗпП України становить 219936,50 грн (448,85 * 490), де: 490- кількість календарних днів за період з 24.06.2020 по 27.10.2021 включно. Істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім грошовим забезпеченням за час затримки розрахунку при звільненні складає 25161,68 грн / 219931, 60 грн = 0,11. Отже, сума, яка підлягає відшкодуванню становить 24193,02 грн (448,85*0,11*490). Таким чином, з урахуванням принципу співмірності, колегія суддів дійшла висновку, що стягненню з відповідача підлягає середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку в розмірі 24193,02 грн, з урахуванням істотності частки недоплаченої суми із середнім заробітком позивача. Колегія суддів зазначає, що Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду було прийнято постанову від 30.11.2020 по справі №480/3105/19, в якій сформовано наступний правовий висновок : «Синтаксичний розбір текстуального змісту статті 117 КЗпП України дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми». Таким чином, у разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності і цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Верховний Суд у постанові від 30.11.2020 по справі №480/3105/19 дійшов висновку, що залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку. Колегія суддів вважає вірними висновки суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за спірний період, при цьому зазначає, що судом було проведено невірний розрахунок, а тому дійшла висновку, що сума стягнення за період з 24.06.2020 по 27.10.2021 повинна становити 24193,02 грн. Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерела права. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» (рішення від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника. Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Частиною 4 статті 317 КАС України передбачено, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини. Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.3 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.

Результат розгляду: partial