Рішення адміністративного суду від 2022-02-21 00:00:00+02

25.03.2021 [PERSON] звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Полтавській області , в якій просить: - визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Полтавській області №101 о/с від 23.02.2021 щодо звільнення зі служби в поліції за п.4 ч.1 ст.77 Закону України "Про Національну поліцію" (у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) капітана поліції [PERSON] з посади дільничного офіцера поліції відділу превенції Кременчуцького відділу поліції; - поновити капітана поліції [PERSON] на посаді дільничного офіцера поліції відділу превенції Кременчуцького відділу поліції з 23.02.2021; - стягнути з Головного управління Національної поліції в Полтавській області на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23.02.2021 по день винесення судового рішення по справі; - стягнути з Головного управління Національної поліції в Полтавській області на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що його звільнення є таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства та порушує його право на проходження публічної служби в органах Національної поліції України. Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 03.08.2021 року адміністративний позов було задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Національної поліції в Полтавській області №101 о/с від 23.02.2021 щодо звільнення зі служби в поліції за п.4 ч.1 ст.77 Закону України "Про Національну поліцію" (у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) капітана поліції [PERSON] з посади дільничного офіцера поліції відділу превенції Кременчуцького відділу поліції. Поновлено капітана поліції [PERSON] на посаді дільничного офіцера поліції відділу превенції Кременчуцького відділу поліції з 23.02.2021. Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Полтавській області (вул. Пушкіна, 83, м.Полтава, код ЄДРПОУ 40108630) на користь [PERSON] ( [ADDRESS] , рнокпп [NUMBER] ) з 23.02.2021 по 03.08.2021 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 54230 грн (п`ятдесят чотири тисячі двісті тридцять) (з утриманих податків та інших обов`язкових платежів). Рішення в частині поновлення [PERSON] на посаді дільничного офіцера поліції відділу превенції Кременчуцького відділу поліції та виплати середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць допущено до негайного виконання. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Відповідач, не погодившись із судовим рішенням в частині задоволення позовних вимог, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03.08.2021 в частині задоволення позовних вимог та прийняти в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, відповідач зазначає, що наказом Національної поліції України від 21.12.2020 № 1001 "Про організаційно-штатні зміни в Головному управлінні Національної поліції в Полтавській області" штати територіальних (відокремлених) підрозділів ГУНП в Полтавській області скорочено, в тому числі і посаду дільничного офіцера поліції відділу превенції Кременчуцького відділу поліції, яку займав позивач. На виконання ч. 1ст. 68 Закону України "Про Національну поліцію" позивача персонально письмово попереджено про наступне звільнення зі служби в поліції 23.12.2020. Також позивачу запропоновано рівнозначні посади, а саме дільничного офіцера поліції СДОП відділу превенції Кременчуцького РУП ГУНП в Полтавській області, дільничного офіцера поліції СП відділу поліції № 2 Кременчуцького РУП ГУНП в Полтавській області, дільничного офіцера поліції СП відділення поліції № 1 Кременчуцького РУП ГУНП, які є повністю аналогічними у порівнянні з посадою дільничного офіцера поліції відділу превенції Кременчуцького відділу поліції за усіма характеристиками: функціональними обов`язками, умовами оплати праці, граничним спеціальним званням посад, однак позивач відмовився від запропонованих йому посад та не забажав ознайомлюватися з будь-якими іншими вакантними посадами, про що складено акт від 23.02.2021. Враховуючи зазначені обставини, а також те, що після закінчення двомісячного строку з дня попередження позивач не був призначений на іншу посаду, наказом ГУНП в Полтавській області № 101 о/с від 23.02.2021 позивача звільнено зі служби в поліції за п. 4 ч. 1ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію". Вважає, що при прийнятті рішення про звільнення позивача зі служби ГУНП в Полтавській області діяло виключно в межах повноважень та у спосіб, що встановлені спеціальним законодавством.В зв`язку з чим, оскаржуваний наказ є законним та обґрунтованим, а тому відсутні правові підстави для його скасування. Заслухавши суддю-доповідача, сторін, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного перегляду справи, що [PERSON] проходив службу в органах Національної поліції з 07.11.2015 року. Наказом Головного управління Національної поліції від 21.07.2020 № 301 о/с [PERSON] призначено на посаду дільничного офіцера поліції відділу превенції Кременчуцького відділу поліції. Наказом Головного управління Національної поліції в Полтавській області від 23.02.2021 року № 101 о/с "По особовому складу" відповідно до Закону України "Про національну поліцію" капітана поліції [PERSON] , дільничного офіцера поліції відділу превенції Кременчуцького відділу поліції, 23.02.2021 звільнено зі служби в поліції за п.4 ч.1 ст.77 (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів). Вказаний наказ прийнято на підставі акта із попередженням щодо можливого вивільнення із займаної посади від 23.12.2020 та акта пропонування вакантних посад від 23.02.2021. Не погоджуючись з наказом Головного управління Національної поліції в Полтавській області №101 о/с від 23.02.2021 щодо звільнення зі служби в поліції за п.4 ч.1 ст.77 Закону України "Про Національну поліцію" (у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) капітана поліції [PERSON] з посади дільничного офіцера поліції відділу превенції Кременчуцького відділу поліції, позивач оскаржив його до суду. Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, приймаючи оскаржуваний про звільнення позивача з посади, Головне управління Національної поліції в Полтавській області діяло не на підставі, не у спосіб, що визначені Конституцією та законодавством України, та без урахування всіх обставин, що мали значення для його прийняття, а тому оскаржуваний наказ є протиправним та підлягає скасуванню. Оскільки звільнення позивача було незаконне, він підлягає поновленню на попередній посаді із стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу. При цьому, відмовляючи в задоволенні позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди, суд дійшов висновку про їх необґрунтованість. Згідно ч. 1ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає. Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Спірні відносини регулюються Законом України від 02 липня 2015 року №580-VIІI "Про Національну поліцію", який визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України. Відповідно до частини першої статті 3 вказаного Закону, у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами. Пунктами 1, 3-5 статті 59 Закону України "Про Національну поліцію" встановлено, що служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України. Видавати накази по особовому складу можуть керівники органів, підрозділів, закладів та установ поліції відповідно до повноважень, визначених законом та іншими нормативно-правовими актами, та номенклатурою посад, затвердженою Міністерством внутрішніх справ України. Порядок підготовки та видання наказів щодо проходження служби в поліції встановлює Міністерство внутрішніх справ України. Згідно частини першої статті 60 Закону України "Про Національну поліцію" проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Однією з підстав для звільнення зі служби в поліції є звільнення у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів (п. 4 частини першої ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію"). У силу вимог п. 2, п. 3 частини першої ст. 65 Закону України "Про Національну поліцію" переміщення поліцейських здійснюється на рівнозначні посади - у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням реорганізації; на посади, нижчі ніж та, на якій перебував поліцейський - у зв`язку зі скороченням штатів або реорганізацією в разі неможливості призначення на рівнозначну посаду. Згідно з п. 3 частини першої ст. 65 Закону України "Про Національну поліцію" переміщення поліцейських здійснюється на посади, нижчі ніж та, на якій перебував поліцейський у зв`язку зі скороченням штатів або реорганізацією в разі неможливості призначення на рівнозначну посаду. Відповідно до частин восьмої-дев`ятої ст. 65 Закону України "Про Національну поліцію" переведення поліцейського може здійснюватися за його ініціативою, ініціативою прямих керівників (начальників), керівників інших органів (закладів, установ) поліції, які порушили питання про переміщення. Переведення поліцейського здійснюється на підставі єдиного наказу про звільнення із займаної посади та направлення для подальшого проходження служби до іншого органу (закладу, установи) поліції та про призначення на посаду в органі (закладі, установі) поліції, до якого переміщується поліцейський. У силу вимог статті 68 Закону України "Про Національну поліцію" у разі здійснення реорганізації, внаслідок якої на підставі відповідного наказу скорочуються посади в органі чи окремому підрозділі органу (закладу, установи) поліції, поліцейський, посада якого буде скорочена, має бути персонально письмово попереджений про можливе наступне звільнення зі служби в поліції за два місяці до такого звільнення. Поліцейський, посада якого скорочена, може бути призначений за його згодою з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків на іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції до закінчення двомісячного строку з дня його персонального попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції відповідно до частини першої цієї статті. Поліцейський, посада якого була скорочена і якого не призначено на іншу посаду в поліції відповідно до частини другої цієї статті, після закінчення двомісячного строку з дня попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції має бути звільнений зі служби в поліції на підставі пункту 4 частини першої статті 77 цього Закону. Переважне право на залишення на службі в поліції при реорганізації надається поліцейським з більш високими кваліфікацією та досягненнями у службовій діяльності. За рівних умов щодо кваліфікації та досягнень у службовій діяльності перевага в залишенні на службі надається особам, які мають таке право відповідно до вимог законодавства. Поліцейський, посада якого була скорочена, до дня його призначення на іншу посаду в поліції або звільнення зі служби в поліції зобов`язаний виконувати обов`язки за останньою посадою, яку він займав, якщо керівник органу (закладу, установи) поліції не покладе на нього інші обов`язки. Поліцейському, посада якого скорочена, грошове забезпечення виплачується включно до дня призначення на іншу посаду або до дня звільнення зі служби в поліції в розмірі, визначеному за останньою штатною посадою, яку він займав на момент її скорочення. Розмір щомісячної премії встановлюється рішенням керівника органу (закладу, установи) поліції. Таким чином, з аналізу вищевикладених норм вбачається, що у разі скорочення штатів, поліцейському, посада якого скорочується, повинні бути запропоновані інші посади в будь-якому органі (закладі, установі) поліції з урахуванням його досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків. Лише відмова особи від запропонованої посади дає підстави для звільнення поліцейського у зв`язку зі скороченням штатів. Зазначений висновок обумовлюється тим, що формою волевиявлення поліцейського на призначення на іншу посаду є надання згоди. При цьому, наданню згоди повинна передувати пропозиція щодо призначення на відповідну посаду, з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків, тобто ініціатива керівництва. Отже особа, попереджена про звільнення за скороченням штатів, у цьому випадку не має можливості виявити ініціативу і своє волевиявлення здійснює шляхом надання згоди на ініціативу керівництва щодо іншої посади в будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Лише якщо особа відмовилася від усіх пропозицій щодо зайняття певних посад виникають підстави для застосування п. 4 частини першої статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" щодо звільнення поліцейського зі служби в поліції у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів. Аналогічна правова позиція сформована Верховним Судом у постановах від 05.12.2018 року у справі №814/805/17, від 15.04.2020 року у справі №824/185/17-а, від 09.12.2020 року у справі №808/539/17. У силу вимог статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників. Таким чином, виходячи із тлумачення вказаних норм, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які цей працівник може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду та які існували на день звільнення. Аналогічна правова позиція сформульована Верховним Судом України у постанові від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, та підтримується Верховним Судом, зокрема, у постановах від 08 травня 2019 року у справі № 806/1175/17 та від 13 лютого 2020 року у справі №810/1564/17. Таким чином, законодавство України передбачає певну процедуру звільнення у зв`язку зі скороченням штату. Зокрема, звільнення у зв`язку із скороченням штату можливо, якщо роботодавцем вжито всіх заходів щодо переводу працівника на іншу посаду шляхом запропонування працівнику, що звільняється, всіх вакансій, на які може претендувати особа з урахуванням її фаху, кваліфікації, досвіду трудової діяльності, а також у випадках, коли неможливо перевести працівника з його згоди на іншу роботу, або коли працівник відмовився від такого переведення. Приписами частини другої статті 68 Закону України "Про Національну поліцію" гарантована можливість працевлаштування поліцейського в будь-якому органі (закладі, установі) поліції, з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків, у разі скорочення його посади. Необхідним елементом щодо призначення поліцейського на іншу посаду є його згода. Як встановлено під час розгляду справи, 23.12.2020 позивач був попереджений про можливе наступне звільнення згідно з пунктом 4 (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) частини першої статті 77 Закону України "Про Національну поліцію". Відповідач під час розгляду справи вказував, що позивачу пропонувались рівнозначні посади: дільничного офіцера поліції СДОП відділу превенції Кременчуцького РУП ГУНП в Полтавській області, дільничного офіцера поліції СП відділу поліції № 2 Кременчуцького РУП ГУНП в Полтавській області, дільничного офіцера поліції СП відділення поліції № 1 Кременчуцького РУП ГУНП. Натомість, оскільки позивач повідомив, що відмовляється від запропонованих посад, будь-яких інших посад не розглядає, 23.02.2021 посадовими особами Кременчуцького ВП ГУНП в Полтавській області складено Акт. Достовірність зазначених у Акті про відмову позивача від запропонованих вакантних посад відомостей засвідчена підписами посадових осіб державного органу, а саме старшим інспектором сектору кадрового забезпечення Кременчуцького ВП ГУНП майором поліції Гуляєвою О.Г. , інспектором сектору кадрового забезпечення Кременчуцького ВП ГУНП капітаном поліції Лазоренком А.С. та інспектором 1-ої категорії сектору кадрового забезпечення Кременчуцького ВП ГУНП Корнутенком І.Є . Колегія суддів також зазначає, що позивач під час розгляду справи у суді першої інстанції заперечував факт пропонування йому вакантних посад, у тому числі тих, які зазначені в акті від 23.02.2021, а судом першої інстанції було вказано, що згідно акту від 23.02.2021, складеному працівниками відповідача, зазначено, що [PERSON] відмовився під підпису, але не зрозуміло відмовився позивач від ознайомлення з вакантними посадами, або відмовився від саме від підписання вказаного акту, оскільки в матеріалах справи відсутній акт про відмову від підписання акту від 23.02.2021 року. Колегія судів не приймає вказане твердження до уваги та вказує на те, що в акті від 23.02.2021 окремо було записано: « [PERSON] повідомив, що від призначення на запропоновані посади він відмовляється...» та окремо в кінці акту у відповідній графі було записано «від підпису відмовився», після чого акт був підписаний присутніми працівниками підрозділу кадрового забезпечення ГУНП. Тобто акт від 23.02.2021 підтверджує факт відмови від запропонованих посад та у складенні окремого акту про відмову від підписання акту від 23.02.2021 не було жодної необхідності. На підставі викладеного та враховуючи, що позивач протягом двох місяців після ознайомлення можливим наступним попередженням про вивільнення із займаної посади не виявив бажання проходити службу в ГУНП в Полтавській області та не подав рапорта про переведення його на вакантні посади з урахуванням його досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що відповідач при звільненні позивача зі служби за скороченням штату дотримався вимог чинного законодавства. Згідно із вимогами ч. 1 ст. 77 та ч. 1 ст. 90 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, в суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Колегія суддів зазначає, що відповідач, будучи суб`єктом владних повноважень та заперечуючи проти позову, довів правовірність звільнення позивача з посади. В силу ч. 2ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що приймаючи оскаржуваний наказ відповідач діяв у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а також з використанням повноважень з метою, з якою ці повноваження йому надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено), добросовісно та розсудливо. Колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№ 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (№ 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav.Spain) серія A. 303-A; пункт 29). З огляду на встановлені обставини, а також приймаючи до уваги те, що відповідачем було доведено правомірність прийняття оскаржуваного наказу, позовні вимоги щодо його скасування є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Оскільки позовні вимоги про поновлення позивача на посаді та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від вимог про скасування оскаржуваного наказу, підстави для їх задоволення також відсутні. Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 24 січня 2020 року у справі № 807/231/17, від 28 листопада 2019 року у справі №120/860/19а, від 04 грудня 2019 у справі № 824/355/17-а. З приводу вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, колегія суддів зазначає наступне. Згідно ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно ч. 1ст. 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Відповідно до ч. 1 ст. 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Виходячи із системного аналізу вказаних правових норм, для відшкодування шкоди, завданої фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи не є кваліфікуючою ознакою наявність вини цієї особи, але право на відшкодування шкоди законодавством пов`язується з підставами виникнення шкоди, завданої незаконними діями, та умовами виникнення права на його відшкодування. На підставі викладеного, оскільки порушення прав позивача не знайшло свого підтвердження за результатами розгляду справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстави для задоволення заявлених вимог про відшкодування такої шкоди, оскільки останні є похідними від основної позовної вимоги. Відповідно до ч. 1-3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. На підставі викладеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову у їх задоволенні.

Результат розгляду: denied