Рішення адміністративного суду від 2022-09-14 00:00:00+03

[PERSON] звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з заявою в порядку статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України, в якій просила суд: -визнати протиправними дії та рішення відповідача (боржника)- Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області під час виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.04.2021 по адміністративній справі №520/3163/21, а саме визнати протиправним Рішення №2 від 24.09.2021 Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області за наслідками повторного розгляду заяви від 11.01.2021 \~ [PERSON] (РНКОПП [NUMBER] ) з приводу перерахунку і виплаті пенсії за віком; - визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області під час виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.04.2021 по адміністративній справі №520/3163/21 щодо не застосування показника середньої заробітної плати за три календарні роки, що передують року звернення в 2021 році, тобто за 2018-2020 року, починаючи з 11.01.2021 під час обчислення пенсії [PERSON] (РНКОПП [NUMBER] ); - зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області вжити заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.04.2021 по адміністративній справі №520/3163/21. В обґрунтування заяви [PERSON] зазначила, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.04.2021 у справі № 520/3163/2021 не виконано в повному обсязі. Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 29.11.2021 заяву [PERSON] повернуто заявнику без розгляду. Не погодившись з вказаною ухвалою, [PERSON] подано апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення норм права, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заяву в повному обсязі. Згідно положень ст. 311, ст. 383 Кодексу адміністративного судочинства України, \~ухвали Другого апеляційного адміністративного суду від 12.09.2022 про перехід до розгляду в порядку письмового провадження, справа розглянута колегією суддів в порядку письмового провадження. Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 12.04.2021 по справі №520/3163/21 адміністративний позов [PERSON] до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - \~задоволено частково. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо відмови застосувати під час обчислення пенсії [PERSON] показника середньої заробітної плати по Україні за три календарні роки, що передують року звернення в 2021 році, з урахуванням ч. 2 ст. 40 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області повторно розглянути заяву [PERSON] про перерахунок та виплату пенсії за віком, з урахуванням ч. 2 ст. 40 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-ІУ із застосуванням показника середньої заробітної плати за три календарні роки, що передують року звернення в 2021 році, тобто за 2018- 2020 року, починаючи з 11.01.2021 року, з урахуванням висновків суду у даній справі. У задоволенні адміністративного позову в іншій частині позовних вимог - відмовлено. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на користь [PERSON] витрати зі сплати судового збору у розмірі 454,00 грн. Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.04.2021 по адміністративній справі №520/3163/21 набрало законної сили 29.06.2021 та 16.08.2021 видано виконавчі листи. В подальшому, [PERSON] звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з заявою в порядку статті 383 КАС України. Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 29.11.2021 заяву [PERSON] повернуто заявнику без розгляду. Підставою для повернення заяви [PERSON] , суд першої інстанції зазначає про ненадання документу про сплату судового збору, що не відповідає вимогам п. 9 ч. 2 ст. 383 КАС України. Також зазначає, що подана заява [PERSON] з вимогою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності владного суб`єкта містить також і вимогу про зобов`язання вчинити певні дії в порядку ст. 249 КАС України, що не відповідає ч. 1 ст. 383 КАС України. Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, але вважає за необхідне змінити мотиви та підстави повернення заяви [PERSON] , з урахуванням наступного. Відповідно статті 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Конституційний Суд України зазначив, що складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення (абзац третій пункту 2.1 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013). Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012). Конституційний Суд України у Рішенні від 26 червня 2013 року взяв до уваги практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який, зокрема, в пункті 43 рішення у справі "Шмалько проти України", заява № 60750/00, від 20 липня 2004 року вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду. Крім того, у Рішенні від 15 травня 2019 року № 2-р(II)/2019 Конституційний Суд України з посиланням на практику ЄСПЛ підкреслив, що визначене статтею 6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; і саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава та її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (пункт 84 рішення у справі "Валерій Фуклєв проти України" від 07 червня 2005 року, заява № 6318/03; пункт 43 рішення у справі "Шмалько проти України" від 20 липня 2004 року, заява № 60750/00; пункти 46, 51, 54 рішення у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" від 15 жовтня 2009 року, заява № 40450/04; пункт 64 рішення у справі "Apostol v. Georgia" від 28 листопада 2006 року, заява № 30779/04). На підставі аналізу статей 3, 8, частин першої та другої статті 55, частин першої та другої статті 129-1 Конституції України в системному взаємозв`язку Конституційний Суд України в пункті 2.1 мотивувальної частини Рішення від 15 травня 2019 року № 2-р(II)/2019 констатував, що обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання. Відповідно до статті 14 КАС України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їхніми посадовими та службовими особами, фізичними та юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Аналогічні положення містяться в статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до яких судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Отже, обов`язковість виконання судового рішення є важливою складовою права особи на справедливий суд, що гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та однією з основних засад судочинства, визначених статтею 129-1 Конституції України, статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, статтями 14, 370 КАС України. Відповідно до частин першої, другої та шостої статті 383 КАСУ особа - позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду. За відсутності обставин протиправності відповідних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень - відповідача та порушення ним прав, свобод, інтересів особи - позивача, суд залишає заяву без задоволення. За наявності підстав для задоволення заяви суд постановляє ухвалу в порядку, передбаченому статтею 249 цього Кодексу. У такій заяві зазначаються: 1) найменування адміністративного суду, до якого подається заява; 2) ім`я (найменування) позивача, поштова адреса, а також номер засобу зв`язку, адреса електронної пошти, якщо вони відомі; 3) ім`я (найменування) відповідача, посада і місце служби посадової чи службової особи, поштова адреса, а також номер засобу зв`язку, адреса електронної пошти, якщо вони відомі; 4) ім`я (найменування) третіх осіб, які брали участь у розгляді справи, поштова адреса, номер засобу зв`язку, адреса електронної пошти, якщо вони відомі; 5) номер адміністративної справи; 6) відомості про набрання рішенням законної сили та про наявність відкритого касаційного провадження; 7) інформація про день пред`явлення виконавчого листа до виконання; 8) інформація про хід виконавчого провадження; 9) документ про сплату судового збору, крім випадків, коли його не належить сплачувати за подання відповідної заяви; 10) перелік документів та інших матеріалів, що додаються. На підтвердження обставин, якими обґрунтовуються вимоги, позивач зазначає докази, про які йому відомо і які можуть бути використані судом. До заяви додаються докази її надсилання іншим учасникам справи. Заяву, зазначену у частині першій цієї статті, може бути подано протягом десяти днів з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, але не пізніше дня завершення строку пред`явлення до виконання виконавчого листа, виданого за відповідним рішенням суду. У разі невідповідності заяви вказаним вище вимогам вона ухвалою суду, прийнятою в порядку письмового провадження, повертається заявнику. Така ухвала суду може бути оскаржена. Суд зазначає, що ст. 383 КАС України спрямована на захист прав особи - позивача щодо належного виконання рішення суду, яке набрало законної сили. Тобто, якщо позивач вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача на виконання судового рішення порушуються його права, свободи чи інтереси, то він має право звернутись до суду у порядку ст. 383 КАС України із заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності. У свою чергу, як визначено у ст. 1 Закону України "Про судовий збір", судовий збір - це збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат. Відповідно до вимог статті 2 вказаного Закону, платники судового збору - громадяни України, іноземці, особи без громадянства, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні) та фізичні особи - підприємці, які звертаються до суду чи стосовно яких ухвалене судове рішення, передбачене цим Законом. Пунктом 1 частини 1 статті 3 Закону України "Про судовий збір" врегульовано, що судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством. При цьому, подана у даній справі у порядку статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України заява до передбаченого частиною 2 статті 3 Закону "Про судовий збір" вичерпного переліку заяв за подання яких судовий збір не справляється, не відноситься. З системного аналізу викладених положень вбачається, що на позивача покладено обов`язок сплати судового збору за подання відповідної заяви до суду як процесуальним законодавством, так і Законом України "Про судовий збір". Такі висновки щодо необхідності сплати судового збору за подання заяви в порядку статті 383 КАС України сформовані у постанові Верховного Суду від 27 червня 2019 року у справі №807/220/18 (провадження № К/9901/6667/19), від 25.06.2020 у справі № 0240/2226/18-а, від 26.05.2020 у справі № 2-а-2733/11. Втім, позивачем, в порушення вимог пункту 9 частини 2 статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України, документа про сплату судового збору не надано, підстав для звільнення його від сплати судового збору не зазначено. Тому колегія суддів погоджується з судом першої інстанції щодо повернення заяви позивачу, оскільки подана позивачем у порядку ст. 383 КАС України заява [PERSON] не відповідає вимогам, визначеним п. 9 ч. 2 ст. 383 КАС України. Колегія суддів не вважає, що повернення заяви є обмеженням у доступі до правосуддя в розумінні висновків, викладених в рішеннях Європейського суду з прав людини (надалі також ЄСПЛ), зокрема у справі "Креуз проти Польщі" ("Kreuz v. Poland") від 19 червня 2001 року. ЄСПЛ вказав, що інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду. Положення пункту 1 статті 6 Конвенції про виконання зобов`язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах (Рішення ЄСПЛ у справі "Креуз проти Польщі" ("Kreuz v. Poland") від 19 червня 2001 року, пункт 59). Вимога про сплату державного мита є стримуючою мірою для потенційних позивачів від пред`явлення безрозсудних і необґрунтованих позовів. Для того, щоб гарантувати справедливий баланс між підтримкою нормального функціонування судової системи і захистом інтересів заявника при поданні позову до суду, внутрішньодержавні суди звільняють від сплати державного мита заявників, які можуть підтвердити свій поганий фінансовий стан (Рішення ЄСПЛ у справі "Шишков проти Росії" ("Shishkov v. Russia") від 20 лютого 2014 року, пункт 111). Щодо посилань позивача як на підставу відсутності обов`язку зі сплати судового збору за подання заяви у порядку ст. 383 КАС України на позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 22.01.2020 по справі № 440/207/19 та від 11.08.2021 по справі №560/4364/19, \~колегія суддів зазначає, що в цих постановах викладено позицію щодо відсутності обов`язку сплати судового збору за подання заяви про встановлення судового контролю, визначеного ст. 382 КАС України, яка відповідно до вимог КАС України не передбачає обов`язку сплати судового збору за її подачу. Посилання позивача на постанову Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 2а/0470/2563/12 колегія суддів відхиляє, оскільки відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, наведених у постанові від 30.01.2019 у справі № 755/10947/17, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду, а тому застосовує до спірних правовідносин правові позиції Верховного Суду, сформовані у постанові Верховного Суду від 27 червня 2019 року у справі № 807/220/18, від 25.06.2020 у справі № 0240/2226/18-а, від 26.05.2020 у справі № 2-а-2733/11. Суд апеляційної інстанції враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Суд апеляційної інстанції також застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) № 18390/91, пункт 29). Разом з тим, в оскаржуваній ухвалі від 29.11.2021 судом першої інстанції зазначено, як однією з підстав повернення, \~що ч. 1 ст.383 КАС України чітко та однозначно визначено, що заява може містити лише одну вимогу - вимогу про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності владного суб`єкта. Натомість поданий заявником процесуальний документ поряд із цією вимогою містить також і вимогу про зобов`язання відповідача вчинити певні дії в порядку ст. 249 КАС України. Колегія суддів вважає вказані висновки помилковими та необґрунтованими, враховуючи ч. 6 ст. 383 КАС України, відповідно до якої за відсутності обставин протиправності відповідних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень - відповідача та порушення ним прав, свобод, інтересів особи-позивача, суд залишає заяву без задоволення. За наявності підстав для задоволення заяви суд постановляє ухвалу в порядку, передбаченому статтею 249 цього Кодексу. Таким чином, аналізуючи норми ст. 383 КАС України колегія суддів вказує, що винесення ухвали в порядку ст. 249 КАС України, може бути тільки у разі задоволення вимог, передбачених ч. 1 ст. 383 КАС України, що не є окремою вимогою. Відповідно до п. 1, 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Відповідно до ч. 4 ст. 317 КАС України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини. З огляду на те, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для повернення заяви [PERSON] , поданої в порядку ст. 383 КАС України, але помилково дійшов висновку про порушення вимог ч. 1 ст. 383 КАС України, зокрема що заява може містити лише одну вимогу \~про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності владного суб`єкта, ухвала суду підлягає зміні з мотивів та підстав її повернення. Також колегія суддів зазначає, що помилковість вказаного висновку суду першої інстанції не впливає на підставу для задоволення апеляційної скарги [PERSON] .

Результат розгляду: denied