Рішення адміністративного суду від 2022-09-16 00:00:00+03

19 листопада 2021 року позивач, [PERSON] , звернувся до Хмельницького окружного адміністративного суду з позовом до військової частини [NUMBER] , в якому просив: - визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо своєчасної виплати [PERSON] грошового забезпечення в період з 01.10.2020 по 22.10.2021; - зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити [PERSON] середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні у розмірі 120792.16 грн. Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 03 березня 2022 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність військової частини [NUMBER] щодо невиплати [PERSON] середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Зобов`язано військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити [PERSON] кошти в сумі 10096,12 грн за несвоєчасний розрахунок при звільненні з 02.10.2020 по 23.10.2021. В решті позову відмовлено. Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій \~апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні адміністративного позову, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права. В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що судом при прийнятті рішення не враховано ту обставину, що позивач звертався до суду з аналогічним позовом. Так, апелянта посилається на те, що постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 11 жовтня 2021 року у справі №560/490/21 за позовом [PERSON] до військової частини [NUMBER] про \~визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії апеляційну скаргу військової частини [NUMBER] задоволено \~частково. Рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 11 червня 2021 року скасовано в частині стягнення з військової частини [NUMBER] на користь [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку з грошового забезпечення при звільненні в розмірі 62475,50 грн. В цій частині прийнято нову постанову, якою позовну вимогу щодо виплатити середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні задоволено частково. Стягнуто з військової частини [NUMBER] на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку з грошового забезпечення при звільненні в розмірі 5078,92 грн. (п`ять тисяч сімдесят вісім) гривень 92 коп., з урахуванням обов`язкових платежів та виплат. Отже, на думку апелянта, період, за який стягнуто середній заробіток, в адміністративній справі №560/490/21, входить до періоду, за який позивач хоче стягнути середній заробіток в даній справі. Натомість, на думку апелянта, розгляду підлягає лише період з 17.12.2020 по 22.10.2021. Відповідно до п.3 ч.1\~ст.311 КАС України\~суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). Враховуючи, що матеріали справи містять достатньо доказів для вирішення спору, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм\~матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду -\~скасувати в частині, виходячи з наступного. Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, наказом директора Департаменту кадрової політики Міністерства оборони України від 25.08.2020 №135 [PERSON] звільнено з військової служби у запас та з 01.10.2020 виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 03.02.2021 по справі №560/346752/21 зобов`язано військову частину [NUMBER] обчислити та виплатити [PERSON] грошове забезпечення з 29.01.2020 по 01.10.2020, грошову допомогу для оздоровлення за 2020 рік, одноразову грошову допомогу у разі звільнення з військової служби, з урахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" станом на 01.01.2020. Відповідач виплатив суму позивачу грошове забезпечення з 29.01.2020 по 01.10.2020, одноразову грошову допомогу у разі звільнення з військової служби, грошову допомогу для оздоровлення за 2020 рік в сумі 100842,91 гривень, що підтверджується випискою по картковому рахунку. Позивач, вважаючи, що має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, звернувся з адміністративним позовом до суду. Частково задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що після ухвалення рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 03.02.2021 у справі №560/346752/21 про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Отже, суд прийшов до висновку, що позивач має право на виплату йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні згідно статті 117 КЗпП України. Підставою цього є те, що при звільненні відповідач не провів повного розрахунку, а саме не виплатив грошове забезпечення з 29.01.2020 по 01.10.2020, одноразову грошову допомогу у разі звільнення з військової служби, грошову допомогу для оздоровлення за 2020 рік, з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, встановленого Законом України "Про Державний бюджет на 2020 рік" станом на 01.01.2020. Щодо вимоги позивача про нарахування та виплату середнього заробітку, суд першої інстанції вказав, що істотність частки грошового забезпечення з 29.01.2020 по 01.10.2020, одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби, грошової допомоги для оздоровлення за 2020 рік в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає: \~\~100842,91 грн. (сума грошового забезпечення з 29.01.2020 по 01.10.2020, одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби, грошової допомоги для оздоровлення за 2020 рік) / 311128,65 грн. (середній заробіток за весь час затримки розрахунку з 02.10.2020 по 23.10.2021 (387 днів) х 100 = 32,42%. При цьому, сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 32,45% становить: 803,95 грн. (середньоденний заробіток позивача) х 32,45% х 387 (кількість днів затримки розрахунку) = 10096,12 грн. Отже, враховуючи викладене, суд першої інстанції, з врахуванням принципу справедливості та співмірності, прийшов до висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу у розмірі 10096,12 грн, з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком. Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне. У відповідності до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Згідно з вимог ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Відповідно до вимог ч.1 ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. Згідно з вимогами ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч.1 ст.9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Відповідно до ч.2 ст.24 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положенням про проходження військової служби громадянами України. Так, п.242 Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008, передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини. Відповідно до ч.1 ст.116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Частиною 1 ст.117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки до дня фактичного розрахунку. Частиною 2 ст.117 КЗпП України передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Конституційний Суд України в рішенні №4-рп/2012 від 22.02.2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237 1 цього Кодексу роз`яснив : "Згідно зі статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Колегія суддів, окрім іншого, звертає увагу на правову позицію, викладену Верховним Судом в постанові від 30 квітня 2020 року, справа №805/4458/17-а, відповідно до якої, частина перша статті 117 КЗпП України передбачає виплату компенсації за затримку виплати працівникові належних йому сум при звільненні у розмірі середньомісячного заробітку за весь період затримки до дати фактичного розрахунку, але за умови, коли спору щодо суми заборгованості немає. Тобто, тут істотними є факт невиплати належних працівникові сум при звільненні та факт остаточного розрахунку з ним. Інша правова ситуація виникає, коли є спір щодо суми заборгованості із заробітної плати, яку роботодавець повинен виплати працівникові при звільненні. У цьому випадку працівник, за змістом частини другої статті 117 КЗпП України, має право на відшкодування, передбаченого в цій статті, якщо спір буде вирішено на його користь. Якщо ж вимоги працівника буде задоволено частково, то розмір відшкодування встановлює орган, який вирішує спір, у цьому випадку - суд. В останньому випадку суму заборгованості із заробітної плати, а також суму відшкодування за час затримки її виплати визначає суд, враховуючи, з-поміж іншого, такі чинники для його (відшкодування) визначення, як розмір спірної суми, яка підлягає стягненню, істотності цієї частки порівняно з середнім заробітком, інших обставин, які у кожній конкретній ситуації мають значення для визначення розміру відшкодування. Так, правова позиція також уже була висловлена Верховним Судом у постанові від 08.11.2018 у справі №821/2148/16 (провадження № К/9901/33971/18, К/9901/33978/18). При цьому, 26 лютого 2020 року Велика Палата Верховного Суду ухвалила у справі № 821/1083/17 постанову, якою касаційну скаргу Комісії з ліквідації Управління Державної пенітенціарної служби України в Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі залишила без задоволення, а постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 19 жовтня 2017 року у справі № 821/1083/17 залишила без змін. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що немає жодних підстав вважати, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) [у рішенні від 8 квітня 2010 року у справі "Меньшакова проти України"] надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 КЗпП всупереч практиці Верховного Суду України (постанова від 15 вересня 2015 року провадження № 21-1765а15). Вказане рішення ЄСПЛ не може розглядатися як підстава для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 15 вересня 2015 року у справі № 21-1765а15. Разом з тим, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року, статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Звертаючись із вимогою про стягнення відшкодування, визначеного, виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Згідно з ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. Частина 1 ст.117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником. Частина 2 ст.117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору. Отже, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення. Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця. Відтак Велика Палата Верховного Суду підсумувала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення. Також зазначено про те, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц. Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 03.02.2021 по справі №560/6752/20 за позовом [PERSON] до військової частини [NUMBER] про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії позов задоволено частково. Визнано протиправними дії військової частини [NUMBER] щодо обчислення та виплати [PERSON] грошового забезпечення з 29.01.2020 по 01.10.2020, грошової допомоги для оздоровлення за 2020 рік, одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби, без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" станом на 01.01.2020. Зобов`язано військову частину [NUMBER] обчислити та виплатити [PERSON] грошове забезпечення з 29.01.2020 по 01.10.2020, грошову допомогу для оздоровлення за 2020 рік, одноразову грошову допомогу у разі звільнення з військової служби, з урахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" станом на 01.01.2020. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Вказане рішення суду набрало законної сили 22.04.2021 згідно постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 22.01.2021. На виконання рішення суду 27.01.2021 відповідачем виплачено 23.10.2021 нараховане недоотримане грошове забезпечення з 29.01.2020 по 01.10.2020, грошову допомогу для оздоровлення за 2020 рік, одноразову грошову допомогу у разі звільнення з військової служби з урахуванням податків та зборів в сумі 102 378,59 \~грн. В свою чергу, законодавство покладає обов`язок на військову частину (в межах даних правовідносин) виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. У зв`язку з чим колегія суддів приходить до висновку, що відповідач дійсно здійснив бездіяльність в частині непроведення нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Аналізуючи вищевикладене та встановлені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що відповідач провів фактичний, остаточний розрахунок з позивачем в сумі 102\~378,59 грн. поза межами строку, визначеного ст. 116 КЗпП України. Отже, військова частина зобов`язана нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за затримку розрахунку при звільненні - середнє грошове забезпечення (середній заробіток) за період затримки обрахований відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100. Відповідно до пункту 2\~Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" від 08 лютого 1995 року №100\~передбачено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Також, частини 1\~статті 117 КЗпП України\~визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Визначаючись щодо періоду затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на наступне. Суд першої інстанції, приймаючи оскаржуване рішення, прийшов до висновку, що строк затримки за несвоєчасний розрахунок при звільненні слід обраховувати саме з 02.10.2020 (оскільки 01.10.2020 є останнім робочим \~днем позивача) по 23.10.2021. Разом з тим, судом першої інстанції не враховано наступні обставини. Так, рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 03 лютого 2021 року у справі №120/7325/20 у справі за позовом [PERSON] до [INFO] , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: військова частина [NUMBER] про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність [INFO] щодо своєчасної виплати [PERSON] грошової компенсації за неотримане речове майно в період з 01.10.2020 по 27.10.2020. Зобов`язано [INFO] нарахувати та виплатити [PERSON] середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні у розмірі 5727,12 грн. Вказане рішення набрало законної сили згідно постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 07.07.2021. При цьому, судом з Єдиного державного реєстру судових рішень по справі \~№120/7325/20 встановлено, що підставою звернення позивача до суду слугувала несвоєчасна виплата позивачу грошової компенсації за неотримане речове майно за період військової служби по 01.10.2020. Так, зі змісту вказаного рішення вбачається, що 27.10.2020 відповідачем здійснено розрахунок щодо виплати компенсації \~за неотримане речове майно у розмірі 94 237,41 грн. Також, судом встановлено, що рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 11 червня 2021 року у справі №560/490/21 за позовом [PERSON] до військової частини [NUMBER] \~ про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність військової частини [NUMBER] , що полягає у ненарахуванні та невиплаті [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.10.2020 по день фактичного розрахунку 16.12.2020 включно. Стягнуто з військової частини [NUMBER] на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку з грошового забезпечення при звільненні в розмірі 62475,50 грн (шістдесят дві тисячі чотириста сімдесят п`ять гривень 50 коп.) з урахуванням обов`язкових платежів та виплат. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Однак, постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 11 жовтня 2021 року у справі №560/490/21 за позовом [PERSON] до військової частини [NUMBER] про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії апеляційну скаргу військової частини [NUMBER] задоволено частково. Рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 11 червня 2021 року у справі за адміністративним позовом [PERSON] до військової частини [NUMBER] про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії скасовано в частині стягнення з військової частини [NUMBER] на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку з грошового забезпечення при звільненні в розмірі 62475,50 грн. В цій частині прийнято нову постанову, якою позовну вимогу щодо виплатити середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні задоволено частково. Стягнуто з військової частини [NUMBER] на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку з грошового забезпечення при звільненні в розмірі 5078,92 грн (п`ять тисяч сімдесят вісім) гривень 92 коп., з урахуванням обов`язкових платежів та виплат. В іншій частині рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 11.06.2021 залишено без змін. Також, судом встановлено, що підставою звернення до суду з вказаним позовом у справі №560/490/21 слугувало те, що відповідачем несвоєчасно здійснено розрахунок з позивачем при звільненні щодо відрядження та компенсації за піднайом житла в сумі 5078,01 грн. за період з 01.10.2020 по 16.12.2020 Отже, аналізуючи вказані судові рішення, якими на користь позивача вже неодноразово стягувався середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів приходить до висновку про необхідність виключення з загального періоду затримки розрахунку при звільненні в даній справі (який складає з 02.10.2020 по 22.10.2021 386 днів), періодів, за які на користь позивача вже стягувався середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні, \~а саме за рішенням суду у справі №120/7325/20 (з 01.10.2020 по 27.10.2020 27 днів), та за рішенням суду у справі №560/490/21 ( з 01.10.2020 по 16.12.2020 77 днів). При цьому, дата остаточного розрахунку 23.10.2022 не включається до періоду затримки розрахунку при звільненні, оскільки саме в цей день з позивачем було проведено остаточний розрахунок. Таким чином, надаючи оцінку викладеному, колегія суддів вважає, що період затримки розрахунку при звільненні, з урахуванням вищевказаних обставин складає 282 календарних дні. Згідно з довідкою військової частини [NUMBER] № 350/163/1/1139/ від 22.08.2022 середньоденний заробіток позивача становить 803,95 грн. Враховуючи кількість днів затримки розрахунку при звільненні з урахуванням встановлених під час розгляду справи обставин, колегія суддів приходить до висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 226\~713,90 грн. (282 днів х 803,95 грн). Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що при загальному розмірі несвоєчасно виплачених сум грошового забезпечення з 29.01.2020 по 01.10.2020 \~в розмірі 102\~378,59 грн., з відповідача не може бути стягнуто усю суму середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 226\~713,90 грн., оскільки така істотно перевищує розмір несвоєчасно виплачених сум. При цьому, застосування судом критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц. За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Разом з цим, 30 листопада 2020 року Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалив постанову у справі № 480/3105/19, у частині, що стосується виплати середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку, зазначив про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку. Наведений підхід до вирішення питання обрахунку належного до виплати розміру середнього заробітку підтримано Верховним Судом у низці постанов, зокрема від 23 грудня 2020 року у справі № 825/1732/17, від 29 грудня 2020 року у справі № 520/11337/18. Згідно наданої військовою частиною [NUMBER] інформації щодо проведених виплат при звільненні [PERSON] йому було виплачено 418 690,42 грн. Також, судом враховано, що 27.10.2020 відповідачем виплачено компенсацію \~за неотримане речове майно у розмірі 94 237,41 грн., та а також 16.12.2020 компенсацію за відрядження та компенсації за піднайом житла в сумі 5078,01 грн. Тобто, загальна сума виплат, які належали позивачу на момент звільнення складає 518\~005,84 грн. В свою чергу, сума належних позивачу виплат за період з 29.01.2020 по 01.10.2020, виплачена на виконання рішення суду, складає 19,76% від загальної суми, яка підлягала виплаті в день звільнення. При цьому, обрахована сума середнього заробітку за несвоєчасну виплату індексації грошового забезпечення відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, становить 226\~713,90 грн. Таким чином, враховуючи принцип пропорційності та співмірності, а також правову позицію Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19, колегія суддів приходить до висновку, що \~належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача є стягнення на користь [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 44\~798,67 грн.(19,76% від 226\~713,90 грн.). Отже, з врахуванням принципу справедливості та співмірності, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції частково дійшов помилкового висновку в частині розрахунку суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, а тому оскаржуване \~рішення підлягає скасуванню в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити [PERSON] кошти в сумі 10096,12 грн. за несвоєчасний розрахунок при звільненні з 02.10.2020 по 23.10.2021. При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що прийняте по суті рішення за наслідками розгляду апеляційної скарги військової частини [NUMBER] про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 44\~798,67 грн. не погіршує правове становище апелянта (військової частини [NUMBER] ), оскільки при здійсненні розрахунку судом першої інстанції допущена технічна помилка та замість правильної суми за відповідним розрахунком, наведеним в рішенні Хмельницького окружного адміністративного суду від 03.03.2022, який складає 100\~867,90 грн., зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні в сумі 10\~096,12 грн. З огляду на викладене, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії, чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникла б необхідність повторного звернення до суду. За приписами частини 5\~статті 242 КАС України\~при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. За приписами частини 5 статті 242 КАС України при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Крім того, колегія суддів звертає увагу, що ЄСПЛ у п.36 по справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), №37801/97 від 1 липня 2003 року зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. Рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п.30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року). Судова колегія зазначає, що згідно з практикою ЄСПЛ, зокрема, в рішенні по справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, п.29). У відповідності з статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. У силу п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Згідно зі ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції в частині, оскільки ні мотивувальна частина, ні резолютивна частина рішення суду першої інстанції не вирішенні з урахуванням вимог законодавства. А саме, в частині обрахунку суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням висновків, викладених в постанові суду апеляційної інстанції. З огляду на викладені обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за несвоєчасний розрахунок та прийняття нового в цій частині.\~\~\~\~\~

Результат розгляду: partial