Рішення адміністративного суду від 2022-09-20 00:00:00+03

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася Фізична особа-підприємець [PERSON] (надалі - позивач) з адміністративним позовом до Головного управління Державної податкової служби у місті Києві (надалі - відповідач, правонаступник - Головне управління ДПС у місті Києві, як відокремлений підрозділ ДПС), в якому просила суд: - з урахуванням заяви про зміну предмета позову, просить суд визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м. Києві №0073454204 від 20.09.2019 року, №0037274204 від 21.05.2019 року, №0073504204 від 20.09.2019 року, №0037114204 від 21.05.2019 року, №0037934204 від 23.05.2019 року, №0037964204 від 23.05.2019 року, №0037954204 від 23.05.2019 року, 0037894204 від 23.05.2019 року, №007337 від 20.09.2019 року, №0037004204 від 21.05.2019 року, №003706404 від 21.05.2019 року. В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що контролюючим органом планову документальну виїзну перевірку діяльності позивача проведено з грубим порушенням процедури, встановленої податковим кодексом України, оскільки перевірку проведено у приміщенні податкової інспекції, що є самостійною підставою для скасування прийнятих за її результатами актів індивідуальної дії. Позивач зауважує, що не відмовляв у допуску до перевірки та не надавав жодної згоди на проведення виїзної перевірки в приміщенні органу ДФС. На думку позивача, зміст акта перевірки викладено у більшості не точно та таким чином, що виключає можливість ідентифікувати порушення, про яке стверджує відповідач. Крім того, позивач наголошує на численних помилках, зазначених в акті перевірки, що свідчить про безпідставність оскаржуваних повідомлень-рішень. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 червня 2021 року адміністративний позов задоволено повністю: - визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м. Києві №0073454204 від 20.09.2019 року, №0037274204 від 21.05.2019 року, №0073504204 від 20.09.2019 року, №0037114204 від 21.05.2019 року, №0037934204 від 23.05.2019 року, №0037964204 від 23.05.2019 року, №0037954204 від 23.05.2019 року, 0037894204 від 23.05.2019 року, №007337 від 20.09.2019 року, №0037004204 від 21.05.2019 року, №003706404 від 21.05.2019 року; - стягнуто з Головного управління Державної податкової служби у м. Києві за рахунок бюджетних асигнувань на користь Фізичної особи-підприємця [PERSON] витрати по сплаті судового збору у розмірі 5 377 (п`ять тисяч триста сімдесят сім) гривень 90 (дев`яносто) копійок; - стягнуто з Головного управління Державної податкової служби у м. Києві за рахунок бюджетних асигнувань на користь Фізичної особи-підприємця [PERSON] понесені ним витрати по сплаті витрат на правову (правничу) допомогу в розмірі 3000,00 (три тисячі) гривень 00 копійок. Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, відповідачем (надалі - апелянт) подано апеляційну скаргу, в якій, зазначаючи про неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та здійснення порушень процесуальних норм, просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Вимоги апеляційної скарги обґрунтовано тим, що позивачем не надано до перевірки документи, пов`язані із здійсненням підприємницької діяльності, а тому достовірність та повноту відображення у податковій звітності доходу і витрат не є можливим. На адресу суду апеляційної інстанції від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи в режимі відеоконференції. Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 вересня 2022 року клопотання представника позивача про проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів - задоволено. Забезпечено участь представника позивача у судовому засіданні, яке призначено на 11 год. 35 хв. 20 вересня 2022 року, в режимі відеоконференції відповідно до Порядку роботи з технічними засобами відеоконференцзв`язку під час судового засідання в адміністративному, цивільному та господарському процесах за участі сторін поза межами приміщення суду, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 23 квітня 2020 року № 196. В судовому засіданні представник апелянта підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі та просив її задовольнити. Проте, під час розгляду апеляційної справи, у зв`язку з технічною неможливістю підключитися до представника позивача, судом було продовжено розгляд справи за участі представника відповідача. Представник апелянта заперечував проти апеляційної скарги в повному обсязі та зазначив, що підстав для задоволення позову не існує, оскільки рішення суду прийнято у відповідності до вимог законодавства. В матеріалах справи міститься відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач заперечував проти задоволення апеляційної скарги відповідача в повному обсязі, з підстав викладених у письмовому відзиві на апеляційну скаргу. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 03.12.1999 року [PERSON] зареєстрований як Фізична особа-підприємець та здійснює підприємницьку діяльність за КВЕД 47.11 (основна) - роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами. Так, 21 лютого 2019 року Головним управлінням ДФС у м. Києві на підставі ст.ст. 20, 77, 82 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VІ, зі змінами та доповненнями, п. 2, п. 2 частини 1 ст. 13 р. IV, ст. 25 розділу VI Закону України від 08.07.2010 року "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", зі змінами та доповненнями, прийнято наказ №2294 "Про проведення документальної планової перевірки фізичної особи-підприємця [PERSON] (рнокпп [NUMBER] )". Вказаним Наказом вирішено провести документальну планову виїзну перевірку фізичної особи-підприємця [PERSON] з 14.03.2019 року по дату завершення перевірки, тривалістю 10 робочих днів, з метою дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2017 року по 31.12.2018 року, валютного - за період з 01.01.2017 року по 31.12.2018 року, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - за період з 01.01.2017 року по 31.12.2018 року. За результатами перевірки складено Акт від 10 квітня 2019 року № 823/26-15-42-04/ [NUMBER] (надалі - Акт перевірки). На підставі висновків акту перевірки контролюючим органом прийнято податкове повідомлення-рішення від 20 вересня 2019 року: - № 0073454204, яким встановлено порушення п. 177.2, п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України та застосовано штрафні санкції (50%) на підставі ч. 2 п. 123.1 ст. 123 Податкового кодексу України, в сумі - 106499,75 грн. разом до сплати: 319499,24 грн. в т. ч. - основний платіж - 212 999,49 грн., фін.. санкція - 106499, 75 грн.; - №0073504204, яким встановлено порушення п. п. 1.1 п. п. 1.2. п.п.1.3 п. 16-1 підр. 10 розд. ХХ Податкового кодексу України та застосовано штрафні санкції (50%) на підставі ч. 2 п. 123.1 ст. 123 Податкового кодексу України в сумі - 8874,98 грн. разом до сплати: 26624,94 грн. в т. ч. - основний платіж 17749,96 грн. - фін. Санкція 8874,98 грн.; - №007337, яким встановлено порушення п. 57.3 ст. 57 Податкового кодексу України та зобов`язано сплатити штраф у розмірі 10% у сумі 992,90 грн. Не погоджуючись з спірними податковими повідомленнями-рішеннями позивач звернувся до Державної фіскальної служби України зі скаргою щодо скасування спірних рішень. Рішенням Державної фіскальної служби України №39716/6/99-99-11-05-01-25 від 19.08.2019 року скасовано податкове повідомлення-рішення №0037264204 від 21.05.2019 року в частині застосування штрафних санкцій у сумі 3000 грн. та податкове повідомлення-рішення №0037824204 від 23.05.2019 року в частині зайво нарахованих податкових зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб у сумі 13171 грн. 25 коп., штрафних санкцій - 6585 грн. 62 коп., податкове повідомлення-рішення №0037854204 в частині зайво нарахованих податкових зобов`язань з військового збору у сумі 1097 грн. 60 коп., штрафних санкцій - 548 грн. 80 коп. Так, на підставі Акту перевірки №9823/26-15-42-04/ [NUMBER] від 10.04.2019 року та рішення Державної фіскальної служби України №39716/6/99-99-11-05-01-25 від 19.08.2019 року, контролюючим органом прийнято 20.09.2019 року податкові повідомлення-рішення: - №0073454204 в частині зайво нарахованих податкових зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб у сумі 13171 грн. 25 коп., штрафних санкцій - 6585 грн. 62 коп.; - №0073504204 від 20.09.2019 року в частині зайво нарахованих податкових зобов`язань з військового збору у сумі 1097 грн. 60 коп., штрафних санкцій - 548 грн. 80 коп.; - №007337 від 20.09.2019 року, в частині застосування штрафних санкцій у сумі 3000 грн. Позивач, не погоджуючись з спірними податковими повідомленнями-рішеннями, звернувся з відповідним позовом до суду. Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що у відповідача були відсутні підстави для прийняття оскаржуваних повідомлень-рішень, якими визначено грошове зобов`язання позивачу, оскільки фактично відповідачем не здійснено перевірку ФОП [PERSON] , а висновки про порушення останнім норм податкового законодавства здійснені на підставі баз даних контролюючого органу та з посиланням на не підтвердження даних податкової звітності первинними документами. Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного. Відповідно до положень ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відносини, які виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює та визначає Податковий кодекс України. Відповідно до статті 20 Податкового кодексу України контролюючі органи мають право, зокрема: проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення; запитувати та вивчати під час проведення перевірок первинні документи, що використовуються в бухгалтерському обліку, регістри, фінансову, статистичну та іншу звітність, пов`язану з обчисленням і сплатою податків, зборів, платежів, виконанням вимог законодавства, контроль за додержанням якого покладено на контролюючі органи. Згідно пункту 75.1 статті 75 Кодексу контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки. Відповідно до підпункту 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 ПК України документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків. Документальна планова перевірка проводиться відповідно до плану-графіка перевірок. Документальною виїзною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться за місцезнаходженням платника податків чи місцем розташування об`єкта права власності, стосовно якого проводиться така перевірка. Статтею 77 ПК України передбачено порядок проведення документальних планових перевірок. Згідно пункту 77.4 статті 77 ПК України про проведення документальної планової перевірки керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу приймається рішення, яке оформлюється наказом. Право на проведення документальної планової перевірки платника податків надається лише у випадку, коли йому не пізніше ніж за 10 календарних днів до дня проведення зазначеної перевірки вручено під розписку або надіслано рекомендованим листом з повідомленням про вручення копію наказу про проведення документальної планової перевірки та письмове повідомлення із зазначенням дати початку проведення такої перевірки. Статтею 81 ПК України визначено умови та порядок допуску посадових осіб контролюючих органів до проведення документальних виїзних та фактичних перевірок. Так, посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред`явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, таких документів: направлення на проведення такої перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, реквізити наказу про проведення відповідної перевірки, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) або об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична), підстави, дата початку та тривалість перевірки, посада та прізвище посадової (службової) особи, яка проводитиме перевірку. Направлення на перевірку у такому випадку є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, що скріплений печаткою контролюючого органу; копії наказу про проведення перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) та у разі проведення перевірки в іншому місці - адреса об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична перевірка), підстави для проведення перевірки, визначені цим Кодексом, дата початку і тривалість перевірки, період діяльності, який буде перевірятися. Наказ про проведення перевірки є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу та скріплення печаткою контролюючого органу; службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки. Як вірно встановлено судом першої інстанції, з наказу від 21 лютого 2019 року № 2294 вбачається, що Головним управлінням ДФС у м. Києві прийнято рішення про проведення документальної позапланової виїзної перевірки фізичної особи-підприємця [PERSON] тривалістю 10 робочих днів з 14 березня 2019 року (а.с. 20). Разом з тим, як вбачається з акту перевірки від 10 квітня 2019 року № 823/26-15-42-04/ [NUMBER] , документальну планову виїзну перевірку ФОП [PERSON] фактично було проведено в приміщенні Головного управління ДФС у м. Києві, у той час, як відповідно до положень підпункту 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 Податкового кодексу України документальною виїзною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться за місцезнаходженням платника податків, а не в приміщенні податкового органу. При цьому відповідачем, зокрема в апеляційній скарзі, не зазначено правових підстав проведення виїзної перевірки в приміщенні податкового органу, не повідомлено про можливу помилку в наказі на проведення перевірки щодо її виду, натомість зауважено, що податковим органом проводилась камеральна перевірка своєчасності сплати єдиного внеску, що не потребує виїзду на місце здійснення господарської діяльності платника податків. Однак, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції стосовно того, що Податковим кодексом України не передбачено право посадових осіб контролюючого органу на проведення документальної планової виїзної перевірки в приміщенні податкової інспекції. Крім того, відповідачем фактично проведено камеральну перевірку з питань, які можуть бути предметом лише документальної перевірки. При цьому, з акта перевірки вбачається та апелянтом підтверджено, що відповідні висновки за результатами перевірки здійснені без будь-якої первинної документації бухгалтерського та податкового обліків. Таким чином, оскільки проведення документальної планової виїзної перевірки ФОП [PERSON] здійснено податковим органом у спосіб, що не передбачений для відповідного виду перевірок, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність проведеної перевірки позивача. Колегія суддів звертає увагу, що дані обставини встановлені Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 травня 2020 року, яке набрало законної сили 08 вересня 2020 року, а отже, у відповідності до вимог частини 4 статті 78 КАС України не підлягають повторному дослідженню. Також, суд апеляційної інстанції врахує висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 25 листопада 2021 року по справі № 440/1961/19, відповідно до якого у питаннях дотримання контролюючими органами процедури проведення перевірки, істотне значення має встановлення обставин забезпечення платникам податків можливості реалізувати їх права, передбачені ПК України, а у разі їх порушення - чи могло це істотно вплинути на правильність та обґрунтованість висновків контролюючого органу, здійснених за результатами такої перевірки, на підставі яких прийняті рішення. Враховуючи обставини, які не заперечуються сторонами у цій справі, після початку проведення перевірки контролюючим органом не здійснило усіх залежних від нього заходів задля забезпечення платнику податків можливості надати усі наявні у нього первинні та інші документи, пов`язані із предметом перевірки. Жодних запитів на отримання документів контролюючим органом не направляло, актів про відмову у наданні документів та/або ненадання документів до перевірки не складало, і фактично за власним (одноосібним) рішенням провело перевірку на підставі наявної у контролюючого органу податкової інформації. Отже, недотримання відповідачем порядку проведення планової виїзної документальної перевірки нівелює правові наслідки такої перевірки, а тому прийняті за наслідками такої перевірки податкові повідомлення-рішення є протиправними. Щодо посилання представника відповідача на те, що під час перевірки, яка здійснювалася, не були обов`язкові первинні документи, колегія суддів критично ставиться, оскільки було призначено планову перевірку, а не фактичну (камеральну) перевірку. Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що апелянтом не оскаржується рішення першої інстанції в частині стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу, а отже в розумінні вимог статті 308 КАС України, колегія суддів не надає оцінку правомірності прийняття рішення щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу. Таким чином, судова колегія доходить висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують. Крім того, колегія суддів звертає увагу, що зміст апеляційної скарги є ідентичним відзиву на адміністративний позов, а отже, доводи, викладені заявником в апеляційній скарзі були предметом дослідження суду першої інстанції і не знайшли свого належного підтвердження під час розгляду апеляційної скарги. Судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін. Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Результат розгляду: denied