Рішення адміністративного суду від 2022-02-22 00:00:00+02

в липні 2021 року [PERSON] звернувся до Хмельницького окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини [NUMBER] , Міністерства оборони України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що при звільненні з військової служби та виключенні з 29.06.2021 зі списків особового складу, відповідачем протиправно не було проведено усіх необхідних розрахунків. Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 06 грудня 2021 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини [NUMBER] Міністерства оборони України щодо не проведення нарахування та виплати [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.09.2018 по 29.06.2021. Стягнуто з Військової частини [NUMBER] Міністерства оборони України на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.09.2018 по 29.06.2021 в сумі 27172 (двадцять сім тисяч сто сімдесят дві) гривні 75 коп., з відрахуванням з такої суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити а задоволенні позовних вимог повністю. Апеляційну скаргу відповідач обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також суд першої інстанції не в повній мірі дослідив обставини справи та надав неповну оцінку доказам наявним в матеріалах справи. Зазначає, що відсутні підстави для застосування відповідальності, передбаченої статтями 116, 117 КЗпП. Просить в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Крім того, в апеляційній скарзі апелянт просить залучити до участі у справі, як належного відповідача, Департамент фінансів Міністерства Оборони України, щодо чого колегія суддів зазначає наступне. Відповідно до ч.7ст.48 КАС України заміна відповідача допускається до ухвалення рішення судом першої інстанції. З системного аналізу наведених правових норм можна дійти висновку про те, що допустити заміну належної сторони або залучити до участі співвідповідача у справі може виключно суд першої інстанції за умови згоди позивача та незмінності підсудності адміністративної справи, а можливості заміни неналежної сторони судом апеляційної інстанції КАС України не передбачено. Тож, враховуючи зазначені вище положення КАС України, колегія суддів дійшла висновку, що вимоги апелянта щодо залучення у справу Департамент фінансів Міністерства Оборони України, як належного відповідача та розгляд заявлених до нього позовних вимог судом апеляційної інстанції не ґрунтуються на положеннях законодавства. Оскільки такі позовні вимоги мають бути розглянуті судом першої інстанції, і тільки тоді можуть бути переглянуті в апеляційному порядку. Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, з огляду на наступне. Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується наявними в справі матеріалами, позивач проходив військову службу у Військовій частині [NUMBER] Міністерства оборони України. Відповідно до наказу командира Військової частини [NUMBER] від 28 вересня 2018 року № 196 [PERSON] , командира такелажного взводу такелажного відділення, звільненого наказом начальника 1631 артилерійської бази озброєння (1 розряду) від 24 вересня 2018 року № 8 - рс з військової служби у запас за підпунктом «к» пункту 2 частини 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», з 28 вересня 2018 року виключено зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік до Шепетівського ОМВК Хмельницької області. Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 10.09.2020 по справі №560/3267/20 адміністративний позов [PERSON] задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини [NUMBER] щодо ненарахування та невиплати [PERSON] індексації грошового забезпечення з 01 січня 2016 року по 28 вересня 2018 року. Зобов`язано військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити [PERSON] індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 вересня 2018 року. На виконання рішення по справі №560/3267/20 Військовою частиною [NUMBER] нараховано та 17.11.2020 виплачено індексацію грошового забезпечення шляхом перерахунку на картковий рахунок позивача грошових коштів в сумі 17688,66 грн. Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 17.11.2020 по справі №560/3268/20 адміністративний позов [PERSON] задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини [NUMBER] щодо невиплати [PERSON] грошової компенсації за 28 календарних днів додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2018 рік. Зобов`язано Військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити [PERSON] грошову компенсацію за 28 календарних днів додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2018 рік. На виконання рішення по справі №560/3268/20 Військовою частиною [NUMBER] нараховано та 29.06.2021 виплачено грошову компенсацію за 28 календарних днів додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2018 рік шляхом перерахунку на картковий рахунок позивача грошових коштів в сумі 9483,58 грн. Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції дійшов висновку, щодо обґрунтованості позовних вимог, та з врахуванням принципу справедливості та співмірності, суд вважав, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу у розмірі 27172,75 грн., з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком. Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне. Згідно з положеннями статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України від 20 грудня 1991 року №2011-XII Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей (далі Закон №2011-ХІІ). Згідно з положеннями статті 1 Закону №2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом. Пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (далі-Положення №1153/2008) визначено, що після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини. Водночас, спеціальними нормативно-правовими актами не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям за час затримки розрахунку при звільненні. Такий порядок встановлений Кодексом законів про працю України, тому, колегія суддів дійшла висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31.10.2019 у справі №2340/4192/18 (адміністративне провадження №К/9901/24531/19). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 5 стаття 242 Кодексу адміністративного судочинства України). Згідно зі ст. 116 КЗпП України\~при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ч.1 ст. 117 КЗпП України\~в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~ \~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно з ч.2 ст. 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Таким чином, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. За змістом частини першої\~статті 117 КЗпП України\~обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. Отже, частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником. Водночас, частина друга\~статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору. Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій\~статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення. Зазначені правові висновки щодо застосування статті 117 КЗпП України\~ викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 по справі №821/1083/17. З огляду на зазначене колегія суддів вважає помилковими доводи відповідача про те, що у спірному випадку на нього не поширюється відповідальність, передбачена\~ ст. 117 КЗпП України. Так, рішеннями суду у справі №560/3267/20 та № 560/3268/20 підтверджено, що при звільненні з військової служби позивач мав право на виплату індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 вересня 2018 року та грошової компенсації за 28 календарних днів додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2018 рік. Таким чином, після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої\~статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Отже, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи КЗпП України. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 13 лютого 2020 року по справі №813/356/16. Таким чином, колегія суддів погоджується з доводами суду першої інстанції, що позивач має право на виплату йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні згідно статті 117 КЗпП України, тому бездіяльність Військової частини [NUMBER] щодо не проведення нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є протиправною. Переглядаючи правомірність прийнятого судом першої інстанції рішення щодо позовної вимоги про стягнення середнього заробітку, колегія суддів зазначає наступне. Обчислення середнього заробітку за період затримки розрахунку проводиться із застосуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100. Відповідно до положень абзацу 3 п.2 Порядку №100 передбачено, що у всіх інших випадках (крім випадків обчислення середньої заробітної плати для оплати щорічної відпустки) збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно з положеннями п. 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Таким чином, згідно з чинним законодавством нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовцям проводиться шляхом множення середньоденного грошового забезпечення на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім грошовим забезпеченням. Середньоденне грошове забезпечення військовослужбовця обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню, та визначається діленням грошового забезпечення за фактично відпрацьовані протягом цих двох місяців календарні дні на число календарних днів за цей період. Так, у відповідності до довідки відповідача про розмір грошового забезпечення, позивачу нараховано за липень - серпень 2018 року 20904,80 грн. Сукупна кількість календарних днів за цей період складає 62 дня. Отже, середньоденне грошове забезпечення позивача складає 337,17 грн. (20904,80 грн.: 62 календарний день). Затримка розрахунку при звільненні становить 1006 календарних днів (період з 28.09.2018 до 29.06.2021). Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, обчислений згідно Порядку №100, становить 339193,02 грн. (середньоденне грошове забезпечення 337,17 грн. х 1006 календарних днів). Крім того, колегія суддів звертає увагу на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пунктах 39-41 постанови від 18.03.2020 по справі №711/4010/13-ц, згідно яких встановлений ст.117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця. Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, як спеціальний вид відповідальності роботодавця, має на меті відшкодувати працівникові збитки від порушення його майнових прав. Втім, така компенсація повинна бути адекватною та відповідати принципу співмірності, а не розглядатися як спосіб збагачення за рахунок роботодавця. Стягнення з відповідача на користь позивача суми середнього заробітку, яка перевищує розмір фактично невиплачених позивачеві сум при звільненні, буде неспівмірним з тією шкодою для законних прав, якої позивач зазнав у зв`язку з протиправною бездіяльністю відповідача. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до ст. 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке: 1. Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором. 2.Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум. 3. Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника. 4. Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Аналогічні висновки викладені також Верховним Судом у постанові від 20 травня 2020 року у справі №816/1640/17. У п.77-78 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року по справі №761/9584/15-ц також зазначено, що законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. У пункті 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року по справі №761/9584/15-ц викладено правову позицію, відповідно до якої з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Тому Велика Палата Верховного Суду також відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України. З врахуванням принципу справедливості та співмірності середній заробіток за час затримки розрахунку має бути розрахований з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком позивача. Такий висновок узгоджується також з правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, у постановах від 24.07.2019 у справі №805/3167/18-а, від 03.04.2019 у справі №662/1626/17 та від 30.10.2019 у справі №806/2473/18. Істотність частки невиплаченої при звільненні суми індексації грошового забезпечення та грошової компенсації за 28 календарних днів додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2018 рік в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає: 27172,24 грн. (розмір несвоєчасно виплаченої суми) / 339193,02 грн. (середній заробіток за весь час затримки розрахунку) х 100 = 8,011%. Сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 8,011% становить: 337,17 грн. (середньоденний заробіток позивача) х 8,011% х 1006 (днів затримки розрахунку) = 27172,75 грн. Отже, з врахуванням принципу справедливості та співмірності, колегія суддів погоджується з доводами суду першої інстанції, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу у розмірі 27172,75 грн., з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком, а тому слід стягнути з Військової частини [NUMBER] на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 27172,75 грн. Водночас, стягуючи з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід зазначити про відрахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, а не суду, тому розрахунки, наведені в судовому рішенні, є тією сумою коштів, з яких в подальшому роботодавцем здійснюються утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів. Аналогічна правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду 08 листопада 2018 у справі №805/1008/16-а. Колегія суддів також не приймає до уваги посилання відповідача на телеграму Міністра оборони України від 31.12.2015 року № 248/3/9/1/1150 та роз`яснення Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 04.01.2016 року № 248/3/9/1/2, оскільки відповідно до п. 14 Порядку № 1078 роз`яснення щодо застосування цього Порядку надає Мінсоцполітики. Крім того, слід зазначити, що вказані телеграма та роз`яснення не є нормативно-правовими актами. Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи Зазначеним вимогам закону судове рішення відповідає. Таким чином, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Результат розгляду: denied