Рішення адміністративного суду від 2022-02-15 00:00:00+02

В липні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до військової частини [NUMBER] в кому просив визнати протиправними дії відповідача щодо не нарахування та не виплати йому середнього заробітку за період затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому середній заробіток за період з 03.07.2018 по 29.06.2021 (день виконання рішень судів, виплату коштів). Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 03 листопада 2021 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність військової частини [NUMBER] щодо не нарахування та не виплати [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.07.2018 по 29.06.2021. Зобов`язано військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.07.2018 по 29.06.2021 в сумі 10000 гривень (десять тисяч гривень). У іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто на користь позивача понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 908 гривень (дев`ятсот вісім гривень) за рахунок бюджетних асигнувань військової частини [NUMBER] . Не погоджуючись з вказаним рішенням відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову. Розглянувши матеріали справи, колегія суддів апеляційної інстанції, дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, виходячи з наступного. Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивач проходив військову службу на посаді командира автомобільного взводу (легкових автомобілів) автомобільної роти батальйону забезпечення військової частини [NUMBER] . Наказом командира військової частини [NUMBER] (по стройовій частині) від 03.07.2018 № 126, прапорщика [PERSON] , командира автомобільного взводу (легкових автомобілів) \~автомобільної роти батальйону забезпечення, звільненого наказом командира військової частини [NUMBER] (по особовому складу) від 03.07.2018 № 28-РС з військової служби у запас за п. «б» частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з 03 липня 2018 року увільнено від займаної посади осаду та виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів грошового. У зв`язку з невиплатою позивачу при звільненні з військової служби грошової компенсації \~за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2018 роки та індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по день звільнення, позивач звернувся до суду з відповідними позовами. Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 19.01.2021 у справі за № 120/6727/20-а позовні вимоги [PERSON] задоволено та зобов`язано військову частині [NUMBER] нарахувати та виплатити на його користь грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2018 роки. На виконання даного судового рішення, відповідачем 23.03.2021 було перераховано на картковий рахунок позивача грошові кошти в сумі 18382,58 грн., про що свідчить зведена відомість сум зарахування на рахунки від 23.03.2021. Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 09.03.2021 у справі за № 120/8456/20-а позовні вимоги [PERSON] також задоволено, зобов`язано військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.03.2018, враховуючи базовий місяць січень 2008 року. На виконання цього судового рішення, 29.06.2021 відповідачем було перераховано на картковий рахунок позивача грошові кошти в сумі 4435,66 грн., про що також свідчить зведена відомість сум зарахування на рахунки від 29.06.2021. Відтак, в межах спірних відносин позивач вказує у своїй позовній заяві на проведення відповідачем остаточного розрахунку при звільненні фактом виконання останнього судового рішення, що мало місце 29.06.2021. Вважаючи дії відповідача щодо не виплати середнього заробітку за період з 03.07.2018 по 29.06.2021 як компенсацію за затримку розрахунку при звільнені згідно статті 117 КЗпП України протиправними, тому звернувся до суду з даним адміністративним позовом. Суд першої інстанції при ухваленні оскарженого рішення виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог, а відтак наявності підстав для часткового задоволення адміністративного позову. Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне. Так, відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу. За змістом ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. В силу ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно з ч.2 ст.117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Таким чином, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. За правилами ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. Тобто, ч.1 ст.117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником. При цьому, ч.2 ст. 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору. Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч. 1 ст. 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення. Зазначені правові висновки щодо застосування ст. 117 КЗпП України викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 по справі №821/1083/17. Отже, є помилковими доводи відповідача про те, що у спірному випадку на нього не поширюється відповідальність, передбачена ст. 117 КЗпП України. Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 19.01.2021 у справі за № 120/6727/20-а підтверджено, що при звільненні з військової служби позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним у 2015-2018 роках додаткову відпустку, як учаснику бойових дій. Таким чином, після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Враховуючи наведене, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи КЗпП України. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 13 лютого 2020 року по справі №813/356/16. Враховуючи наведене, позивач має право на виплату йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні згідно статті 117 КЗпП України. Як наслідок, бездіяльність військової частини [NUMBER] щодо не проведення нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є протиправною. Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, та повністю спростовуються встановленими у справі обставинами.

Результат розгляду: denied