Рішення адміністративного суду від 2023-03-23 00:00:00+02

[PERSON] звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив: визнати протиправними дії Офісу Генерального прокурора з не нарахування та не виплати у період з 05.01.2016 року по 19.06.2017 року грошового забезпечення із застосуванням приписів постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 року №1090 «Про затвердження Порядку виплати щомісячної надбавки за вислугу років прокурорам та іншим працівникам органів прокуратури»; зобов`язати Офіс Генерального прокурора здійснити перерахунок належного грошового забезпечення за період з 05.01.2016 року по 19.06.2017 року з урахуванням приписів та періоду дії постанов Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» від 31.05.2012 року №505, «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу» від 07.11.2007 року №1294, «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 року №704 та наказів Міністра оборони України від 11.06.2008 року №260 та виплатити різницю між фактично отриманим та належним після перерахунку до сплати грошовим забезпеченням. В обґрунтування позову зазначено, що позивач проходив військову службу у Збройних Силах України та був відряджений до Генеральної прокуратури України із залишенням на військовій службі, з квітня 2003 року по вересень 2020 року безперервно проходив службу на різних посадах в органах прокуратури. Вказує, що грошове забезпечення у період з 05.01.2016 року по 19.06.2017 року підлягало розрахунку з урахуванням положень постанов Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 року №505, від 07.11.2007 року №1294, від 30.08.2017 року №704 та наказу Міністра оборони України від 11.06.2008 року №260. Застосування відповідачем у вказаний період положень постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 року №1090 при розрахунку грошового забезпечення вважає неправомірним, таким, що призвело до виплати окладу за військовим званням для розрахунку вислуги років у зменшеному (неналежному) розмірі. Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2022 року адміністративний позов задоволено. Суд визнав протиправними дії Офісу Генерального прокурора з не нарахування та не виплати [PERSON] у період з 05.01.2016 року по 19.06.2017 року грошового забезпечення із застосуванням приписів постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 року №1090 «Про затвердження Порядку виплати щомісячної надбавки за вислугу років прокурорам та іншим працівникам органів прокуратури». Зобов`язав Офіс Генерального прокурора здійснити перерахунок належного [PERSON] грошового забезпечення за період з 05.01.2016 року по 19.06.2017 року з урахуванням приписів та періоду дії постанов Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 року №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури», від 07.11.2007 року №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу», від 30.08.2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» та наказів Міністра оборони України від 11.06.2008 року №260 та виплатити різницю між фактично отриманим та належним після перерахунку до сплати грошовим забезпеченням. Вирішуючи спір по суті та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що частиною 4 статті 27 Закону України «Про прокуратуру» встановлено відмінності правового статусу прокурорів військової прокуратури, які проходять військову службу відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та інших законодавчих актів України, якими встановлено правові та соціальні гарантії, пенсійне, медичне та інші види забезпечення, передбачені законодавством для осіб офіцерського складу Збройних Сил України, та інших прокурорів, а відтак при нарахуванні та виплаті грошового забезпечення останнім підлягають застосуванню, зокрема, положення постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 року №1294, які є спеціальними по відношенню до постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 року №1090. Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, Офіс Генерального прокурора подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки положенням частини 8 статті 81 Закону України «Про прокуратуру», Порядку виплати щомісячної надбавки за вислугу років прокурорам та іншим працівникам органів прокуратури, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 року №1090, і помилково не враховано, що військовослужбовці, які проходять службу в прокуратурі та перебувають у трудових відносинах з органами прокуратури, повинні отримувати заробітну плату (посадовий оклад, премії та надбавки, зокрема, за вислугу років та інші виплати, передбачені законодавством) у розмірі і порядку, визначених саме законодавством для працівників органів прокуратури. Отже, безпідставними є висновки суду першої інстанції про застосування до спірних правовідносин положень постанов Кабінету Міністрів України, які регулюють порядок грошового забезпечення військовослужбовців, а не прокурорів. Постанова Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 року №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» не є спеціальною по відношенню до приписів постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 року №1090, саме які підлягають застосуванню до спірних правовідносин. Судом першої інстанції з`ясовано та як встановлено під час апеляційного розгляду, [PERSON] проходив військову службу у Збройних Силах України та був відряджений до Генеральної прокуратури України із залишенням на військовій службі. З квітня 2003 року по 10.09.2020 року позивач безперервно проходив службу на різних посадах в органах прокуратури України. 02.02.2005 року позивачем укладено з Міністерством оборони України контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та відряджено до Генеральної прокуратури України. У період з 04.11.2015 року по 19.06.2017 року позивач проходив службу на посаді заступника прокурора у військовій прокуратурі Донецького гарнізону, яка підпорядковувалась військовій прокуратурі сил антитерористичної операції. У зв`язку з тим, що військова прокуратура сил антитерористичної операції дислокувалась безпосередньо в зоні бойових дій, функції кадрового та бухгалтерського підрозділу з серпня 2015 ро купо 01.01.2019 року покладались на вказані підрозділи Генеральної прокуратури України. У вересні 2021 року позивач звертався до Офісу генерального прокурора України із заявою, в якій просив здійснити перерахунок надбавки за вислугу років та інших складових грошового забезпечення. Розглянувши звернення, у задоволенні вказаних вимог позивачу було відмовлено, про що повідомлено у листі від 20.10.2021 року №21-2772вих-21. Як на підставу для залишення вимог заявника без задоволення, відповідач послався на те, що виплата позивачу надбавки за вислугу років з січня 2016 року по червень 2017 року здійснена у відповідності до положень постанови Кабінету Міністрів України №1090, а отже з дотриманням чинного законодавства та прийнятих нормативно-правових актів. Не погоджуючись із діями відповідача, посилаючись на їх необґрунтованість та неправомірність, позивач звернувся до суду із цим позовом за захистом своїх прав та інтересів. Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного. Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаних із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призивом. Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу є військовослужбовцями. Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами. Одним із видів військової служби є військова служба за контрактом осіб сержантського, старшинського і офіцерського складу. Частинами 1, 2 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року №2011- XII передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Також, слід враховувати, що правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначені Законом України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року №1697-VII. За правилами статті 4 Закону України від 14.10.2014 року №1697-VII організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. За змістом частини 4 статті 27 Закону України від 14.10.2014 року №1697-VII (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) військовослужбовці військової прокуратури у своїй діяльності керуються Законом України "Про прокуратуру" і проходять військову службу відповідно до Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" та інших законодавчих актів України, якими встановлено правові та соціальні гарантії, пенсійне, медичне та інші види забезпечення, передбачені законодавством для осіб офіцерського складу Збройних Сил України. Військові звання вищого офіцерського складу військовослужбовцям військової прокуратури присвоюються Президентом України, інші військові звання - відповідно до встановленого законодавством порядку проходження військової служби. Посади військових прокурорів та відповідні їм військові звання включаються в переліки військових посад. Відповідно до частини 8 статті 81 Закону України від 14.10.2014 року №1697-VII (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) грошове забезпечення військовослужбовців, які проходять службу в органах прокуратури на прокурорсько-слідчих посадах, складається з посадового окладу та інших виплат, встановлених цим Законом. Згідно з частиною 2 статті 81 Закону України від 14.10.2014 року №1697-VII (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством. Преміювання прокурорів здійснюється в межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці. У частині 4 статті 83 Закону України від 14.10.2014 року №1697-VII (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) на військовослужбовців військової прокуратури поширюються усі передбачені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та іншими законодавчими актами про військову службу соціальні і правові гарантії. У період з 5 січня 2016 року до 28 лютого 2018 року надбавка за вислугу років, як складова грошового забезпечення для військовослужбовців передбачалась постановою Кабінету Міністрів України №1294. Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України №1294 визначалось, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення. За змістом пункту 6 постанови Кабінету Міністрів України №1294 виплата надбавки за вислугу років військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу здійснюється в розмірах згідно з додатком 29 у відповідності до якого розмір надбавки, відсотків посадового окладу з урахуванням окладу за військовим (спеціальним) званням при вислузі 25 і більше років становить 40%. 09.12.2015 року Кабінетом Міністрів України постанову №1090, якою затверджено Порядок виплати щомісячної надбавки за вислугу років прокурорам та іншим працівникам органів прокуратури. Цей Порядок визначає механізм встановлення прокурорам та іншим працівникам органів прокуратури розміру щомісячної надбавки за вислугу років та обчислення періоду проходження служби (стажу роботи), що дає право на одержання такої надбавки. У пункті 3 Постанови №1090 передбачено, що надбавка за вислугу років прокурорам виплачується щомісяця залежно від періоду проходження служби в розмірах, зазначених у частині сьомій статті 81 Закону України «Про прокуратуру». Відповідно до пункту 5 Порядку №1090 службовцям, іншим працівникам органів прокуратури (крім тих, що визначені у пунктах 3 і 4 цього Порядку) щомісячна надбавка за вислугу років обчислюється у відсотках посадового окладу залежно від періоду проходження служби (стажу роботи), до якого зараховується лише час роботи в органах прокуратури. Аналіз наведених приписів частини 4 статті 27, частини 4 статті 83 Закону України від 14.10.2014 року №1697-VII (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) у взаємозв`язку з положеннями статті 2 Закону України від 25.03.1992 року №2232-XII, статті 9 Закону України від 20.12.1991 року №2011-XII свідчить про те, що військовослужбовці військової прокуратури у своїй діяльності керуються Законом №1697-VII, разом з тим вони проходять військову службу особливого характеру відповідно до Закону №2232-ХІІ та інших законодавчих актів України, якими встановлено правові та соціальні гарантії пенсійне, медичне та інші види забезпечення, передбачені законодавством для осіб офіцерського складу Збройних Сил України. Грошове забезпечення військовослужбовців, які проходять службу в органах прокуратури на прокурорсько-слідчих посадах, складається з посадового окладу та інших виплат, встановлених Законом №1697-VII. Тобто, наведеною нормою визначено, що військовослужбовцям, які проходять службу в органах прокуратури виплачується саме грошове забезпечення. Відносини в контексті виплати грошового забезпечення військовослужбовців, які проходять службу в органах прокуратури на прокурорсько-слідчих посадах врегульовані цим же законом, а саме частиною четвертою статті 27 та частиною четвертої статті 83. Таким чином, положення частини 8 статті 81 Закону №1697-VII підлягають застосуванню у сукупності із частиною 4 статті 27 та частиною 4 статті 83 цього Закону, які містять пряму відсилку до спеціального законодавства, яке регулює виплату військовослужбовцям грошового забезпечення як складової гарантованого державою таким особам соціального захисту. Отже, визначення частиною 8 статті 81 Закону №1697-VII складу грошового забезпечення військовослужбовців, які проходять службу в органах прокуратури на прокурорсько-слідчих посадах на підставі цього Закону, тобто із визначенням посадового окладу відповідно до прокурорсько-слідчої посади, не звільняє відповідача від обов`язку здійснювати виплату складових грошове забезпечення, зокрема надбавки за вислугу років, відповідно до положень законодавчих актів про військову службу. При цьому, приписами Постанови №1153 розмежовано порядок нарахування надбавки за вислугу років військовослужбовцям, які проходять військову службу в органах прокуратури та іншим прокурорам. Тобто, лише після її прийняття (27.12.2018 року) дія Порядку №1090 почала поширюватися на прокурорів військовослужбовців, які проходять службу в органах прокуратури на прокурорсько-слідчих посадах, слідчих органів прокуратури та інших працівників органів прокуратури, водночас пунктом 3-1 цього Порядку визначено, що військовослужбовцям, які проходять службу в органах прокуратури на прокурорсько-слідчих посадах, надбавка за вислугу років виплачується щомісяця залежно від періоду проходження служби у розмірі і порядку, визначених законодавством для військовослужбовців. Зазначене відповідає правовій позиції Верховного Суду у постановах від 30 листопада 2020 по справі №640/19556/18, від 04 листопада 2021 року по справі №380/757/20, та, з огляду на подібність спірних правовідносин, відповідно до положень частини 5 статті 262 КАС України підлягає врахуванню у цій справі. Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що нарахування та виплата надбавки за вислугу років позивачу як військовослужбовцю, який проходив службу в органах прокуратури на прокурорсько-слідчих посадах, повинна була здійснюватися у розмірі і порядку, визначених законодавством для військовослужбовців. Відтак, є правильним висновок суду першої інстанції про те, що починаючи з 5 січня 2016 року, обчислення грошового забезпечення за правилами Порядку №1090 здійснювалося відповідачем безпідставно. Разом з цим, апеляційний суд акцентує увагу на тому, що підставою для звернення із цим позовом стала неправомірність дій відповідача, що виразилась у застосуванні відповідачем приписів постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 року №1090 під час обчислення грошового забезпечення позивача. Підтвердженість в судовому порядку невідповідності таких дій суб`єкта владних повноважень чинному законодавству та іншим нормативно-правовим актам, в силу положень статті 2 та пункту 3 частини 2 статті 245 КАС України, ініціює адміністративний суд визнати неправомірними дії відповідного учасника, зокрема, виходячи зі спірних правовідносин, - дії, що полягають у нарахуванні та виплаті [PERSON] у період з 05.01.2016 року по 19.06.2017 року грошового забезпечення із застосуванням приписів постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 року №1090 «Про затвердження Порядку виплати щомісячної надбавки за вислугу років прокурорам та іншим працівникам органів прокуратури». На переконання апеляційного суду, визначення в резолютивній частині рішення висновку про протиправність дій відповідача з не нарахування та не виплати у період з 05.01.2016 року по 19.06.2017 року грошового забезпечення із застосуванням приписів постанови №1090 не направлено на ефективне відновлення прав позивача, за захистом яких він звернувся до адміністративного суду. Враховуючи викладене, оскільки висновки суду першої інстанції про задоволення позову є правильними, але не у повній мірі відповідають нормам процесуального права, колегія суддів вважає, що відповідно до ст. 317 КАС України рішення суду підлягає зміні в його резолютивній частині. Відповідно до приписів ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Результат розгляду: granted