Рішення адміністративного суду від 2023-07-03 00:00:00+03

Короткий зміст позовних вимог. [PERSON] звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив: визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; зобов`язати відповідача виплатити на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні (з 28.02.2018 року по 13.09.2022 року). В обґрунтування позову зазначено, що 28.02.2018 року його було звільнено у запас у зв`язку із закінченням строку контракту, однак остаточний розрахунок з ним було проведено лише 13.09.2022 року. \~При цьому відповідач відмовився виплатити йому середнє грошове забезпечення за час затримки остаточного розрахунку при звільненні. На думку позивача, несвоєчасний розрахунок при звільненні доводить, що відповідач не виконав своїх зобов`язань та порушив його законне право щодо отримання остаточного розрахунку в строки, визначені законодавством, що є безумовною підставою для виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні (з 28.02.2018 року по 13.09.2022 року). Короткий зміст рішення суду першої інстанції. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду \~від 28 лютого 2023 року, ухваленим за правилами спрощеного позовного провадження, \~позов задоволений частково. Суд визнав протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати [PERSON] середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку та зобов`язав нарахувати та виплатити позивачеві середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.02.2018 року \~по 28.08.2018 року. У задоволенні позовних вимог за період з 28.08.2018 по 13.09.2022 року суд відмовив. Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву (заперечень). Не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, посилаючись на порушення норм матеріального права, ГУ Національної гвардії України подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. В обґрунтування своїх доводів апелянт зазначив, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини. На думку апелянта, за наявністю спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівникові сум, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України є безпідставним. Апелянт також вказує на те, що судом першої інстанції не було обраховано суму середнього заробітку, яку потрібно виплатити Головному управлінню ГУ Національної гвардії України позивачеві. [PERSON] своїм правом на подання відзиву не скористався. Враховуючи, що апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції, відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, розглянув справу в порядку письмового провадження. Фактичні обставини справи. Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, [PERSON] у період з 15.07.1999 року по 28.02.2018 року проходив військову службу у Головному управлінні Національної гвардії України. Наказом командувача Національної гвардії України від 19.02.2018 року №20 [PERSON] звільнено з військової служби (а/с 6). Відповідно до Витягу з наказу командувача Національної гвардії України від 26.02.2018 року №44 з [PERSON] 28.02.2018 року припинено контракт про проходження військової служби у Національній гвардії України та виключено зі списків особового складу Головного управління Національної гвардії України та всіх видів забезпечення. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду справі №420/14108/21 від 21.04.2022 року визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної гвардії України щодо ненарахування та невиплати [PERSON] грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 28.02.2018 року, зобов`язано Головне управління Національної гвардії України нарахувати та виплатити [PERSON] грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 28.02.2018 року. На виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду №420/14108/21 від 21.04.2022 року на картковий рахунок позивача 13.09.2022 року перераховані грошові кошти в розмірі 16 596,59 грн. (а/с 7). Оскільки остаточний розрахунок з позивачем проведено з затримкою, останній вважає, що він має право на стягнення середнього заробітку за весь час розрахунку при звільненні. Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та позиція суду апеляційної інстанції щодо доводів апеляції та висновків суду першої інстанції. Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Зважаючи, що рішення суду першої інстанції оскаржено виключно у частині задоволених позовних вимог, суд апеляційної інстанції не дає оцінку частині позовних вимог за період з 28.08.2018 по 13.09.2022 року. Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для її часткового задоволення, з огляду на наступне. Згідно ч. 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116\~ \~\~цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. \~\~\~При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою\~ \~\~цієї статті. В постанові від 26 лютого 2020 року по справі №821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Крім цього Верховний Суд в постанові від 13 травня 2020 року по справі №810/451/17 вказав, що якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення. Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником. Таким чином, враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, суд приходить \~\~\~висновку про можливість застосування норм ст.ст.116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби. Аналогічна правова позиція щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладена в постановах Верховного Суду від 31 травня 2018 року по справі №823/1023/16, від 30 січня 2019 року по справі №807/3664/14, від 26 червня 2019 року по справі №826/15235/16. Як вбачається з матеріалів справи, зокрема грошового атестату №38, у день звільнення позивача з військової служби йому не була виплачена в повному обсязі грошова компенсація відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 28.02.2018 року. При цьому, такий розрахунок в повній мірі був здійснений 13.09.2022 року. Отже, суд 1-ї інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідачем було допущено протиправну бездіяльність щодо не нарахування та невиплати [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку. Згідно ст.27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100. Відповідно до п. 1 Порядку № 100 цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках, зокрема, інших \~\~\~\~\~\~випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати. Згідно п.8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у \~\~\~випадках, \~\~\~передбачених чинним \~\~\~законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число \~\~\~календарних \~\~\~днів за цей період. Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам визначає Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року №260. Відповідно до п.7 розділу І Порядку №260 середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата. Таким чином, Порядок №260 є спеціальним\~ \~у\~ спірних правовідносинах в частині особливостей обчислення грошового забезпечення військовослужбовців. Отже, застосуванню підлягають відповідні алгоритми, передбачені Порядком №100, залежно від кожного окремого випадку\~ з\~ обов`язковим врахуванням спеціального правового регулювання порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям, визначеного Порядком №260. Враховуючи наведене, суд 1-ї інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для зобов`язання ГУ Національної гвардії України нарахувати та виплатити [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.02.2018 року по 28.08.2018 року. Разом з тим, суд 1-ї інстанції не врахував, що при вирішенні даного питання суд враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати. Вказаний підхід застосований Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду у справі №806/2473/18 (постанова від 30.10.2019 року). Так, істотність частки складових заробітної плати (грошового забезпечення) в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає: частка компенсації /середній заробіток за весь час затримки розрахунку х 100 = х (%). Для розрахунку необхідно визначити розмір грошового забезпечення позивача за два місяці перед звільненням, вирахувати розмір середньоденного грошового забезпечення та кількість днів. Як вбачається з довідки про розмір грошового забезпечення позивача за період з 01.01.2018 по 28.02.2018 загальний розмір грошового забезпечення за вказаний період становив 36106,50 грн. При цьому, кількість календарних днів за період складає 59. Таким чином, середньоденне грошове забезпечення позивача складає 611,97 грн. Кількість днів за період з 28.02.2018 року \~по 28.08.2018 року складає 182. Середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні становить 111\~ 378,54 грн (611,97 грн х 182 дні). Так, істотність частки складових грошового забезпечення в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 16\~ 596,95 грн. (частка компенсації) / 111 378,54 грн (середній заробіток за весь час затримки розрахунку) х 100 = 14,9 %. Отже сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 14,9 % становить: 611,97 \~грн. (середньоденний заробіток позивача) х 14,9 % = 91,18 грн.; 91,18 грн. х 182 (днів затримки розрахунку) = 16\~ 594,76 грн. Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що суд 1-ї інстанції дійшов правильного висновку про наявність достатніх та необхідних підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] , проте неправильно застосував норми матеріального права та не обчислив суму середнього заробітку, яку потрібно виплатити позивачеві. Таким чином колегія суддів вважає за необхідне змінити рішення суду 1-ї інстанції в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачеві середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, зазначивши суму такої виплати. Враховуючи, що судом першої інстанції неповно з`ясовано всі обставини справи та їм надано невірну правову оцінку, колегія суддів, відповідно до п.4 ч.1 ст.317 КАС України, змінює рішення суду першої інстанції у відповідній частині. Зважаючи, що судом першої інстанції правомірно розглянуто дану справу за правилами спрощеного позовного провадження, відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Результат розгляду: partial