Рішення адміністративного суду від 2022-01-20 00:00:00+02

у червні 2021 року [PERSON] звернулась в суд з позовом до Департаменту соціальної та молодіжної політики Вінницької обласної адміністрації в якому просила: -визнати протиправною відмову відповідача у наданні позивачу дозволу про залишення їй автомобіля «ЗАЗ 110308-44» 2010 року виготовлення, ідентифікаційний номер кузова [NUMBER] , який був наданий її батьку [PERSON] ; - зобов`язати відповідача надати позивачу розрахунок з розрахунковою сумою для викупу автомобіля марки «ЗАЗ 110308-44» 2010 року виготовлення, ідентифікаційний номер кузова [NUMBER] та дозвіл на перереєстрацію автомобіля зі сплатою залишкової вартості. Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 30 вересня 2022 року відмовлено у задоволенні позовних вимог. Не погоджуючись з судовим рішенням позивач подала апеляційну скаргу, у якій прослав скасувати вказане рішення та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на її думку, призвело до неправильного вирішення спору. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, з огляду на наступне. Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, у листопаді 2010 року, [PERSON] , як інваліду Великої Вітчизняної війни І групи надано автомобіль "ЗАЗ110308-44", 2010 року випуску. Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , зареєстрованого Гайсинським ВРЕР УДАІ ГУ МВС України у Вінницькій області, автомобіль 2010 року випуску, легковий комбі-В, зеленого кольору, реєстраційний номер [NUMBER] , був зареєстрований 27.11.2010 року на праві власності за [PERSON] . При цьому, у розділі "Особливі відмітки" встановлено заборону відчуження вказаного транспортного засобу. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого виконавчим комітетом Теплицької селищної ради Теплицького району Вінницької області. Згідно довідок Теплицької селищної ради Теплицького району Вінницької області від 12.05.2021 року №192 та №193, [PERSON] проживала разом з батьком - [PERSON] з 20.01.2006 року. Так, у березні 2021 року позивач звернулась із заявою про надання дозволу на перереєстрацію транспортного засобу - автомобіля марки "ЗАЗ110308-44", 2010 року випуску на своє ім`я зі сплатою його залишкової вартості до Управління праці та соціального захисту населення Теплицької районної державної адміністрації Вінницької області, яке листом від 12.03.2021 року направило вказану заяву до відповідача - Департаменту соціальної та молодіжної політики Вінницької обласної адміністрації. Проте, листом від 26.03.202року № 06.1-14-1731 Департамент соціальної та молодіжної політики Вінницької обласної адміністрації, розглянувши звернення про перереєстрацію автомобіля, відмовив в переоформленні, оскільки протягом 6 місяців з дня смерті особи з інвалідністю позивач не зверталася з відповідною заяву та не сплатила до бюджету розрахункову вартість автомобіля. Вказана відмова слугувала підставою для звернення позивача до суду з даним позовом. За результатом розгляду справи, суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступні обставини. Так, ст. 1 Закону України "Про реабілітацію інвалідів в України" від 06.10.2005 р. №2961-IV (Закон №2961) визначено, що інвалід - це особа зі стійким розладом функцій організму, зумовленим захворюванням, травмою (її наслідками) або вродженими вадами розумового чи фізичного розвитку, що призводить до обмеження нормальної життєдіяльності, викликає в особи потребу в соціальній допомозі і посиленому соціальному захисті, а також виконання з боку держави відповідних заходів для забезпечення її законодавчо визначених прав. Згідно зі ст. 26 Закону №2961 держава забезпечує розробку, виробництво, закупівлю технічних та інших засобів реабілітації, спеціального автотранспорту, виробів медичного призначення для соціальної адаптації, полегшення умов праці і побуту, спілкування інвалідів, дітей-інвалідів, поширює інформацію про таку продукцію. Відповідно до ч. 3 ст. 38 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", після смерті інваліда, дитини-інваліда автомобіль, виданий безоплатно чи на пільгових умовах, у тому числі визнаний гуманітарною допомогою, за бажанням членів його сім`ї може бути переданий у їх власність безоплатно у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Технічні та інші засоби реабілітації можуть бути залишені у власності членів сім`ї померлого інваліда, дитини-інваліда в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Так, механізм забезпечення легковими автомобілями, зазначеними в абзаці шостому статті 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» (автомобіль), осіб з інвалідністю, зокрема дітей з інвалідністю, які мають право на їх отримання безоплатно або на пільгових умовах, є громадянами України і місце проживання яких зареєстровано (місце реєстрації) в Україні в установленому законодавством порядку визначає Порядок забезпечення осіб з інвалідністю автомобілями, затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 999 від 19.07.2006 (Порядок № 999), в редакції на момент виникнення відповідних правовідносин. Відповідно до п. 3 Порядку № 999 до членів сім`ї інваліда належать громадяни України, які проживають разом з ним, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки або піклування над неповнолітніми дітьми, а також на інших підставах, які не заборонені законом і не суперечать моральним засадам суспільства, та місце проживання яких зареєстровано в Україні в установленому законодавством порядку. В іншому разі автомобіль, строк експлуатації якого менше ніж 10 років, повертається (вилучається) головному, районному управлінню соціального захисту або управлінню виконавчої дирекції у повному комплекті. Пунктом 16 Порядку № 999 передбачено, що автомобіль, строк експлуатації якого менше ніж 10 років (крім випадку, зазначеного в абзаці другому цього пункту), після смерті інваліда залишається у користуванні його сім`ї, якщо в ній є інвалід, який: -мав підстави для забезпечення автомобілем на час смерті інваліда або протягом не більше 6 місяців з дня його смерті; - був зареєстрований на час смерті інваліда за місцем його реєстрації; - не має іншого автомобіля, у тому числі отриманого через головне управління соціального захисту або управління виконавчої дирекції. Іншому члену сім`ї померлого інваліда, який зареєстрований за місцем реєстрації інваліда, автомобіль, строк експлуатації якого менше ніж 10 років, залишається у разі сплати ним протягом шести місяців з дня смерті інваліда до державного бюджету на рахунки, відкриті в органах Казначейства, а членом сім`ї померлого інваліда внаслідок трудового каліцтва - на рахунки відповідних управлінь виконавчої дирекції, вартості автомобіля з урахуванням розрахункової суми для викупу автомобіля та суми, сплаченої за нього інвалідом. Розрахункова сума для викупу автомобіля визначається головним управлінням соціального захисту або управлінням виконавчої дирекції з урахуванням зносу автомобіля 0,84 відсотка за кожний повний місяць або 10 відсотків за кожний повний рік. Під час розрахунку неповний місяць користування автомобілем (незалежно від кількості днів) зараховується як повний місяць. За результатами розрахунку складається довідка-рахунок за формою, що затверджується Мінсоцполітики. Тобто, положенням Порядку №999 чітко визначено умови за яких після смерті особи з інвалідністю, дитини з інвалідністю автомобіль може бути переданий у власність члену її сім`ї (за бажанням такого члена сім`ї). Таким чином, єдиною умовою безоплатної передачі у власність автомобіля до закінчення 10-річного строку його експлуатації, у разі смерті інваліда, якому він надавався, члену його сім`ї є саме факт сплати членом сім`ї померлого інваліда, який зареєстрований за місцем реєстрації інваліда, вартості автомобіля протягом шести місяців з дня смерті інваліда до державного бюджету на рахунки, відкриті в органах казначейства. Стосовно ж визначення залишкової вартості автомобіля померлого інваліда, яка належить до сплати, то вказане здійснюється виключно за заявою члена сім`ї померлого інваліда, яка подається до органу соціального захист населення до спливу шестимісячного терміну після смерті особи з інвалідністю, шляхом видання відповідної довідки. Так, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивачем пропущено строк сплати вартості автомобіля з урахуванням розрахункової суми для викупу автомобіля, оскільки особа з інвалідністю (батько позивача), який був забезпечений автомобілем, помер [INFO] , а позивач звернулася до відповідача із письмовою заявою лише у березні 2021 року, тобто після спливу більше ніж шість місяців з моменту смерті батька. З цього приводу апелянтом у позовній заяві та у апеляційній скарзі зазначено про те, що у жовтні 2020 року вона зверталась до Управління праці та соціального захисту населення Теплицької РДА з усною заявою щодо надання дозволу на переоформлення даного автомобіля, надання довідки про залишкову вартість та рахунку для сплати даної вартості, однак працівник управління надав позивачу перелік документів, якій їй необхідно надати, посилаючись на лист Департаменту соціальної та молодіжної політики Вінницької обласної адміністрації №04-2283 від 29.05.2018 (а.с. 26-27). Також, повідомив позивачу про те, що у свідоцтві про народження [PERSON] не вказаний батько [PERSON] , а тому він не може прийняти документи до розгляду та порекомендував звернутись до суду для встановлення факту батьківства. За таких обставин, [PERSON] звернулась до Теплицького районного суду Вінницької області із заявою про встановлення батьківства, за результатами розгляду якої прийнято рішення від 12.01.2021 року заяву задоволено та встановлено факт, що [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] є батьком [PERSON] , [INFO] (а.с. 11-12). Таким чином, позивач маючи бажання на переоформлення автомобіля вчиняла усі дії для того, щоб відповідачем була прийнята її заява саме, як члена сім`ї померлої особи з інвалідністю - [PERSON] , про що надано письмові докази (а.с. 11-12, 26-27). Відтак, судом першої інстанції передчасно зроблено висновок про те, що позивачем без поважних причин пропущено строк подання відповідної заяви, а також те, що усне звернення позивача до працівника управління не підтверджуються належними та допустимими доказами. Таким чином, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову. За таких обставин, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам по справі, доводи апеляційної скарги спростовують висновки рішення суду, допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального права призвели до неправильного вирішення справи, а тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення. Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Частиною 1 ст. 139 КАС України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.6 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому відповідно до п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу судове рішення за результатами її розгляду судом апеляційної інстанції в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Результат розгляду: granted