Рішення адміністративного суду від 2022-07-22 00:00:00+03

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить \~стягнути з Дніпропетровської обласної прокуратури на його користь середній заробіток за період з 21.02.2019 по 24.06.2019 у розмірі 119284, 58 грн. без відрахування обов`язкових платежів. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2021 року позов задоволено частково. Стягнути з Дніпропетровської обласної прокуратури на користь [PERSON] середній заробіток за період з 22.02.2019 по 23.06.2019 у розмірі 117829,53 грн. без відрахування обов`язкових платежів. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю. Апеляційна скарга ґрунтується на тому, що судом першої інстанції не надано належної оцінки нормам чинного законодавства, його висновки не відповідають обставинам справи, що призвело до прийняття невірного рішення. Зазначає, що відповідач поновив [PERSON] на роботі одразу після звернення останнього з відповідною письмовою заявою, а тому відсутні правові підстави для стягнення середнього заробітку за затримку виконання судового рішення, яке відбулося не з вини роботодавця. Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, суд апеляційної інстанції дійшов таких висновків. Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що згідно з рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.02.2019 в адміністративній справі № 810/855/18 визнано протиправним і скасовано наказ прокурора Дніпропетровської області від 10.08.2016 № 942к про звільнення [PERSON] з посади прокурора Криворізької місцевої прокуратури № 2 Дніпропетровської області та з органів прокуратури з 12.08.2016. Поновлено [PERSON] на посаді прокурора Криворізької місцевої прокуратури № 2 Дніпропетровської області та в органах прокуратури з 12.08.2016. Стягнуто з прокуратури Дніпропетровської області на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 165262,86 грн. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду \~від 05.06.2019, яка залишена без змін згідно з постановою Верховного Суду від 12.10.2020, рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.02.2019 змінено. Викладено четвертий абзац резолютивної частини рішення в такій редакції: «Стягнути з Прокуратури Дніпропетровської області на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21 лютого 2017 року по 21 лютого 2019 року у розмірі \~264057 грн. 06 коп. без вирахування обов`язкових платежів.». В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. На виконання судового рішення в адміністративній справі № 810/855/18 видано наказ прокуратури Дніпропетровської області \~від 24.06.2019 № 948к \~про поновлення \~ [PERSON] на посаді прокурора Криворізької місцевої прокуратури \~№ 2 Дніпропетровської області з 12.08.2016. Позивач вважає неправомірним з боку відповідача затримання виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.02.2019 у справі № 810/855/18, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд апеляційної зазначає, що за приписами статті 236 КЗпПУ у разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Згідно з обставинами даної справи [PERSON] був поновлений на посаді та в органах прокуратури з 12.08.2016, тобто з моменту незаконного звільнення, відповідно до рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.02.2019 у справі № 810/855/18. При цьому зі змісту вказаного рішення та постанови Шостого апеляційного адміністративного суду \~від 05.06.2019 вбачається, що розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу здійснений судом за період з 21.02.2017 по 21.02.2019. Отже період з 22.02.2019 (наступний день після ухвалення рішення в адміністративній справі № 810/855/18) по 23.06.2019 (день, який передує виданню наказу прокуратури Дніпропетровської області \~від 24.06.2019 № 948к) залишається неохопленим судовими рішеннями і за вказаний період позивачеві не була нараховано середній заробіток за час вимушеного прогулу. Суд апеляційної інстанції не знаходить обґрунтованими доводи відповідача, що несвоєчасне поновлення на роботі відбулося з вини позивача, який не звернувся до роботодавця з відповідною заявою, як то передбачено статтями 21, 24 КЗпПУ. Апелянт помилково опирається на вказані норми права, адже останні не пов`язані зі спірними правовідносинами. Суд звертає увагу, що стаття 21 КЗпПУ визначає правову природу трудового договору, а стаття 24 КЗпПУ особливості його укладання. Спірні правовідносини пов`язані з поновленням на роботі незаконно звільненого працівника, а не укладання трудового договору з останнім, обов`язковою умовою чого має бути волевиявлення особи у формі подання заяви про прийняття на роботу. В даному спорі позивач раніше вже був прийнятий на службу до органів прокуратури та в подальшому був звільнений роботодавцем. Сам факт оскарження звільнення в судовому порядку є свідченням волевиявлення позивача на подальше проходження служби і не вимагає від останнього подання відповідної заяви до роботодавця після поновлення на роботі судом. В даному випадку відповідач мав керуватися нормами статті 129-1 Конституції України, якою встановлено, що судове рішення є обов`язковим до виконання. При цьому відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 371 КАС України негайно виконується рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби. Отже, відповідач, не виконавши негайно рішення суду в адміністративній справі № 810/855/18, допустив порушення прав та законних інтересів позивача, у зв`язку з чим має нести відповідальність, передбачену статтею 236 КЗпПУ. Доводи апелянта відповідний висновок суду першої інстанції не спростовують. При цьому апелянтом не оскаржується правильність визначеної судом суми середнього заробітку, який підлягає відшкодуванню у зв`язку з затримкою виконання судового рішення в частині поновлення [PERSON] на роботі, а тому судом апеляційної інстанції не перевіряється. Також хибними є доводи апелянта, що позивач не забезпечив добровільне виконання судового рішення, адже боржником у справі є саме відповідач, на якого законом покладено обов`язок по виконанню судового рішення. Враховуючи сукупність викладених обставин, колегія суддів доходить висновку, що судом першої інстанції вірно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.\~ \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~

Результат розгляду: denied