Рішення адміністративного суду від 2022-09-05 00:00:00+03

13.10.2021 року позивач [PERSON] звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Національної поліції в Донецькій області, у якій просить: - визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Донецькій області щодо не виплати позивачу компенсації за невикористані щорічні відпустки за період з 2015 року по 2018 рік та невикористані додаткові відпустки із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів за період 2018-2019 років в загальному розмірі 56 691,98 грн.; - стягнути з Головного управління Національної поліції в Донецькій області на користь позивача компенсацію за невикористані щорічні відпустки за період з 2015 року по 2018 рік та невикористані додаткові відпустки із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів за період 2018-2019 років в загальному розмірі 56 691,98 грн. Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 10 січня 2022 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Донецькій області щодо ненарахування та невиплати [PERSON] грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2018-2019 роки та за невикористані дні щорічної відпустки за період з 2015-2018 роки. Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Донецькій області на користь [PERSON] грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, у кількості 28 днів за 2018 рік та 2019 рік у розмірі 10 647 (десять тисяч шістсот сорок сім) грн. 56 коп. Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Донецькій області на користь [PERSON] грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки у кількості 78 днів за 2015-2018 роки у розмірі 29 661 (двадцять дев`ять тисяч шістсот шістдесят одна) грн. 06 коп. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Не погодившись з вищевказаним судовим рішенням, [PERSON] звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального процесуального права, просив суд скасувати судове рішення в частині обрахунку суми стягнення компенсації за невикористані дні основної та додаткової відпустки. Сторони в судове засідання не викликались, про дату та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином. Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне залишити без змін рішення суду першої інстанції, з огляду на наступне. Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що [PERSON] є громадянином України та учасником бойових дій. Наказом ГУНП в Донецькій області від 06.12.2019 року № 528 о/с відповідно до розділу VII Закону України «Про Національну поліцію» позивач звільнений зі служби в поліції за п.7 ч.1 ст.77 (за власним бажанням) з 12.12.2019 року з визначенням кількості діб невикористаної відпустки: за 2015 рік у кількості 03 доби, за 2016 рік у кількості 31 доба, за 2017 рік у кількості 22 доби, за 2018 рік у кількості 22 доби, за 2019 рік у кількості 31 доба. З довідки ГУНП в Донецькій області № 1576 від 03.11.2021 року вбачається, що при звільненні позивачу було нарахована та виплачена грошова компенсація за невикористану в році звільнення відпустку за 2019 рік (31 доба) в сумі 11788,48 грн. із розрахунку: 2600,00 грн. (посадовий оклад) + 1800,00 грн. (оклад за спеціальне звання "капітан поліції") + 880,00 грн. (надбавка за стаж служби 20%) + 2376,00 грн. (надбавка за специфічні умови проходження служби 45%) + премія 3752,21 (49,01%) = 11408,21 грн. / 30 діб = 380,27 грн. х 31 доби. Судом встановлено, згідно з даними обліку управління кадрового забезпечення позивач додаткову відпустку як учасник бойових дій за період з 2018-2019 років не використовував. Вважаючи, що відповідач протиправно не виплатив грошову компенсацію за невикористані щорічні відпустки за період з 2015 року по 2018 рік та додаткові відпустки із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів за період 2018-2019 років, позивач звернувся з адміністративним позовом до суду. Спірним питанням даної справи є правомірність заявлених вимог позивача. Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції та зазначає наступне. Закон України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 №580-VIII (далі - Закон №580-VIII) визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України. Відповідно до частин першої та третьої ст. 59 Закону №580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік і форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України. Закон України «Про відпустки» установлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи. Згідно зі статтею 4 Закону України «Про відпустки установлюються такі види відпусток: 1)щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2)додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті13,14і15цьогоЗакону); 3)творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4)соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5)відпустки без збереження заробітної плати (статті25,26цьогоЗакону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток. У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки»). Аналогічні положення містяться в частині першій ст. 83 КЗпП України. Відповідно до частин дев`ятої, десятої та одинадцятої ст. 93 Закону №580-VIII поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення. За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону. Відкликання поліцейського із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік. Аналізуючи наведені норми законодавства, вбачається, що законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. Не передбачено позбавлення поліцейського права на відпустку, яке він уже отримав в попередньому календарному році. Водночас надано право працівнику використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року. Таким чином, у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок. Рішенням Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/2002 в справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - КЗпП України. З огляду на відсутність правового врегулювання питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки положеннями Закону №580-VIII і Порядком МВС №260, суд дійшов висновку, що при вирішенні вказаного спору підлягають застосуванню приписи КЗпП України і Закону України «Про відпустки». Так, відповідно до частини першої ст. 24 Закону України «Про відпустки» і частини першої ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Отже, у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки. Дана правова позиція узгоджується із позицією викладеною в постанові Верховного Суду від 19 січня 2021 року по справі №160/10875/19. Так, матеріалами справи підтверджено, що позивач при звільненні зі служби в поліції мав невикористані дні щорічної відпустки у кількості 78 днів за 2015-2018 роки Положення Порядку №260 визначають критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських (далі - ВНЗ МВС із специфічними умовами навчання). Пунктом 3 розділу І Порядку №260 передбачено, що грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання. До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення. Згідно з абзацами сьомим і восьмим пункту 8 розділу ІІІ Порядку №260 за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства. Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення. Враховуючи викладене суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції про наявність у позивача права на отримання компенсації за усі дні невикористаної щорічної відпустки за 2015-2018 роки у розмірі 29 661,06 грн. (78 діб невикористаної щорічної відпустки х 380,27 грн. середньоденний розмір грошового забезпечення). При цьому, що при розрахунку розміру спірної компенсації застосуванню підлягає значення середньоденного грошового забезпечення позивача, визначене у відповідності до пункту 3 розділу І, пункту 8 розділу ІІІ Порядку №260 - виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби, до якого входить: посадовий оклад; оклад за спеціальним званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); премії; одноразові додаткові види грошового забезпечення. Згідно довідки ГУНП в Донецькій області № 1576 від 03.11.2021 року розрахований середньоденний розмір грошового забезпечення позивача відповідає вказаним положенням Порядку №260 та складає 380,27 грн., є правильним. Щодо додаткових відпусток позивача, суд зазначає наступне. Статтею 16-2 Закону України "Про відпустки" передбачено, що учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік. Відповідно до п. 12 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" учасникам бойових дій надаються пільги (серед іншого) з використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік. Таким чином, на час прийняття наказу про звільнення позивача, відповідачем протиправно не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" у кількості 28 днів за 2018 рік та 2019 рік. При цьому суд зазначає, що розмір грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку визначається виходячи із місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби. Як вбачається з довідки відповідача № 1576 від 03.11.2021 року, середньоденний розмір грошового забезпечення позивача складає 380,27 грн. Відтак, розмір грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, у кількості 28 днів, виходячи із розміру місячного грошового забезпечення, встановленого на день звільнення із служби, складає 10 647,56 грн. (28 х 380,27). Колегія суддів вважає неприйнятними доводи апеляційної скарги з посиланням на розрахунок позивача розміру середньоденного грошового забезпечення (534,83 грн.), оскільки він проведений відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 З огляду на те, що до спірних правовідносин переважному застосуванню підлягають норми Порядку №260, як спеціальні, у той час як загальні положення ПКМУ №100 застосуванню не підлягають. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29). У справі, що розглядається, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що скаржникові надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду попередньої інстанції. Відповідно до положень ч.1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Результат розгляду: partial