Рішення адміністративного суду від 2022-01-13 00:00:00+02

[PERSON] (далі за текстом також - позивач, [PERSON] ) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Сумської міської ради, в якому просив: - визнати протиправною бездіяльність Сумської міської ради, яка полягає у невирішенні питання про надання або про відмову [PERSON] у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, орієнтованою площею 0,1000 га, із земель житлової та громадської забудови на території [ADDRESS] , навпроти річки Псел; - зобов`язати Сумську міську раду на найближчій сесії розглянути клопотання [PERSON] у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, орієнтованою площею 0,1000 га, із земель житлової та громадської забудови на території [ADDRESS] , відповідно до вимог чинного законодавства України та з урахуванням висновків суду. Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2021 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Сумської міської ради, яка полягає у несвоєчасному розгляді заяви [PERSON] від 06.10.2020 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, орієнтованою площею 0,1000 га, із земель житлової та громадської забудови на території [ADDRESS] , навпроти річки Псел. У задоволенні інших вимог відмовлено. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Сумської міської ради на користь [PERSON] судовий збір в розмірі 454 грн 00 коп та витрати на правову допомогу у розмірі 1000 грн 00 коп. Не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, Сумська міська рада оскаржила його в апеляційному порядку, оскільки вважає його таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з`ясуванням обставин, які мають значення для справи, з викладенням висновків, які не відповідають обставинам справи. В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає, що задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції не врахував, що розгляд клопотання позивача від 06.10.2020 у строки, встановлені Земельним кодексом України, був об`єктивно неможливим, оскільки 25.10.2020 в Україні відбулися місцеві вибори, за результатами яких обраний новий склад депутатів Сумської міської ради і перша сесія була скликана 04.12.2020 та клопотання позивача розглянуте 24.03.2021, а відтак, ознаки протиправної бездіяльності відповідача відсутні. Просить врахувати, що суд першої інстанції помилково послався на правову позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 09.01.2020 у справі № 820/4433/17, від 25.09.2019 у справі № 815/6094/17, оскільки правовідносини у вказаних справах не є подібними до правовідносин, які предметом розгляду у цій справі. За результатами апеляційного розгляду відповідач просить скасувати оскаржуване рішення суду в частині задоволення позовних вимог та ухвалити у цій частині нове судове рішення, яким в позові відмовити повністю. Від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, з дослідженням усіх доказів та встановленням усіх обставин у справі. Звертає увагу, що твердження відповідача, наведені в апеляційній скарзі, є хибними та спростовуються обставинами справи, встановленими судовим розглядом. Вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а тому апеляційну скаргу просить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Також, просить стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції, які складають 1200 грн. Відповідно до пункту третього частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що 06.10.2020 [PERSON] звернувся до Сумської міської ради із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, орієнтовною площею 0,1000 га, із земель житлової та громадської забудови на території [ADDRESS] (а.с. 19). Департамент забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради листом від 11.11.2020 за № С-2662/06.01-21 повідомив позивача про те, що розгляд заяви про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, орієнтованою площею 0,1000 га, із земель житлової та громадської забудови на території [ADDRESS] , навпроти річки Псел, буде винесено на розгляд найближчого засідання постійної комісії з питань архітектури, містобудування, регулювання земельних відносин, природокористування та екології Сумської міської ради, з подальшим винесенням на розгляд Сумської міської ради (а.с. 5). На адвокатський запит Департамент забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради листом від 11.01.2021 за № 06.01-18/105 повідомив представника позивача - адвоката Сумцова Є. С. про те, що рішення про надання [PERSON] дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), орієнтованою площею 0,1000 га, із земель житлової та громадської забудови на території [ADDRESS] , навпроти річки Псел, не приймалось (а.с. 6). Позивач, уважаючи, що відповідачем протиправно не розглянуто подане ним клопотання від 06.10.2020 у встановлені чинним законодавством строки, звернувся 23.02.2021 до суду з позовом. Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що Сумська міська рада, як суб`єкт владних повноважень, не довела правомірності своєї бездіяльності щодо нерозгляду у місячний строк заяви [PERSON] про надання дозволу на розробку проекту землеустрою. Надаючи оцінку спірним правовідносинам сторін та доводам апеляційної скарги, колегія суддів зазначає таке. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правовідносини у сфері забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель регулюються, зокрема, Земельним кодексом України (далі також - ЗК України) та Законом України "Про землеустрій". Згідно зі ст. 25 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 21.05.1997 за № 280/97-ВР (далі - Закон України "Про місцеве самоврядування в Україні") сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання. Відповідно до п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" питання регулювання земельних відносин вирішуються виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради. Тобто, способом волевиявлення ради, яка здійснює право власності від імені відповідної територіальної громади з регулювання земельних відносин, є прийняття рішення сесією. Статтею 46 Закону № 280 визначено, що сесія ради скликається в міру необхідності, але не менше одного разу на квартал, а з питань відведення земельних ділянок та надання документів дозвільного характеру у сфері господарської діяльності - не рідше ніж один раз на місяць. Рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень (ч. 1 ст. 59 Закон України "Про місцеве самоврядування в Україні"). Відповідно до ст. 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу. Вказані норми кореспондуються із частиною 1 статті 122 Земельного кодексу України, відповідно до якої сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. За змістом частин 1 - 3 статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі, зокрема, одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. У статті 121 ЗК України передбачено норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам. Зокрема, для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара (п. "б" ч. 1), для ведення садівництва - не більше 0,12 гектара (п. "в" ч. 1). Підставою для набуття прав на земельну ділянку є відповідне рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування. Відповідно до статті 118 ЗК України порядок безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадянам передбачає визначену земельно-правову процедуру, яка включає такі послідовні стадії: 1) подання громадянином клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування щодо отримання земельної ділянки у власність; 2) отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (або мотивовану відмову у його наданні); 3) після розроблення проекту землеустрою - погодження такого проекту, зокрема, з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин у відповідності до приписів статті 186-1 ЗК України; 4) здійснення державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі; 5) подання громадянином погодженого проекту землеустрою до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність, про що, в свою чергу, такий орган у двотижневий строк, зобов`язаний прийняти відповідне рішення. Аналіз наведених норм права, якими врегульовано процедуру безоплатного отримання земельних ділянок, свідчить про те, що всі дії відповідних суб`єктів земельно-правової процедури є взаємопов`язаними, послідовними і спрямовані на досягнення результату у вигляді отримання земельної ділянки у власність. Згідно із частиною першою статті 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Зі змісту частини шостої статті 118 ЗК України слідує, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні, до якого додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. Згідно з ч. 7 ст. 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Визначена законом процедура є способом дій відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування у відповідь на звернення громадян щодо того чи іншого "земельного" питання. У світлі вимог частини другої статті 19 Конституції України дотримання відповідним органом встановленої законом процедури є обов`язковим. Як установлено судовим розглядом, позивач звернувся до відповідача із клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність. В порушення вимог законодавства Сумська міська рада не розглянула у місячний строк клопотання [PERSON] на пленарному засіданні. Судовим розглядом установлено, що клопотання позивача розглянуто відповідачем лише 24.03.2021, тобто після звернення позивача до суду. З офіційного сайту Сумської міської ради вбачається, що рішенням Сумської міської ради від 24.03.2021 за № 691-МР відмовлено [PERSON] у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність за адресою: [ADDRESS] , навпроти річки Псел, орієнтованою площею 0,1000 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у зв`язку з невідповідністю місця розташування об`єктів вимогам містобудівної документації. Надані відповідачем листи (Департаменту забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради) не можуть сприйматися судом як належна відмова у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, оскільки питання вирішене не у встановленому законом порядку. Отже, висновок суду першої інстанції про те, що Сумська міська рада, як суб`єкт владних повноважень, не довела правомірності своєї бездіяльності щодо нерозгляду у місячний строк клопотання [PERSON] про надання дозволу на розробку проекту землеустрою є правомірним. За таких обставин, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що бездіяльність відповідача щодо нерозгляду у місячний строк клопотання позивача про надання дозволу на розробку проекту землеустрою є протиправною, у зв`язку із чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення неправильно застосовано норми матеріального права, неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, колегія суддів відхиляє, як такі, що носять характер особистих припущень Сумської міської ради та в ході апеляційного розгляду справи не знайшли свого підтвердження. Обставини того, що 25.10.2020 в Україні відбулися місцеві вибори, за результатами яких обраний новий склад депутатів Сумської міської ради і перша сесія була скликана 04.12.2020 та клопотання позивача розглянуте 24.03.2021, на спірні правовідносини сторін не впливають та з урахуванням приписів чинного законодавства не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог у частині визнання протиправною бездіяльності Сумської міської ради, яка полягає у несвоєчасному розгляді заяви [PERSON] від 06.10.2020. Помилкове посилання суду першої інстанції на правову позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 09.01.2020 у справі № 820/4433/17, від 25.09.2019 у справі № 815/6094/17, також не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог у цій частині, оскільки висновки суду першої інстанції в оскаржуваній частині судового рішення узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 13 листопада 2018 року у справі № 826/20369/14, від 19 грудня 2018 року у справі № 509/4156/15-а. Щодо розподілу судом першої інстанції судових витрат у справі, колегія суддів зазначає таке. Розподіл судових витрат здійснено судом першої інстанції в порядку ст. 139 КАС України та стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Сумської міської ради на користь [PERSON] судовий збір в розмірі 454 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 1000 грн. В цій частині рішення суду першої інстанції ані позивачем, ані відповідачем не оскаржується, відповідних доводів апеляційна скарга відповідача не містить. Щодо стягнення на користь позивача понесених ним судових витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції, які складають 1200 грн, колегія суддів зазначає таке. Положеннями статті 59 Конституції України передбачено, що кожен має право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Для забезпечення права на захист від обвинувачення та надання правової допомоги при вирішенні справ у судах та інших державних органах в Україні діє адвокатура. Відповідно до частини першої статті 16 КАС України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. За частиною третьою статті 132 КАС України до складу витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати, в тому числі і на професійну правничу допомогу. Відповідно до приписів частин 1-4 статті 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Системний аналіз вищенаведених норм дає підстави для висновку, що на підтвердження надання правової допомоги необхідно долучати, у тому числі, розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором. Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо. Така правова позиція сформована Верховним Судом у постанові від 01.10.2018 у справі № 569/17904/17. Водночас, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку. Такий висновок сформовано Верховним Судом у постановах від 21.03.18 у справі № 815/4300/17, від 11.04.18 у справі № 814/698/16, від 18.10.18 у справі № 813/4989/17. Згідно з частиною шостою статті 135 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Частиною сьомою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Виходячи з положень частини 9 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує чи пов`язані такі витрати з розглядом справи. Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. При визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У пункті 269 Рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями). Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження). Зазначені висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 та в постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17 вересня 2019 року у справі № 810/3806/18, від 31 березня 2020 року у справі № 726/549/19. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 02.09.2020 у справі № 826/4959/16, вирішенню питання про розподіл судових витрат передує врахування судом, зокрема, обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору, значення справи для сторін. При цьому, принципи обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору повинні розглядатися, у тому числі, через призму принципу співмірності, який, як вже було зазначено вище, включає у себе такі критерії: складність справи та виконаних робіт (наданих послуг); час, витрачений на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих послуг та виконаних робіт; ціна позову та (або) значення справи для сторони. Окрім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду, яка викладена в постанові від 01.09.2020 у справі № 640/6209/19, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також, судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. За висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 19 листопада 2020 року у справі № 520/7431/19, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Водночас, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг з категорією складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Вказані критерії закріплені у ч. 5 ст. 134 КАС України. Як убачається з матеріалів справи, 21 грудня 2020 року між [PERSON] (Клієнт за Договором) адвокатом Сумцовим Євгеном Станіславовичем укладено Договір про надання правової допомоги, відповідно до п. 1.1. та п. 1.2 якого адвокат приймає доручення Клієнта на надання правової допомоги, зокрема, з представництва інтересів Клієнта у судових органах з питань оформлення на його ім`я земельної ділянки в порядку безоплатної передачі у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, орієнтовно площею 0,1000 га, із земель житлової та громадської забудови. 20 грудня 2021 року між [PERSON] та адвокатом Сумцовим Євгеном Станіславовичем укладено Додаток № 2 до Договору про надання правової допомоги від 21.12.2020, відповідно до якого сторони дійшли згоди щодо порядку оплати наданої правової допомоги з розрахунку 800,00 грн за 1 годину витраченого часу адвокатом на виконання наданого йому Клієнтом доручення. За виконання доручення, передбаченого Договором про надання правової допомоги від 21 грудня 2020 року Клієнт зобов`язується сплатити адвокату кошти (гонорар) в загальній сумі 1200,00 грн, розрахунок якої разом з обсягом наданої правової допомоги викладається в акті приймання-передачі наданих послуг № 2. Підтвердженням наданих за договором послуг є акт приймання-передачі наданих послуг від 20.12.2021 за № 2 на суму 1200 грн (з розрахунку витраченого часу 1 год 30 хв). Відповідно до Додаткової угоди встановлено строк оплати наданих послуг протягом 10 банківських днів з моменту підписання прийому-передачі наданих послуг. 17 грудня 2021 року позивачем в повному обсязі оплачено надані адвокатом послуги, що підтверджується чеком, доданим позивачем до апеляційної скарги. Надані документи дозволяють встановити зміст наданих послуг та їх вартість. Разом з тим, як убачається з матеріалів справи, послуги адвоката у суді першої інстанції оцінені адвокатом в 2 800,00 грн та зменшені судом першої інстанції до 1 000,00 грн. В цій частині рішення суду першої інстанції позивачем не оскаржується. Колегія суддів зауважує, що в будь-якому випадку надання правової допомоги щодо вирішення навіть певної (усієї) сукупності питань у апеляційному порядку не може бути об`єктивно оцінено у більшому розмірі, ніж надання первинної правничої допомоги, необхідної для звернення особи до суду з адміністративним позовом. Первинна - більш складна, об`ємна і потребує повного аналізу обставин справи та нормативно-правової бази. У свою чергу, процедурні питання є типовими, виконання яких потребує більш технічного підходу та не залежить від ціни позову та/або професійного досвіду виконавця. Отже, враховуючи наведені обставини, а також зміст та обсяг наданих послуг, розмір відшкодування, визначений судом першої інстанції за аналогічні послуги в суді першої інстанції, колегія суддів уважає заявлений позивачем до відшкодування розмір правової допомоги у суді апеляційної інстанції завищеним та таким, що підлягає зменшенню. Крім того, участь одного адвоката при розгляді справи в судах першої та апеляційної інстанцій свідчить про його обізнаність з обставинами щодо спірних правовідносин, що, поза сумнівом, істотно впливає на обсяг надання ним послуг в межах їх повторного вивчення. Вказана позиція узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 19 листопада 2020 року у справі № 520/7431/19. Отже, колегія судів апеляційної інстанції вважає розумно обґрунтованими заявлені витрати на професійну правничу допомогу позивача у суді апеляційної інстанції (за підготовку відзиву на апеляційну скаргу), які підлягають компенсації позивачу за рахунок відповідача в сумі 500 грн (1000 грн : 2). Судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 700 грн (1200 грн - 500 грн) не підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Результат розгляду: denied