Рішення адміністративного суду від 2022-04-05 00:00:00+03

07.06.2021р. [PERSON] звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із позовом до Другого Суворовського ВДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) та третьої особи - [PERSON] , у якому просив суд визнати протиправною та скасувати постанову від 26.05.2021р. №49386849 про накладення штрафу. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірна постанова відповідача є протиправною та такою, що підлягає скасуванню, адже накладення штрафу у зв`язку із наявністю заборгованості зі сплати аліментів, яка виникла до 28.08.2018р., суперечить принципу «незворотності дії» законів та інших нормативно-правових актів у часі, закріпленому у ст.58 Конституції України. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2021 року(ухваленим в порядку спрощеного (письмового) провадження) у задоволенні адміністративного позову [PERSON] - відмовлено в повному обсязі. Не погоджуючись із вказаним рішенням суду 1-ї інстанції, [PERSON] 06.12.2021р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив про те, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення, було порушено норми матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25.11.2021р. та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 29.12.2021р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду. Ухвалою судді П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11.01.2022р. дану апеляційну скаргу - залишено без руху. Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 02.02.2022р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою [PERSON] та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження. Відповідач, у свою чергу, своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався. Відповідно до п.1 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги відповідача, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для її часткового задоволення. Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи. Рішенням Малиновського районного суду м.Одеса від 27.07.2015р. у справі №521/10724/15-ц стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] , на утримання двох дітей, аліменти у розмірі 1/4 частини всіх видів доходів, щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму, для кожної дитини відповідного віку, починаючи з 02.07.2015р. й до досягнення повноліття дітьми, тобто до [INFO] та до 01.02.2032р. 18.05.2021р. державним виконавцем Другого Суворовського ВДВС Анісімовою А.В., в ході примусового виконання виконавчого листа №521/10724/15-ц, виданого 21.08.2015р. Малиновським районним судом м.Одеса у справі про стягнення з [PERSON] на [PERSON] аліментів на утримання 2-х дітей ( [INFO] та [INFO] ), було встановлено наявність заборгованості зі сплати аліментів у розмірі - 112134,38 грн. 26.05.2021р. державним виконавцем Другого Суворовського ВДВС Анісімовою А.В. прийнято постанову про накладання на боржника - [PERSON] штрафу у розмірі 50% суми заборгованості зі сплати аліментів - 56067,19 грн. Не погоджуючись із зазначеними діями та рішенням відповідача, позивач звернувся до суду із даним позовом. Вирішуючи справу по суті та відмовляючи у задоволенні позову, суд 1-ї інстанції виходив із необґрунтованості та недоведеності заявлених позовних вимог та, як наслідок, відсутності підстав для їх задоволення. Однак, колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухвалені оскарженого рішення, виходить із наступного. Статтями 124,125 Конституції України регламентовано, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Разом із тим, судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом. Колегія суддів зазначає про те, що «предметною юрисдикцією» є розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських, а також адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати та вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції. Згідно зі ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р., кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Європейський суд з прав людини у рішенні від 20.07.2006р. по справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «суд, встановлений законом» передбачає всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів. Так, завданням адміністративного судочинства, за змістом ст.2 КАС України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Згідно з п.п.1,2 ч.1 ст.4 КАС України, «адміністративною справою» вважається переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, тобто спір, у якому, зокрема, хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в т.ч. на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій. Як передбачено ч.1 ст.19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження. Визначення поняття «суб`єкта владних повноважень» міститься у п.7 ч.1 ст.4 КАС України, відповідно до якої «суб`єкт владних повноважень» - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг. Судова колегія вважає за необхідне звернути увагу на те, що критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Більше того, зазначеним критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ. Матеріально-правові вимоги позивача до відповідача, щодо яких він просить ухвалити судове рішення, повинні мати правовий характер, тобто бути врегульованими нормами матеріального права, а також підпадати під адміністративну юрисдикцію. У той же час, критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 ст.19 ЦПК України регламентовано, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами. Так, вирішуючи питання щодо юрисдикційності скарги на постанову державного виконавця про накладення штрафу, у зв`язку із наявністю суми заборгованості зі сплати аліментів, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 14.12.2021р. у справі № 2610/27695/2012 виходила з наступних міркувань. Згідно з ч.5 ст.124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У п.9 ч.3 ст.129 Конституції України, до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду. Частинами 1 та 2 ст.18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, установлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. За приписами ст.1 Закону №1404-VІІІ, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими згідно з цим Законом, а також рішеннями, які у відповідності до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Відповідно до ст.55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій або бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Статтею 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до ЦПК України, порушено їхні права чи свободи. Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд 1-ї інстанції (ч.1 ст.448 ЦПК України). Як передбачено ч.1 ст.287 КАС України, учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця та приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду з позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або ж бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб. При цьому,за змістом ст.74 Закону №1404-VIII, рішення, дії або бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом. Так, у відповідності до ч.2 ст.63 Закону №1404-VІІІ, у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність. Згідно з п.7 ч.2 ст.17 вказаного вище Закону, постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є виконавчими документами. Якщо виконавче провадження закінчено, а виконавчий збір, витрати на проведення виконавчих дій або штраф не стягнуто, відповідна постанова виділяється в окреме провадження і підлягає виконанню в загальному порядку. Статтею 180 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того із батьків або ж інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ст.181 СК України). Зокрема, у ст.195 СК України врегульовано порядок визначення заборгованості за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), та вказано, що розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом. Як визначено ч.ч.1,2 ст.196 СК України, у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100% заборгованості. У разі застосування до особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, заходів, передбачених ч.14 ст.71 Закону №1404-VIII, максимальний розмір пені повинен дорівнювати різниці між сумою заборгованості та розміром застосованих заходів примусового виконання, передбачених ч.14 ст.71 Закону № 1404-VIII. Частиною 14 ст.71 Закону № 1404-VІІІ передбачено, що за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за 1 (один) рік, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 20% суми заборгованості зі сплати аліментів. За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за 2 (два) роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 30% суми заборгованості зі сплати аліментів. За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за 3 (три) роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 50% суми заборгованості зі сплати аліментів. У подальшому постанова про накладення штрафу у розмірі, визначеному абз.1 цієї частини, виноситься виконавцем у разі збільшення розміру заборгованості боржника на суму, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за 1 (один) рік. При цьому, суми штрафів, передбачених цією частиною, стягуються з боржника у порядку, передбаченому цим Законом, і перераховуються стягувачу. Згідно з п.8 глави XVI «Інструкції з організації примусового виконання рішень»(затв. наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012р. №512/5), виконавець накладає на боржника штраф у розмірі та у випадках, визначених ч.14 ст.71 Закону №1404-VIII. Постанова про накладення штрафу оформлюється у відповідності до вимог п.7 розділу Іцієї Інструкції та містить відомості про розмір заборгованості, яка утворилася з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання, та суму штрафу. Постанова про накладення штрафу не пізніше наступного робочого дня після її винесення надсилається сторонам виконавчого провадження. Суми штрафів стягуються виконавцем з боржника після погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі. Якщо після закінчення виконавчого провадження з виконання рішення про стягнення аліментів з підстав, передбачених п.п.7,9 ст.39 Закону №1404-VIII, суми штрафів не стягнуто, постанова про накладення штрафу не пізніше наступного робочого дня з дня закінчення виконавчого провадження реєструється в автоматизованій системі виконавчого провадження як виконавчий документ та підлягає виконанню в порядку, передбаченому Законом №1404-VIII та Інструкцією №512/5. Між тим, поняття та різновиди штрафів, які передбачені Законом №1404-VIII, та штрафу, передбаченого ст.549 ЦК України, мають різну правову природу, оскільки в останньому випадку штраф є різновидом неустойки - грошової суми або іншого майна, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Однак, поняття штрафу, вжите у ч.2 ст.74 Закону №1404-VIII, стосується випадків покладення відповідальності на боржника за невиконання рішення,та його стягнення проводиться на користь держави. У той час як суми штрафів за невиконання судових рішень про стягнення аліментів, передбачені у ч.14 ст.71 Закону №1404-VIII, перераховуються на користь стягувача аліментів. Вказане свідчить про те, що правова природа, характер, цільове призначення та стягувач штрафу, визначеного в ч.2 ст.63, ч.2 ст.74 Закону №1404-VIII, та штрафу, передбаченого ч.14 ст.71 Закону №1404-VIII, - відмінні, оскільки постанова виконавця про накладення штрафу у зв`язку з наявністю заборгованості зі сплати аліментів є рішенням д/виконавця щодо виконання судового рішення про стягнення аліментів, як це передбачено ч.1 ст.74 Закону №1404-VIII. Викладене дає можливість тлумачити норми ч.2 ст.74 Закону №1404-VIII таким чином, що оскарження постанов виконавців про накладення штрафу у зв`язку із наявністю заборгованості зі сплати аліментів має відмінний порядок від оскарження постанов виконавців про накладення інших штрафів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства. Також, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.12.2021р. (справа №2610/27695/2012) наголосила, що згідно з ч.3 ст.195 СК України, розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом й такі спори вирішуються за правилами цивільного судочинства. Порядок стягнення аліментів, крім норм СК України, регулюється також положеннями ст.71 Закону №1404-VIII, якою передбачається, серед іншого, накладення на користь стягувача штрафу за наявності заборгованості зі сплати аліментів у відповідних розмірах (ч.14). Оскільки предметом регулювання за вказаними вище нормами є як визначення розміру заборгованості за аліментами, так і накладення штрафів за наявності заборгованості, порядок вирішення спору як щодо розміру заборгованості, так і про накладення штрафу з огляду на наявність заборгованості має відбуватися у межах однієї юрисдикції - у порядку цивільного судочинства, що буде відповідати принципам верховенства права та ефективності провадження як механізму судового захисту. Таким чином, скарга на постанову державного виконавця про накладення штрафу у зв`язку з наявною заборгованістю зі сплати аліментів підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки така постанова не є постановою про накладення штрафу в розумінні ч.2 ст.63 Закону №1404-VIII, яка підлягає оскарженню до суду в порядку, визначеному ч.2 ст.74 цього ж Закону, тобто в порядку адміністративного судочинства. Звертаючись до фактів даної справи, колегія суддів зазначає, що позивачем фактично оскаржується саме постанова державного виконавця Другого Суворовського ВДВС Анісімової А.В. від 26.05.2021р., яка винесена у межах виконавчого провадження №49386849 про накладання штрафу на боржника - [PERSON] у розмірі 50% суми заборгованості зі сплати аліментів - 56067,19 грн., а відтак даний позов має розглядатися виключно за правилами цивільного судочинства. Варто зазначити, що Велика Палата Верховного Суду під час розгляду справи №755/10947/17 (постанова від 30.01.2019р.) зробила висновок, відповідно до якого, під час вирішення тотожних спорів має враховуватись саме остання правова позиція, якою є позиція Великої Палати Верховного Суду у вже згаданій вище постанові від 14.12.2021р. у справі №2610/27695/2012. Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини, право на доступ до суду, закріплене у ст.6 Конвенції, не є абсолютним, оскільки воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати «легітимну мету», а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України» від 21.12.2010р., заяви №17160/06 та №35548/06). Варто зазначити, що у цій справі право позивача на доступ до суду, хоч і було обмежене, проте це обмеження не шкодить самій суті відповідного права, оскільки не перешкоджає йому звернутися з аналогічним позовом в порядку цивільного судочинства, що є для розгляду такого позову «судом, встановленим законом». Аналогічна правова позиція була викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.11.2019р. у справі №171/2124/18. За приписами п.3 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково. Як передбачено ч.1 ст.319 КАС України, судове рішення 1-ї інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно ст.ст.238, 240 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених ст.19, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги. Згідно з п.1 ч.1 ст.238 КАС України, суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства. Якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої п.1 ч.1 ст.238 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ (ч.1 ст.239 КАС України). Приймаючи до уваги порушення правил юрисдикції адміністративних судів, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що відповідно до ч.1 ст.319 КАС України, апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду 1-ї інстанції підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.238 КАС України.

Результат розгляду: partial