Рішення адміністративного суду від 2022-04-14 00:00:00+03

19 квітня 2021 року [PERSON] звернувся до адміністративного суду з позовом до ГУ ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі, в якому, з урахуванням уточнень, просив: - визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-22725-51 від 18.11.2020 року ГУДПС у Херсонський області, АР Крим та м. Севастополі, визнати вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-22725-51 від 18.11.2020 року такою, що не підлягає виконанню; - зобов`язати відповідача виключити позивача з платників ЄСВ, скорегувати суми податкового боргу по ЄСВ до нуля; - стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 75000,00 грн. Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2021 року у задоволенні адміністративного позову [PERSON] було відмовлено повністю. Не погоджуючись з ухваленим рішенням позивач подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на не повне з`ясування обставин справи та порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким повністю задовольнити його позовні вимоги. Обґрунтовуючи апеляційну скаргу позивач зазначив, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доводам його позовної заяви та дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для її задоволення. Відповідач надіслав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Справа розглянута судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження. Апеляційним судом справа розглянута в порядку письмового провадження відповідно до статті 311 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю. Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах поданої скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків. Колегією суддів встановлено, що 12 січня 2000 року Гагарінською районною державною адміністрацією у м. Севастополі здійснено державну реєстрацію фізичної особи-підприємця [PERSON] 17 жовтня 2016 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесена запис №24990060007045508 про припинення підприємницької діяльності [PERSON] за власним бажання. 5 грудня 2018 року ГУ ДФС у Херсонській області, АРК та м. Севастополі сформовано вимогу №Ф-22725-51 про сплату боргу (недоїмки) по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 14643,50 грн. Відповідно до ухвали П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29 листопада 2019 року набрало законної сили рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 9 червня 2019 року у справі №540/1083/19, яким за адміністративним позовом [PERSON] до ГУ ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі, визнано протиправною та скасовано вимогу податкового органу про сплату боргу (недоїмки) від 05.12.2018 року №Ф-22725-51 на суму 14463,50 грн. У справі №540/1083/19 суд встановив, що [PERSON] нарахування ЄСВ здійснювалось на підставі підпунктів 4 та 5 частини першої статті 4 Закон України від 08.07.2010 року №2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", як фізичній особі-підприємцю, в тому числі фізичній особі-підприємцю, та особі, яка провадить незалежну професійну діяльність (арбітражний керуючий). Згідно інтегрованої картки платника станом на 31 жовтня 2018 року заборгованість зі сплати ЄСВ [PERSON] становила 14643,50 грн., з яких 8448 грн. за 2017 рік та 9828,72 грн. за ІІІ квартали 2018 року. З урахуванням переплати на суму 1176,04 грн. у позивача, за позицією відповідача, обліковується заборгованість в розмірі 14643,50 грн. Вирішуючи спір суд виходив з того, що [PERSON] в розумінні підпунктів 4 та 5 частини першої статті 4 Закону України від 08.07.2010 р. №2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" не є платником ЄСВ, оскільки: 1. з 17 жовтня 2016 року припинив підприємницьку діяльність, про що було відомо ГУДПС; 2. професійна діяльність арбітражного керуючого не відноситься до видів незалежної професійної діяльності платників єдиного внеску; Окрім того, [PERSON] , як пенсіонер за віком, з 1 січня 2017 року звільнений від сплати ЄСВ. 12 листопада 2019 року ГУ ДПС у Херсонській області, АРК та м. Севастополі сформовано вимогу №Ф-22725-51 про сплату боргу (недоїмки) по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 25363,22 грн., яку рішення ДПС України від 12.02.2020 року №5397/6/99-00-08-01-01-06 скасовано та відкликано з дня прийняття рішення, а ГУ ДПС у Херсонській області, АРК та м. Севастополі зобов`язано сформувати на направити [PERSON] нову вимогу. Відповідно до постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 10 листопада 2020 року набрало законної сили рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 9 червня 2020 року у справі №540/989/20, яким за адміністративним позовом [PERSON] до ГУ ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі, податковий орган зобов`язано відкоригувати в інформаційній системі органів ДПС дані інтегрованої картки платника [PERSON] шляхом виключення суми нарахованого єдиного соціального внеску за 2017 рік, 2018 рік та 2019 рік. При розгляді справи №540/989/20 суд встановив, що незважаючи на те, що рішенням суду, яке набрало законної сили ще 23.09.2019 року було скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 05.12.2018 року №Ф-22725, визначена за цією вимогою сума недоїмки не виключена з ІКП позивача за кодом класифікації 71040000 (для фізичних осіб-підприємців, у тому числі, які обрали спрощену систему оподаткування, та осіб, які проводять незалежну професійну діяльність), а навпаки включена до складу недоїмки за наростаючим принципом і станом на 31.01.2020 року складає 28117,40 грн. При цьому, контролюючим органом проігноровано висновок суду, викладений у рішенні по справі №540/1083/19 про те, що у [PERSON] відсутній обов`язок зі сплати ЄСВ з 01.01.2017 року. 13 листопада 2020 року [PERSON] звернувся до ГУ ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі із заявою про добровільне виконання судового рішення по справі №540/989/20, в тому числі зняти його з обліку платника ЄСВ (а.с. 199). 18 листопада 2020 року ГУ ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі було сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф22725-51, згідно якої станом на 19 лютого 2021 року за [PERSON] обліковується заборгованість зі сплати єдиного внеску в сумі 31658,52 грн. (а.с. 124 зв.). Докази направлення зазначеної вимоги боржнику в матеріалах справи відсутні. 23 березня 2021 року ГУДПС звернулося до Дніпровського районного відділу ДВС м. Херсона із заявою про примусове виконання вимоги від 18.11.2020 року №Ф22725-51. 12 квітня 2021 року державним виконавцем Дніпровського районного відділу ДВС було винесено постанову ВП №5089603 про відкриття виконавчого провадження (а.с. 126). Постановами держвиконавця від 16.04.2021 року було накладено арешт на кошти та майно [PERSON] (а.с. 98, 99). Дізнавшись про зазначені обставини [PERSON] звернувся до суду з даним адміністративним позовом. Вирішуючи спір судом першої інстанції було встановлено, що доповідною запискою від 12.05.2021 року №1891/21-22-24-03-15 приведено у відповідність інтегровану картку [PERSON] станом на 18.06.2021 року, в інтегрованій картці платника заборгованість відсутня та обліковується переплата по єдиному внеску у сумі 1176,04 грн. За таких обставин суд дійшов висновку про відкликання оспорюваної Вимоги, що в свою чергу свідчить про відсутність предмету спору, а тому суд відмовив у задоволенні позовних вимог [PERSON] в частині скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-22725-51 від 18.11.2020 року. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині зобов`язання податкової виключити позивача з платників ЄСВ суд виходив з того, що такий обов`язок виникає у ГУДПС лише при зверненні позивача із заявами за формою №8-ОПП та формою №7-ЄСВ після припинення здійснення діяльності арбітражного керуючого. Проте позивач до податкового органу із відповідними заявами не звертався. Позовну вимогу [PERSON] в частині стягнення на його користь моральної шкоди суд визнав похідною від основної вимоги, а тому дійшов висновку про відсутність підстав для її задоволення. Надаючи правову оцінку законності і обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги колегія суддів зазначає наступне. Так, частиною другою статті 19 Конституцією України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень. При розгляді спорів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень суди повинні перевіряти їх на відповідність того, чи прийняті (вчинені) вони з дотриманням усіх вимог, визначених частиною другою статті 2 КАС України. Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначені Законом України від 08.07.2010 року №2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (далі - Закон №2464-VI). Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону №2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами. За положеннями частин другої, третьої статті 9 Закону №2464-VI обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. Обчислення єдиного внеску податковими органами у випадках, у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. Згідно з частиною восьмою статті 9 Закону №2464-VI платники єдиного внеску зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за відповідний базовий звітний період, не пізніше 20 числа місяця, що настає за базовим звітним періодом. Відповідно до частини одинадцятої статті 9 Закону №2464-VI у разі несвоєчасної або не в повному обсязі сплати єдиного внеску до платника застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом. Згідно з частинами другою та третьою статті 25 Закону №2464-VI у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею. Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів. Відповідно до положень частини четвертої статті 25 Закону №2464-VI, податковий орган у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, надсилає в паперовій та/або електронній формі платникам єдиного внеску вимогу про сплату недоїмки з єдиного внеску. Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом. Процедуру нарахування і сплати єдиного внеску страхувальниками, визначеними Законом №2464-VI, нарахування і сплати фінансових санкцій, стягнення заборгованості зі сплати страхових коштів Державною фіскальною службою України та її територіальними органами (далі - фіскальні органи) визначає затверджена наказом Міністерства фінансів України від 20 квітня 2015 року №449 Інструкція про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - Інструкція №449). Згідно з пунктами 1-3 розділу VI Інструкції №449 до платників, які не виконали визначені Законом обов`язки щодо нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску, застосовуються заходи впливу та стягнення. У разі виявлення платником своєчасно не нарахованих сум єдиного внеску такі платники зобов`язані самостійно обчислити ці внески, відобразити їх у звітності, що подається платником до податкових органів, та сплатити їх. До такого платника застосовуються штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VII цієї Інструкції. У разі виявлення податковим органом своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий податковий орган обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VII цієї Інструкції. Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена в строки, встановлені Законом, обчислена податковими органами у випадках, передбачених Законом, є недоїмкою. Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів. Податкові органи надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску податковими органами; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску; платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій. Як вбачається з матеріалів справи, оспорювана Вимога (а.с. 6) сформована на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів, відповідно до статті 25 Закону України від 08.07.2010 року №2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (далі - Закон №2464-VI). З цього приводу варто наголосити, що відповідно до абзацу другого статті 25 Закон №2464-VI, положення цієї статті поширюються лише на тих платників, які відповідно до цього Закону зобов`язані нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок. Як зазначалося вище, рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 25 липня 2019 року по справі №540/1083/19, яке набрало законної сили 23.09.2019 року, встановлено, що [PERSON] звільнений від спати єдиного внеску з1 січня 2017 року, та у нього відсутній обов`язок зі сплати ЄСВ. В силу приписів частини четвертої статті 78 КАС України встановлені у справі №540/1083/19 обставини є преюдиційними та не підлягають доказуванню при розгляді даної справи. Крім того, рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 9 червня 2020 року у справі №540/989/20, яке набрало законної сили 10.11.2020 року, ГУ ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі зобов`язано відкоригувати в інформаційній системі органів ДПС дані інтегрованої картки платника [PERSON] шляхом виключення суми нарахованого єдиного соціального внеску за 2017 рік, 2018 рік та 2019 рік. Незважаючи на вищезгадані рішення, податковим органом 18 листопада 2020 року сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-22725-51 "У" (а.с. 6) за наростаючим принципом, згідно якої станом на 19.02.2021 року борг [PERSON] зі сплати ЄСВ становить 31658,52 грн. Зазначене свідчить, що податковим органом вдруге проігноровано висновок суду, викладений у рішенні від 25.07.2019 року по справі №540/1083/19 про те, що у [PERSON] відсутній обов`язок зі сплати ЄСВ з 01.01.2017 року. Також, податковим органом не виконане рішення суду від 09.06.2020 року у справі №540/989/20 про зобов`язання виключити з інтегрованої картки заборгованість [PERSON] зі сплати єдиного соціального внеску за 2017 рік, 2018 рік та 2019 рік. Ураховуючи наведене, а також те, що відповідач не надав суду доказів добровільної участі [PERSON] в системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, колегія суддів погоджується з доводами позивача про те, що у ГУ ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі були відсутні правові підстави для прийняття вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-22725-51 від 18.11.2020 року на суму 31658,52 грн. При цьому колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції про неможливість її скасування через відкликання, оскільки відповідно до приписів частини шостої розділу VІ Інструкції №449, вимога про сплату боргу (недоїмки) вважається відкликаною, якщо податковий орган скасовує або змінює раніше зазначену суму боргу (недоїмки) внаслідок її узгодження або оскарження - з дня прийняття податковим органом рішення про скасування або зміну раніше зазначеної суми боргу (недоїмки). Ураховуючи, що відповідачем не надано суду доказів про прийняття ГУДПС відповідного рішення, колегія суддів вважає за можливе скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-22725-51 від 18.11.2020 року. Щодо позовної вимоги про зобов`язання податковий орган виключити позивача з платників ЄСВ, скорегувати суми податкового боргу по ЄСВ до нуля, то колегія суддів зазначає таке. Статтею 1 Закону України від 22.12.2011 №4212 "Про внесення змін до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" визначено, що арбітражний керуючий - фізична особа, призначена господарським судом у встановленому порядку в справі про банкрутство як розпорядник майна, керуючий санацією або ліквідатор з числа осіб, які отримали свідоцтво на право здійснення діяльності арбітражного керуючого і внесені до Єдиного реєстру арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів) України. Статтею 4 цього Закону встановлено, що арбітражні керуючі є суб`єктами незалежної професійної діяльності. Згідно з підпунктом 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 ПК України самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником у межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Таким чином позивач (до 29.04.2021 року - день припинення діяльності арбітражного керуючого) був самозайнятою особою в розумінні підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 ПК України. Згідно з підпунктом 65.2 статі 65 ПК України облік самозайнятих осіб здійснюється шляхом внесення до Державного реєстру фізичних осіб - платників податків (далі - Державний реєстр) записів про державну реєстрацію або припинення підприємницької діяльності, незалежної професійної діяльності, перереєстрацію, постановку на облік, зняття з обліку, внесення змін стосовно самозайнятої особи, а також вчинення інших дій, які передбачені Порядком обліку платників податків, зборів. Відповідно до підпункту 65.10.8 пункту 65.10 статті 65 ПК України внесення до Державного реєстру запису про припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця чи незалежної професійної діяльності фізичної особи здійснюється у разі анулювання чи скасування згідно із законодавством свідоцтва про реєстрацію чи іншого документа (дозволу, сертифіката тощо), що підтверджує право фізичної особи на провадження підприємницької або незалежної професійної діяльності, - з дати такого анулювання чи скасування. Підставами для зняття з обліку у контролюючих органах юридичної особи, її відокремлених підрозділів та самозайнятих осіб є: наявність хоча б однієї з підстав, визначених пунктом 65.10 статті 65 цього Кодексу для самозайнятої особи (підпункт 67.1.2 пункту 67.2 статті 67 ПК України). Порядок зняття з обліку у контролюючих органах юридичних осіб, їх відокремлених підрозділів та самозайнятих осіб встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику (пункт 67.3 статті 67 ПК України). З метою використання єдиної раціональної методики обліку платників податків і зборів у контролюючих органах наказом Міністерства фінансів України від 9 грудня 2011 року №1588 затверджено Порядок обліку платників податків і зборів (далі - Порядок №1588). За змістом підпункту 2 пункту 11.18 Розділу ХІ Порядку №1588 фізичні особи, які здійснюють незалежну професійну діяльність, знімаються з обліку після припинення або зупинення незалежної професійної діяльності або зміни організаційної форми відповідної діяльності з незалежної (індивідуальної) на іншу, за наявності документально підтвердженої інформації відповідного реєстру чи уповноваженого органу, що реєструє таку діяльність або видає документи про право на заняття такою діяльністю (свідоцтва, дозволи, сертифікати тощо), та поданих до контролюючого органу за основним місцем обліку. Відповідно до підпункту 3 пункту 11.18 Розділу ХІ Порядку №1588 внесення до Реєстру самозайнятих осіб запису про припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця чи незалежної професійної діяльності фізичної особи здійснюється в разі: внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця - з дати державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця; припинення або зупинення незалежної професійної діяльності або зміни організаційної форми відповідної діяльності з незалежної (індивідуальної) на іншу - з дати прийняття уповноваженим органом відповідного рішення або іншої дати, визначеної законом, що регулює реєстрацію відповідної незалежної професійної діяльності, датою припинення, зупинення або зміни організаційної форми відповідної діяльності з незалежної (індивідуальної) на іншу; закінчення строку дії свідоцтва про реєстрацію чи іншого документа (дозволу, сертифіката тощо) - з дати закінчення такого строку; анулювання чи скасування згідно із законодавством свідоцтва про реєстрацію чи іншого документа (дозволу, сертифіката тощо), що підтверджує право фізичної особи на провадження незалежної професійної діяльності або скасування реєстраційної дії щодо державної реєстрації фізичної особи підприємцем, - з дати такого анулювання чи скасування; Відповідно до частини другої статті 112 Закону №4212 у разі припинення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора) він виключається з Єдиного реєстру арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів) України, а його свідоцтво анулюється. З аналізу вищенаведених нормативно-правових актів вбачається, що підставою для внесення до Державного реєстру запису про припинення незалежної професійної діяльності фізичної особи є надання позивачем разом із заявою за формою №8-ОПП документально підтвердженої інформації про анулювання свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю від органу, що видає свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю. Як встановлено судом першої інстанції та не спростовується апелянтом, [PERSON] після внесення до Єдиного реєстру арбітражних керуючих України інформації про припинення діяльності арбітражного керуючого від 29.04.2021 №1572/5 до податкового органу із заявою за формою №8-ОПП та формою № 7-ЄСВ не звертався. З огляду на наведене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для зобов`язання податкової виключити позивача з платників ЄСВ, оскільки ним не було дотримано відповідної процедури, що передує зняттю з податкового обліку. Підстав для зобов`язання ГУ ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі скорегувати суми податкового боргу позивача по ЄСВ до нуля, також не вбачається, оскільки згідно інтегрованій картці за позивачем обліковується переплата по ЄСВ в сумі 1176,04 грн. (а.с. 155,156). Щодо позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, то колегія суддів вважає наступне. Так, статтею 56 Конституції України гарантовано, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно зі статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 23 ЦК України). Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постановах від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17, від 27 листопада 2019 року у справі №750/6330/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (пункт 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (пункт 52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (Рисовський проти України, Антоненков та інші проти України). Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди. Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір. При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставини справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу статті 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача - органу державної влади чи місцевого самоврядування, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (частина друга статті 77 КАС України). З огляду на характер правовідносин між людиною і державою (в особі органу державної влади чи органу місцевого самоврядування), з метою забезпечення реального та ефективного захисту прав людини, у справах адміністративного судочинства саме на суб`єкта владних повноважень-відповідача покладається тягар спростування факту заподіяння моральної шкоди та доведення неадекватності (нерозумність, несправедливість) її розміру, визначеного позивачем. Як вбачається з матеріалів даної справи, податковий орган по відношенню до позивача тривалий час ігнорував висновки рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 9 червня 2019 року у справі №540/1083/19, що набрало законної сили 29 листопада 2019 року, щодо відсутності у [PERSON] обов`язку зі сплати ЄСВ. Крім того, після скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 05.12.2018 року №Ф-22725 податковий орган не відновив його права шляхом внесення відповідних відомостей до інтегрованої картки. Також податковий орган тривалий час ігнорував рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 9 червня 2019 року у справі №540/989/20, яке набрало законної числи 10 листопада 2020 року про зобов`язання виключити з інтегрованої картки заборгованість [PERSON] зі сплати єдиного соціального внеску за 2017 рік, 2018 рік та 2019 рік. Зазначені дії податкового органу призвели до прийняття незаконної вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 18.11.2020 року №Ф-22725-51 "У" на суму 31658,52 грн., яка з урахуванням скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 05.12.2018 року №Ф-22725 не є узгодженою. З урахуванням наведеного, податковий орган у березні 2021 року протиправно надіслав вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 18.11.2020 року №Ф-22725-51 "У" на примусове виконання (а.с.125), що в свою чергу призвело до арешту рахунків та майна [PERSON] . На переконання колегії суддів не має сумніву, що позивач відчував певний психологічний дискомфорт унаслідок таких дій відповідача. При цьому, відповідачем не доведено, що його тривала протиправна поведінка не викликала у позивача психічне напруження та розчарування, а арешт коштів і майна позивача не призвів до додаткового психічного напруження. Відтак, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для висновку про заподіяння позивачу моральної шкоду вищезазначеними діями податкового органу. Що стосується компенсації моральної шкоди, то відповідно до частини третьої статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. З огляду на те, що "розумність" і "справедливість" є оціночними поняттями, суди, насамперед першої та апеляційної інстанції, які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широкий діапазон розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди. У постанові Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі №823/782/16 зроблено висновок про те, що моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Водночас, заявлений позивачем розмір моральної шкоди 75000,00 не може вважатися розумним і справедливим, відповідний розмір є занадто завищеним. Колегія суддів, визначаючи розмір відшкодування позивачу моральної (немайнової) шкоди, враховує обставини даної справи, характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат, зокрема, тяжкість вимушених змін у його життєвій ситуації, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, та вважає справедливим визначити суму компенсації у розмірі 30000 грн. за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень (ГУ ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі). Підсумовуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про часткове скасування рішення суду першої інстанції, з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позовних вимоги [PERSON] . Відповідно до приписів статті 139 КАС України сплачений позивачем судовий збір за подачу позовної заяви у розмірі 1066,60 грн. підлягає відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. За приписами частини першої та частини другої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Відтак, апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню.

Результат розгляду: partial