Рішення адміністративного суду від 2022-10-27 00:00:00+03

12.01.2022 року позивач звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, Державної міграційної служби України, у якому просив: визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 26.11.2021 №365-21 про відмову у визнанні громадянина Республіки Казахстан [PERSON] біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати Державну міграційну службу України визнати громадянина Республіки Казахстан [PERSON] біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства. Позов обгрунтовує тим, що має обґрунтовані побоювання зазнати переслідувань у зв`язку із тим, що він є дарісом, що в просвітницькій партійній системі\~ Хізб ут Тахрір\~ є підготовчою ланкою до вступу у партію. Згідно інформації про країну походження, владою Казахстану переслідуються не тільки члени\~ Хізб ут Тахрір\~ , але і ті хто належать до дарісів цієї партії. Вказує, що він поділяє погляди партії Хізб ут [PERSON] та сповідує релігію Ісламу з суворим дотриманням усіх постулатів даної релігії. Під час обшуків позивач отримав погрози від працівників спецслужб Казахстану у вигляді можливості відкриття проти нього кримінальної справи. Крім того, позивач зазначає, що спецслужбами Республіки Казахстан переслідується його батько, [PERSON] , який був активним членом організації [PERSON] . Позивач не бажає повертатися до країни походження внаслідок таких побоювань, що є підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У зв`язку з цим вважають, що відповідач прийняв рішення про відмову в наданні йому такого статусу необґрунтовано, без дослідження інформації щодо країни походження. До того ж, оскаржуване рішення, на його думку, суперечить\~ ст.28 Конституції України\~ та ст.3 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 29 червня 2022 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України №365-21 від 26.11.2021 про у визнанні громадянина Республіки Казахстан [PERSON] біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Республіки Казахстан [PERSON] про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням висновків, викладених у рішенні суду. Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушенням норм матеріального права зазначив, що заява позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є необґрунтованою та має ознаки зловживання процедурою надання притулку в Україні, відповідно у нього немає підстав для набуття статусу біженців або осіб, які потребують додаткового захисту, у відповідності до умов, передбачених п.п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону України\~ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Позивач не надав інформацію про реальні чинники, які можуть загрожувати завданням йому фізичної або моральної шкоди у країні громадянської належності - Казахстан. Крім того, позивач не повідомляє про переслідування в країні громадянської належності за ознаками раси, національності, громадянства (підданства) та приналежності до певної соціальної групи. Позивач також не навів фактів й обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань, а його обґрунтування причин, за якої позивач наразі не може повернутися до країни походження мають суперечливу інформацію. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову. Представник відповідача в судовому засіданні підтримує вимоги апеляційної скарги. Представник позивача заперечує доводи апеляційної скарги. Вважає, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступні підстави. Судом встановлені наступні обставини. Позивач народився [INFO] у м. Ташкент, Узбекистан, є громадянином Республіки Казахстан, за національністю\~ казах, віросповіданням\~ іслам, освіта\~ середня, за сімейним станом\~ неодружений. Рідна мова\~ казахська, розуміє казахську, російську. 09.03.2021 громадянин Республіки Казахстан [PERSON] звернувся до ГУ ДМС України у Львівській області із заявою щодо надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. У вказаній заяві позивач вказав, що з дитинства дізнався про існування релігійної політичної партії\~ Хізб ут-Тахрір\~ аль-Ісламі, познайомився з її ідеями. Самостійно вивчав діяльність та ідеологію партії. На початку 2020 року, після повернення з Туреччини був затриманий працівниками Комітету національної безпеки. В Республіці Казахстан це є заборонена партія, відповідно у нього є побоювання стати жертвою переслідування за політичні переконання та релігійні принципи. Крім того, позивач зазначає, що спецслужбами Республіки Казахстан переслідується його батько, [PERSON] , який був активним членом організації Хізут Тахрір. Розглянувши матеріали особової справи заявника, Головним управлінням ДМС у Львівській області було встановлено про відсутність інформації, що могла б вказувати на можливість переслідування заявника за ознаками національності або громадянства. Відповідно до аналізу матеріалів особової справи шукача захисту можливо визначити відсутність доведених випадків переслідування особи за ознакою віросповідання. За результатами розгляду вказаної заяви, проведених співбесід та досліджених матеріалів, рішенням ДМС України від 26.11.2021 №365-21 громадянину Республіки Казахстан [PERSON] відмовлено у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до ч.1 ст.6 Закону України\~ Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п.1, 13 ч.1 ст.1 вказаного Закону, відсутні. Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не довів ті обставини, на яких ґрунтуються його заперечення. Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком з огляду на наступне. Згідно із положеннями частини 2\~ статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~ Конституцією\~ та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України\~ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»\~ від 08.07.2011 року №3671-VІ (Закон України №3671-VI). Відповідно до п.п.1, 13\~ ст.1 Закону України №3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967\~ року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань. Статтею 5 Закону України №3671-VI\~ визначено порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до ч.5 якої особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої\~ статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України. Відповідно до ч.ч.1, 7\~ ст.7 цього Закону оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин. Згідно з ч. 11\~ ст.9 Закону України №3671-VI\~ \~після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Відповідно до ч.5\~ ст.10 Закону України №3671-VI спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на основі всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Згідно з ч.6\~ ст.8 цього ж Закону рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої\~ статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої\~ статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися. Пункт 42 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця (згідно Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців) Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, видання 1992 року (далі - Керівництва) передбачає, що знання умов країни походження прохача - якщо не основна мета, то вельми важливий елемент в оцінці достовірності відомостей, наданих прохачем. Загалом, побоювання прохача повинні вважатися цілком обґрунтованими, якщо він може довести в межах розумного, що його тривале перебування в країні походження стало нестерпним для нього з причин, вказаних у визначенні, чи з тих же причин було б нестерпним, якби він повернувся назад. Відповідно до п.п.45 та 66 Керівництва, для того, щоб уважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. Згідно п.195 Керівництва, у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані, в першу чергу, самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника. За Позицією Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (УВКБ ООН) у справах біженців\~ Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців\~ 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення. Згідно з ч.2\~ ст.13 Закону України №3671-VI особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана, серед іншого: подати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН\~ Про обов`язки та стандарти доказування у заявах біженців\~ 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Аналіз наведених правових норм дає підстави колегії суддів для висновку, що у відповідача наявний обов`язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії біженців або осіб, які потребують додаткового захисту, або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання. Одночасно, апеляційний суд вказує, що заявник, в свою чергу, не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази на підтвердження своїх доводів. Тобто, залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту. Отже, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених\~ наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року №649, інших міжнародних, державних і неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження. Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами і загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною і не суперечить загальновідомим фактам, отже, викликає довіру. Оглядаючи матеріали справи, колегія суддів зазначає наступне. Як слідує з особової справи позивача №2020LV0002 та протоколів співбесід із ним, причиною виїзду з Республіки Казахстан стало, серед іншого, кримінальне переслідування батька [PERSON] за ч.2\~ ст.405 Кримінального кодексу\~ Республіки Казахстан\~ організація і участь в діяльності громадського або релігійного об`єднання чи іншої організації після рішення суду про заборону їх діяльності чи ліквідації у зв`язку зі здійсненням ними екстремізму чи тероризму. Зокрема, вказане стосується членства в організації\~ «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі». «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі»\~ є міжнародною ісламською партією, діяльність якої ґрунтується на законах Ісламу. Метою цієї партії є відновлення ісламської держави, керівником якої був би обраний мусульманами\~ халіф. Методом діяльності організації є просвіта із закликом до мусульман повернутися до ісламського засобу життя. Своїм завданням\~ «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі»\~ вважає виховання моральних та ідейних з точки зору Ісламу людей, без яких неможлива розбудова ісламської держави. Організація декларує виключно мирні засоби роботи серед мусульман. Партія не має військового крила чи озброєних прибічників. Так, речник організації у Великій Британії від імені\~ Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі\~ засудив терористичні акти, що були скоєні у 2007 році у Лондоні. Речник організації у Данії також виступив із засудженням цього теракту. Завдяки цьому,\~ «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі»\~ цілком легально діє у всіх демократичних країнах Європи та Північної Америки, за винятком Німеччини, де партія заборонена через свою антисіоністську риторику та критику Ізраїлю. Але й у Німеччині забороненими є публічні заходи партії, при цьому члени\~ «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі»\~ не переслідуються правоохоронними органами країни. Провідні правозахисні організації світу, зокремаInternational, визнавали членів цієї партії, засуджених до ув`язнення у країнах СНД, політичними в`язнями та рішуче засуджували численні факти катувань та позасудових страт членів\~ «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі»\~ в цих країнах. Між тим,\~ «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі»\~ та її члени відсутні в оновленому списку санкцій Комітету Ради Безпеки ООН, запровадженому резолюціями №1267 (1999), №1989 (2011) та №2253 (2015), серед організації, по ІДІЛ,\~ Аль-Каїді\~ та пов`язаними з ними особами, групами, підприємствами та організаціями.\~ «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі»\~ не включено і до оновленого списку іноземних терористичних організацій, що складається Державним департаментом США. Інформація з відкритих незалежних джерел, зокрема, Комітету Ради Безпеки ООН та Державного департаменту США, не відносить діяльність\~ «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі»\~ до терористичної та/або екстремістської. Апеляційний суд зазначає, що в Україні не існує списку чи переліку організацій, які згідно з чинним національним законодавством віднесені до терористичних чи екстремістських, як і не існує заборони на діяльність\~ «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі»\~ на території України. Управлінням СБУ у Львівській області за наслідками проведеної перевірки не встановлено обставин, за наявності яких позивач не може бути визнаний біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; тобто його членство у\~ «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі»\~ не є перешкодою для прийняття відповідного рішення. Основною причиною звернення за захистом в Україні позивач вказує обґрунтовані побоювання зазнати переслідувань у зв`язку з своїми релігійними поглядами, перебуванням учнем (дорісом) в організації\~ «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі»\~ та переслідуванням батька [PERSON] за членство в організації\~ Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі, у зв`язку з чим він вимушений покинути Республіку Казахстан, де заборонена діяльність цієї організації та ведуться кримінальні переслідування за участь у цій організації. Зокрема, як вбачається з протоколу співбесіди позивач повідомив, що не може повернутися на територію країни громадянської належності, оскільки там буде засуджений за політично-релігійні погляди за участь в партії\~ «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі». На підтвердження таких аргументів позивач не подав відповідних доказів, а відповідачі не вжили жодних заходів для встановлення обставин, на які покликався заявник. Враховуючи наведене вище, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що побоювання позивача стати жертвою переслідування за ознаками, зокрема, релігійних переконань є обґрунтованими. Крім того, колегія суддів звертає увагу, що судом першої інстанції було допитано в якості свідка [PERSON] , який являється головою Інформаційного офісу\~ «Хізб ут-Тахрір»\~ в Україні, фактично є речником та прес-секретарем організації. Свідок пояснив, що в обов`язки його входить проголошення офіційної позиції партії та представлення партії в державних органах. Зазначив, що\~ позивач\~ є дорісом (учнем) партії\~ «Хізб ут-Тахрір». Також повідомив про переслідування батька [PERSON] за членство\~ у\~ Хізб ут- Тахрір\~ в Казахстані. Вказував, що переслідування ведеться не тільки щодо членів партії\~ «Хізб ут-Тахрір», а й членів їх сімей. Також в суді першої інстанції був дописаний в якості свідка [PERSON] , який є членом організації\~ «Хізб ут-Тахрір»\~ та стверджував, що в Казахстані його родина та родина позивача зазнали переслідування через релігійні переконання. Також зазначив, що був ув`язнений через те, що є членом організації\~ «Хізб ут-Тахрір». Отже, апеляційний суд приходить висновку, що позивачем наведено переконливі факти, які підтверджують, що у країні громадянської належності він зазнає переслідувань через релігійні погляди та переслідуванням батька [PERSON] за членство в організації\~ Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі\~ та має цілком обґрунтовані побоювання зазнавати їх і надалі, у разі повернення до Казахстану. Колегія суддів зазначає, що апелянтом необґрунтовано зроблено висновок про те, що позивач не бажає повертатись до країни своєї громадської належності з причин, що не мають конвенційних ознак, за наявності яких особу можна визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Крім того, апелянт не надав належної оцінки обставинам та доводам позивача щодо переслідування позивача, як особи, яка була змушена залишити країну походження внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. Отже, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач необґрунтовано та безпідставно прийняв рішення № 365-21 від 26.11.2021 про відмову у визнанні громадянина Казахстану [PERSON] біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а тому наявні підстави для повторного розгляду заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції, зробивши системний аналіз положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, дійшов вірного висновку про часткове задоволення позову, а тому апеляційну скаргу слід відхилити. Згідно з\~ ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених\~ статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї. В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін. Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Результат розгляду: denied