Рішення адміністративного суду від 2023-04-25 00:00:00+03

Історія справи. 1. Громадянин Республіки Білорусь [PERSON] (далі - Позивач) звернувся до суду з позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області (далі - Відповідач), в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення від 17.10.2022 про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина Республіки Білорусь [PERSON] . В обґрунтування заявлених позовних вимог [PERSON] зазначив, що він був вимушений покинути Республіку Білорусь у зв`язку з його переслідуванням за політичними переконаннями та не може повернутися до країни своєї громадянської належності через наявну в ній загрозу його життю та здоров`ю. Втекти з Білорусі йому допомогла [PERSON] , з якою вони проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, і відносно якої органами ДМС України вже прийнято заяву про надання статусу біженця та розпочато відповідну процедуру. Позивач також вказав, що в Республіці Білорусь він був затриманий у 2020 році внаслідок його участі в масових заворушеннях, переслідувався за опозиційні погляди щодо діючої влади. В зв`язку з цим у відношенні нього було порушено кримінальне провадження, проведено обшук в будинку, заарештовано та звинувачено в екстремізмі. Разом з тим як під час затримання, так і в наступному він неодноразово піддавався фізичному насильству з боку співробітників МВС Білорусі та інших правоохоронних органів через свою громадянську позицію, протидію репресіям у Білорусі, активність у солідарності до двох політичних в`язнів. З боку правоохоронних органів існувала загроза застосування фізичного й морального насилля до його родичів та близьких друзів. Позивач стверджував, що Міжнародним правозахисним суспільством він визнаний політв`язнем і наполягав на тому, що після прибуття в Україну він неодноразово звертався до Відповідача із заявою про визнання його біженцем, але така заява так і не була прийнята. Також у своєму позові [PERSON] зазначив, що при прийнятті спірного рішення Відповідач не надав йому можливості скористатися правовою допомогою, порушив його права, допустив бездіяльність, копію спірного рішення не вручив. Водночас, на переконання Позивача, він відповідає конвенційним ознакам біженця. Позивач стверджував, що в Україні в період з 24.02.2022 по 10.04.2022 він разом з іншими волонтерами здійснював безкоштовне годування людей, облаштовував бомбосховища, забезпечував роботу складу полку [PERSON] , допомагав з інших питань в тилу. 2. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 28.02.2023 в задоволенні позову відмовлено повністю. Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив з того, що Позивач не довів наявності обставин, що перешкоджають його поверненню до країни походження, а також що він не позбавлений можливості виїхати або бути примусово повернутим до третьої країни. Водночас суд зазначив, що Позивач не виконав покладений на нього чинним законодавством України обов`язок дотримуватися вимог національного законодавства України. 3. Не погоджуючись з таким рішенням суду, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити постанову про задоволення позову повністю, стверджуючи, що він перебуває під захистом Верховного комісара ООН у справах біженців ще з літа 2021 року та, відповідно до висновків якого, повинен бути захищений від примусового повернення до країни походження. Апелянт стверджує, що він неодноразово, зокрема разом з [PERSON] , звертався до органів ДМС України із заявою про надання йому статусу біженця, але така заява так і не була в нього прийнята, у зв`язку з чим ним подано відповідний позов щодо визнання протиправною бездіяльності таких органів. При цьому Апелянт вказує, що він прибув в Україну 14.07.2021, але з 15.07.2021 органи ДМС в м. Києві та в Київській області призупинили прийом громадян у зв`язку з пандемією COVID-19, про що було розміщено оголошення на офіційній сторінці Facebook цього органу. Апелянт зазначає, що після того як 06.10.2011 Відповідач відновив прийом громадян він разом із [PERSON] одразу ж подав відповідну заяву про визнання його біженцем, але Відповідач повідомив, що через високу завантаженість органу з ним зв`яжуться телефоном згодом. Водночас Апелянт звертає увагу на те, що аналогічна заява від його дружини була прийнята Відповідачем, а у січні 2022 року її викликали на прийом і відносно неї здійснюється відповідна процедура щодо надання статусу біженця. Апелянт зазначає, що безпосередньо з ним Відповідач зв`язався лише в лютому 2022 року, але через хворобу та перебування на стаціонарному лікуванні у КНП «Клінічна лікарня «Психіатрія» виконавчого органу КМР (КМДА) він не зміг прибути до Відповідача, а 24.02.2024 року розпочалася повномасштабна агресія РФ. Апелянт наголошує, що він не може повернутися до країни походження, оскільки там існує реальна загроза його життю і здоров`ю, що він неодноразово піддавався в Білорусі тортурам у зв`язку з політичними поглядами та участю в масових страйках. Апелянт вважає, що суд першої інстанції повністю проігнорував його доводи, неповно і неправильно встановив обставини справи, не дослідив жодні докази. Також Апелянт звертає увагу на те, що він прибув в Україну 14.07.2021, а не 14.07.2022, як вказує Відповідач. З цих та інших підстав, на переконання Апелянта, рішення суду першої інстанції прийнято за неповно та неправильно встановлених обставин справи та з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору в цілому. 4. Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 15.03.2023 та від 30.03.2023 відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду. 5. Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити таку скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, наполягаючи на необґрунтованості доводів Апелянта та правильності висновків суду першої інстанції. Відповідач стверджує, що Позивач порушив законодавство України, а саме незаконно перебував на території України та не звернувся до органів ДМС у строки, визначені законом із заявою про надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. На переконання Відповідача, такі обставини надають достатні правові підстави для прийняття у відношенні Позивача рішення про його примусове повернення до країни походження або третьої країни. 6. Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 04.04.2023 у Позивача, Відповідача та в Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців витребувано додаткові докази у справі. 7. 17.04.2023 від Позивача і Відповідача надійшли письмові пояснення та додаткові докази. 8. У судовому засіданні Позивач та його представник апеляційну скаргу підтримали, просили її задовольнити з підстав, що були в ній наведені. Крім того, Позивач додав, що він неодноразово звертався до Відповідача, але через карантинні обмеження прийом документів було офіційно призупинено. Далі через хворобу та збройну агресію РФ він не зміг прибути до органів ДМС і звернувся одразу, як прийом документів було розпочато. Позивач стверджував, що він не порушував законодавство України, вживав всі можливі заходи для легалізації свого перебування в Україні, але відповідні документи не були в нього прийняті з вини Відповідача. Також Позивач зазначив, що від початку повномасштабного вторгнення РФ на територію України він облаштовував бомбосховища, займався гуманітарною діяльністю, брав участь в забезпеченні харчування громадян України, зокрема в барі Торвальд, де знаходився склад полку [PERSON] , забезпечував роботу складу та допомагав з іншими питаннями в тилу. Водночас Позивач наполягає на тому, що в країні його громадянської належності - Республіці Білорусь існує реальна загроза для його життя і здоров`я, що в Білорусі через свої політичні переконання та активну громадянську позицію він неодноразово піддавався тортурам, жорсткому поводженню, зокрема побоям від представників влади, катуванням, фізичному і моральному насильству. Також, на переконання Позивача, означена вище діяльність в Україні у разі його повернення до Республіки Білорусь додатково буде кваліфікована владою Білорусі як кримінально карана і він знову, зокрема й за це, буде підданий катуванням. Представник Відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечував з підстав, наведених ним у відзиві, а також зазначив, що Позивач при зверненні до органів ДМС України за захистом подав неповний пакет документів, у зв`язку з чим вони не були в нього прийняті. Також представник Відповідача додав, що дійсно з 15.07.2021 прийом громадян було призупинено, але на офіційному сайті ДМС України розміщено певні реквізити, зокрема електронну адресу, на яку можна було направити документи. Допитана в судовому засідання в якості свідка [PERSON] пояснила, що Позивач прибув в Україну 14.07.2021, що вона допомогла йому звернутися до УВК ООН у справах біженців та до органів ДМС, коли їх робота була відновлена після зняття карантинних обмежень. Додала, що вона неодноразово телефонувала до органів ДМС для уточнення інформації щодо режиму їх роботи та порядку звернення з відповідними документами, але до жовтня 2021 року прийом громадян Відповідачем був призупинений, і що з 02.08.2021 в телефонному режимі вона почала зв`язуватися з УВК ООН у справах біженців та з БФ «Право на захист» з метою отримання відповідної інформації. Також свідок [PERSON] зазначила, що Позивач неодноразово звертався за медичною допомогою, перебував на лікуванні та через фізичний і психічно-емоційний стан здоров`я не міг самостійно займатися процедурою легалізації його перебування в Україні, тому саме вона допомагала йому у вирішенні цих питань. Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню з наступних підстав. 9. Обставини справи, установлені судом першої інстанції. Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 17.10.2022 головним спеціалістом Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області Безатосним В.В. складено протокол про адміністративне правопорушення відносно громадянина Республіки Білорусь [PERSON] за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 КУпАП, а саме, проживання без документів на право проживання в Україні. Постановою заступника начальника Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області Петрова Д.В. від 18.10.2022 на громадянина Республіки Білорусь [PERSON] накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 5100 грн у дохід держави за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 203 КУпАП. 17.10.2022 головним спеціалістом відділу адміністративної діяльності управління міграційного контролю, протидії нелегальній міграції та реадмісії Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України в місті Києві та Київській області Ковригіним Олександром прийнято рішення про примусове повернення до країни походження громадянина Республіки Білорусь [PERSON] ; зобов`язано Позивача покинути територію України у термін до 27.10.2022; заборонено в`їзд на територію України громадянину на три роки до 17.10.2025. 10. Позивач, вважаючи таке рішення протиправним, звернувся до суду з цим позовом. 11. Нормативно-правове обґрунтування. Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Конвенцією про статус біженців 1951 року (далі - Конвенція), Протоколом щодо статусу біженців 1967 року (далі - Протокол), Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VI (далі - Закон № 3671-VI), «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-VI (далі - Закон № 3773-VI), Директивою Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 № 8043/04 (далі - Директива № 8043/04), Директивою Європейського парламенту та Ради ЄС «Про загальні процедури надання і позбавлення міжнародного захисту (перероблена)» від 26.06.2013 № 2013/32/EU (далі - Директива № 2013/32/EU). Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У пункті 6 частини першої статті 1 Закону № 3773-VI визначено, що іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав. Частиною третьою статті 3 Закону № 3773-VI передбачено, що іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Законом № 3671-VI біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Відповідно до пунктів 1, 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Особою, яка потребує додаткового захисту, є особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. Згідно з положеннями Конвенції поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано такий статус, а саме: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань. Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Директива № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру. У частині першій статті 7 Закону № 3671-VI визначено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. У Практичних рекомендаціях «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», виданих 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справах біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, роз`яснено, що при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання. Положеннями Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) передбачено, що особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (п. п. 45, 66). Згідно з п. 5 ст. 4 Директиви № 8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри. У п. 43 Керівництва УВКБ ООН зазначено, що судження особи, яка звертається за наданням статусу біженця, не обов`язково мають бути засновані на її особистому досвіді. Зовнішні обставини, що склалися навколо, можуть вказувати на обґрунтованість побоювань рано чи пізно стати жертвою переслідувань. У випадку з відомою особистістю вірогідність переслідування може бути значно вищою, ніж зі звичайною людиною. Частинами першою, другою, восьмою статті 26 Закону № 3773-VI передбачено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України). У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення. Рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в`їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України. Примусове повернення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, які не досягли 18-річного віку, до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а так само не може бути застосовано до осіб, які не мають документів, що посвідчують особу та дають право на виїзд з України (такі іноземці та особи без громадянства затримуються у встановленому законом порядку з метою ідентифікації, документування та забезпечення передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або примусового видворення відповідно до цього Закону). Іноземці та особи без громадянства, зазначені у частині двадцятій статті 4 цього Закону, не можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, яка вчинила акт агресії проти України, або в країну, яка не визнає територіальну цілісність та суверенітет України або відмовляється визнавати протиправність посягань на територіальну цілісність та суверенітет України, зокрема, голосувала проти Резолюції Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй "Про територіальну цілісність України" від 27 березня 2014 року № 68/262. 12. Отже, правовою підставою для примусового повернення особи до країни походження або третьої країни може бути: 1) вчинення дій, що порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 2) вчинення дій, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; 3) якщо повернення особи є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України. 13. Обставини справи, установлені судом апеляційної інстанції. Перевіряючи доводи апеляційної скарги та усуваючи неповноту з`ясування судом першої інстанції обставин цієї справи, колегія суддів установила, що [PERSON] є громадянином Республіки Білорусь. 09.08.2020 у Республіці Білорусь у відношенні Позивача порушено кримінальну справу за фактом навчання та іншої підготовки до участі в масових заходах, супротиву представникам влади. У серпні 2020 року Позивач перебував на стаціонарному лікування в лікарні Республіки Білорусь внаслідок отримання чисельних забоїв м`яких тканин, спини, сідниць, задньої поверхні обох стегон, гематоми лівої сідничної області. 25.09.2020 у Республіці Білорусь у відношенні Позивача ухвалено постанову про взяття його під варту, а 02.10.2020 - постанову про притягнення його в якості обвинуваченого. 19.02.2021 у відношенні Позивача постановлено вирок, яким його визнано винним в активній участі в групових діях, що грубо порушують суспільний порядок, поєднаними з очевидним непідкоренням законним вимогам представників влади. 14.07.2021 року громадянин Республіки Білорусь [PERSON] прибув в Україну через кордон з РФ. 15.07.2021 до жовтня 2021 року ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області було введено карантинні обмеження, відповідно до яких для запобігання поширенню пандемії COVID-19 особистий прийом осіб призупинено, про що розміщено відповідне оголошення на офіційній сторінці органу у [PERSON] /т.2 а.с.65/. Саме з вказаного оголошення [PERSON] дізнався про те, що з 15.07.2021 Відповідачем не здійснюється особистий прийом осіб та документів від них. 16.08.2021 Позивач разом [PERSON] , з якою він проживає без реєстрації шлюбу, письмово звернувся до БФ «Право на захист» для отримання відповідної правової допомоги з метою легалізації його перебування на території України. Водночас Позивач звернувся до представництва в Україні Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців. 19.08.2021 Позивачу було вперше видано Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців лист, в якому зазначено, що [PERSON] підпадає під захист Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців і повинен бути захищеним від примусового повернення до країни, де існуватиме загроза його життю чи свободі. Також у цьому листі Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців закликає надавати будь-яку допомогу зазначеній особі /т.1 а.с.60/. Аналогічні листи Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців видані 01.12.2021, 21.03.2022, 11.08.2022, 04.11.2022 /т.2 а.с.61-63, т.1 а.с.243/. 06.10.2021 одразу після відновлення роботи ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області Позивач разом з [PERSON] звернувся до Відповідача за адресою: м. Київ, Печерський узвіз, 19 із заявою про визнання біженцем, але у прийняті заяви йому відмовили усно та повідомили, що зв`яжуться з ним телефоном згодом. 25.10.2022 Позивач знову звернувся до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області, але його заяву Відповідач не прийняв, не зареєстрував, не задокументував довідкою про звернення за захистом в Україні, не надав жодної письмової відповіді-відмови у прийнятті документів, перекладача не забезпечив. 27.10.2022 у зв`язку з викладеним Позивач звернувся до начальника ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області із письмовою заявою-скаргою, в якій зосередив його увагу на протиправній поведінці уповноважених осіб ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області та просив зафіксувати факт його звернення із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та розглянути його заяву і задокументувати його довідкою про звернення за захистом в Україні, тобто взяти цю ситуацію під свій особистий контроль /т.2 а.с.167-168/. У січні 2023 року Позивач оскаржив до суду бездіяльність Відповідача щодо неприйняття його заяви упродовж тривалого терміну (справа № 320/4790/23). Надалі, зокрема в період з 10.02.2022 по 14.02.2022, Позивач перебував на лікуванні в КНП «Клінічна лікарня «ПСИХІАТРІЯ», що підтверджується документально /т.1 а.с. 64/, у зв`язку з чим був позбавлений можливості відвідати ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області. У подальшому Позивач не зміг скористатися своїм правом на захист через повномасштабну агресію РФ проти України. Висновки суду апеляційної інстанції. 14. Отже, Позивач після прибуття в Україну неодноразово вчиняв дії, передбачені законодавством, та звертався до органів ДМС з приводу надання йому захисту, а саме намагався подати відповідну заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до ЦМУ ДМС України у місті Києві та Київській області. Втім, як установлено вище, не спростовано Відповідачем та підтверджується поясненнями свідка й іншими матеріалами справи, відповідні документи у Позивача не були прийняті органом ДМС, практична можливість реалізувати надане йому право на захист в Україні не забезпечена, внаслідок чого він був змушений вдатися до процедури адміністративного досудового оскарження (скарга до начальника ЦМУ ДМС), а потім - до процедури судового оскарження відповідної бездіяльності ЦМУ ДМС України у місті Києві та Київській області (справа № 320/4790/23). При цьому колегія суддів відзначає, що ЦМУ ДМС України у місті Києві та Київській області, розмістивши на своїй офіційній сторінці у Фейсбуці у період з 15.07.2021 до жовтня 2021 року оголошення про те, що прийом документів ЦМУ ДМС України у місті Києві та Київській області призупинено, не зазначило ані прогнозованої дати поновлення прийому, ані жодного альтернативного способу звернення особи, яка потребує захисту, до органів ДМС з відповідною заявою та документами. Більш того вказане оголошення викладено виключно українською мовою, якою Позивач не володіє. На переконання судової колегії через бездіяльність органу ДМС України, неналежного врегулювання механізму звернення осіб під час пандемії [PERSON] , потребуючи негайного захисту, був змушений паралельно звернутися до Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців. Враховуючи вищевикладене та встановлені апеляційним судом обставини, колегія суддів приходить до висновку, що Позивач вжив всіх можливих та залежних від його волевиявлення заходів для легалізації свого перебування на території України, але відповідна процедура так і не була своєчасно та належним чином розпочата саме внаслідок поведінки (дій та бездіяльності) органів ДМС та порушення Відповідачем принципу належного урядування. Разом з тим принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), пункт 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, пункт 58). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), пункт 74). Згідно зі ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Отже, порушення Позивачем визначеного законодавством строку звернення до органів ДМС відбулося внаслідок незалежних від нього обставин, а саме протиправної поведінки Відповідача, установлення карантинних обмежень в Україні та неврегулювання Відповідачем механізму прийому осіб, які потребують захисту, під час пандемії у визначені законодавством строки, а також через хворобу Позивача. Доводи представника Відповідача про те, що на офіційному сайті ДМС України було розміщено певні реквізити, зокрема електронну адресу, на яку можна було направити документи, судова колегія до уваги не приймає, оскільки відповідних доказів суду не надано і, зокрема, не доведено, що у зв`язку з введенням карантинних обмежень на офіційному сайті ДМС України було чітко роз`яснено альтернативні способи для звернення осіб, які потребують захисту. Більш того, розмістивши на офіційній сторінці у Фейсбуці оголошення про призупинення прийому громадян, Відповідач не зазначив жодної інформації про можливість звернення до нього в будь-який інший спосіб. Окрім того Відповідач не спростував твердження Позивача про своєчасне особисте відвідування ЦМУ ДМС, пославшись на те, що журнал прийому громадян у вказаному органі не ведеться. Твердження представника Відповідача про те, що після припинення карантинних обмежень у жовтні 2021 року Позивач при зверненні до ЦМУ ДМС за захистом подав неповний пакет документів, у зв`язку з чим вони не були в нього прийняті, судова колегія відхиляє, оскільки статтею 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» чітко визначено процедуру оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яка вимагає вчинення органами ДМС чіткого переліку дій після звернення до них особи, яка потребує захисту (реєстрація заяви, проведення дактилоскопії, оформлення особової справи тощо), незалежно від поданого нею пакету документів. Повноважень органів ДМС України відмовити особі в реєстрації її заяви та/або не приймати від неї документи через подання їх в неповному обсязі законодавством не передбачено. Тож, означені доводи представника Відповідача додатково переконують судову колегію в тому, що Позивач вживав всіх належних і необхідних заходів для легалізації свого перебування в Україні, але був позбавлений можливості реалізувати своє право на звернення за захистом внаслідок протиправної поведінки саме Відповідача. 15. Враховуючи викладені обставини у їх сукупності, колегія суддів вважає, що в цьому випадку відсутні достатні правові підстави для висновку, що Позивач порушив законодавство України, перебуваючи на її території, що відповідно виключає правові підстави для його примусового повернення до країни походження або третьої країни в порядку ст. 26 Закону № 3773-VI. 16. Доводи Відповідача про те, що Позивач пропустив установлений законодавством 5-денний строк звернення за захистом, що на переконання органу ДМС, є достатньою підставою для його повернення до країни походження або третьої країни, судова колегія відхиляє з огляду на вищевикладене. 17. Крім того, проаналізувавши всі твердження, усні та документарні докази Позивача, відповідно до настанов, викладених у Позиції УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, Директиві № 8043/04 та Керівництві УВКБ ООН, дослідивши обставини справи, перевіривши доводи Відповідача та наявні у справі докази, оцінивши їх у сукупності, як того вимагає ст. 86 КАС України, колегія суддів вважає, що побоювання Позивача стати жертвою переслідувань, жорсткого та нелюдського поводження в країні походження через його політичні переконання, діяльність в Україні є логічними, послідовними, не суперечать загальновідомим фактам, його твердження є зрозумілими, не протирічать конкретній та/або загальній інформації по справі, і викликають довіру. Тобто наявними у справі доказами підтверджується існування реальної загрози для життя і здоров`я Позивача у країні його громадянської належності, що приймається колегією суддів до уваги при прийнятті рішення в цій справі. Водночас відповідно до ст.ст. 2, 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на життя є основоположним правом людини, яке повинно визнаватися і гарантуватися державою. Нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню. При цьому, у рішенні від 13.05.1980 по справі «Артісо проти Італії» Європейський суд з прав людини зауважив, що предмет та мета Конвенції про статус біженців вимагають, щоб її положення тлумачились та застосовувались у такий спосіб, щоб зробити її вимоги не просто теоретичними або ілюзорними, але й практичними і ефективними. Згідно зі ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Разом з тим судова колегія приймає до уваги висновки Європейського суду з прав людини, відповідно до яких видворення іноземця Договірною державою може призвести до порушення питання за статтею 3 Конвенції, і, таким чином, стосуватися відповідальності цієї держави за Конвенцією, якщо буде доведено наявність суттєвих підстав вважати, що у випадку депортації у країні призначення відповідній особі загрожуватиме поводження, заборонене статтею 3 Конвенції. За таких обставин зі статті 3 Конвенції випливає обов`язок не видавати відповідну особу такій державі (рішення у справі «Ф.Г. проти Швеції» [ВП] (F.G. v. Sweden) [GC], заява № 43611/11, пункт 111, від 23 березня 2016 року). Головним питанням є наявність ефективних гарантій, які захищають заявника від свавільного прямого чи опосередкованого видворення до країни, з якої він утік. Відповідно до статті 1 Конвенції основна відповідальність за забезпечення та дотримання гарантованих прав і свобод покладається на національні органи влади (рішення від 11.09.2020 у справі «М.С. проти Словаччини та України», заява № 17189/11). Отже, приймаючи оскаржуване рішення про примусове повернення [PERSON] , Відповідач повинен був ретельно перевірити наявність відповідних правових підстав для застосування таких заходів, врахувати наслідки прийняття такого рішення та застосувати принципи верховенства права, балансу інтересів і норми ст.ст. 2, 3 Конвенції та ст. 3 Конституції України. Втім відповідні законодавчі гарантії не були дотримані Відповідачем при прийнятті спірного рішення щодо примусового повернення [PERSON] до країни походження або третьої країни. 18. Надаючи оцінку всім доводам учасників справи, судова колегія також приймає до уваги рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому Суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…». 19. Враховуючи вищевикладені обставини та докази в їх сукупності, судова колегія приходить до висновку щодо наявності достатніх та необхідних правових підстав для задоволення позову в цій справі, а отже, судом першої інстанції було неповно встановлено обставини цієї справи, неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального, що призвело до неправильного вирішення спору в цілому. 20. Відповідно до ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. 21. Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга громадянина Республіки Білорусь [PERSON] підлягає задоволенню, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 28 лютого 2023 року - скасуванню, а позов - задоволенню. 22. Розподіл судових витрат. Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.

Результат розгляду: granted