Рішення адміністративного суду від 2022-07-14 00:00:00+03

[PERSON] (далі - [PERSON] , позивач) звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області (далі - ГУ ПФУ в Черкаській області, відповідач), в якому просить суд: - визнати протиправною відмову відповідача щодо здійснення позивачу з 01.12.2019 перерахунку та виплати пенсії без обмеження максимальним розміром; - зобов`язати відповідача здійснити позивачу з 01.12.2019 перерахунок пенсії та виплату пенсії без обмеження максимальним розміром. Позовні вимоги мотивовано тим, що ГУ ПФУ в Черкаській області протиправно, без урахування рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 №7-рп/2016, яким визнано неконституційними положення частини сьомої статті 43 Закону України від 09.04.1992 №2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі - Закон №2262-XII), безпідставно обмежило розмір перерахованої пенсії позивача десятьма прожитковими мінімумами для осіб, які втратили працездатність, про що позивач дізнався з листа органу Пенсійного фонду України від 28.01.2022 після здійснення такого перерахунку у грудні 2021 року. Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 18 квітня 2022 року у задоволенні позову відмовлено. Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, про задоволення позову. 14.06.2022 на адресу Шостого апеляційного адміністративного суду через систему «Електронний суд» від ГУ ПФУ в Черкаській області надійшов відзив на подану апеляційну скаргу, згідно з яким відповідач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Зважаючи на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, справу розглянуто у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами на підставі пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України). Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги матеріали справи, оцінивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 12.08.2021 в адміністративній справі №580/4750/21, яке набрало законної сили 02.11.2021, адміністративний позов [PERSON] задоволено частково: зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області здійснити перерахунок з 01.12.2019 пенсії позивача на підставі довідки Департаменту персоналу МВС України від 07.06.2021 №22/6-2432 з урахуванням основних та додаткових видів грошового забезпечення, відповідно до статей 43, 63 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служб, та деяких інших осіб". Питання щодо наявності чи відсутності підстав для обмеження пенсії позивача максимальним розміром на підставі Закону України від 08.07.2011 №3668-VI «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» (далі - Закон №3668-VI) при розгляді адміністративної справи №580/4750/21 Черкаським окружним адміністративним судом не досліджувались; відповідні позовні вимоги позивачем під час розгляду справи №580/4750/21 не заявлялися. 19.11.2021 ГУ ПФУ в Черкаській області на виконання рішення суду здійснено перерахунок пенсії позивача на підставі довідки Департаменту персоналу МВС України від 07.06.2021 №22/6-2432 з 01.12.2019. 14.01.2022 [PERSON] звернувся до ГУ ПФУ в Черкаській області із заявою про здійснення перерахунку пенсії з 01.12.2019 із розрахунку грошового забезпечення без обмеження максимального розміру пенсії 10 прожитковими мінімумами, установлених для осіб, які втратили працездатність. Листом від 28.01.2022 №709-292/К-03/8-2300/22 ГУ ПФУ в Черкаській області позивача повідомлено про відсутність підстав для здійснення перерахунку пенсії позивача без обмеження її максимальним розміром та зазначено, що таке обмеження здійснено на підставі Закону України від 08.07.2011 №3668-VI «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» (далі - Закон №3668-VI). Вказуючи на протиправність зазначеної відмови, [PERSON] звернувся до суду із даним позовом. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що положення статті 2 Закону №3668-VI, якими передбачено обмеження розміру призначеної (перерахованої), у тому числі, відповідно до Закону №2262-XII пенсії десятьма прожитковими мінімумами, установлених для осіб, які втратили працездатність, є чинними, поширюють свою дію на всю територію України та, відповідно, обов`язковими до виконання. Судом першої інстанції в обґрунтування судового рішення також зроблено посилання на правові висновки Верховного Суду, які викладені у постановах від 21.11.2019 у справі №161/14321/16-а та від 10.12.2020 у справі №580/492/19. Апеляційна скарга [PERSON] мотивована помилковістю висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень статті 2 Закону №3668-VI. Зазначено, що спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон №2262-XII. Вказано, що положеннями частини сьомої статті 43 Закону №2262-XII також передбачалось обмеження розміру призначеної (перерахованої) відповідно до цього Закону пенсії десятьма прожитковими мінімумами, установлених для осіб, які втратили працездатність. У той же час, зазначені положення Закону №2262-XII визнано неконституційними згідно з рішенням Конституційного Суду України від 20.12.2016 №7-рп/2016. Позивачем також наголошено на правових висновках, що викладені у постанові Верховного Суду від 16.12.2021 у справі №400/2085/19, за змістом якої Верховний Суд в аналогічній справі вказав на необхідності застосування положень Закону №2262-XII, а не Закону №3668-VI. У відзиві на апеляційну скаргу Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області зазначає про правомірність обмеження пенсії позивача її максимальним розміром на підставі положень Закону №3668-VI. Наголошує, що положення Закону №3668-VI є чинними, неконституційними не визнавалися, а отже обов`язковими до виконання. Відповідачем також зроблено посилання на правову позицію Верховного Суду, що викладена у постанові від 24.06.2020 №580/234/19. Колегія суддів апеляційного суду, виходячи з меж апеляційного перегляду, встановлених статтею 308 КАС України, не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо правомірності відмови органу Пенсійного фонду у здійсненні перерахунку пенсії позивача без її обмеження максимальним розміром, з огляду на наступне. Предметом спору у цій справі є правомірність обмеження максимальним розміром пенсії позивача, призначеної на підставі Закону № 2262-XII. Обмеження граничного розміру пенсії, призначеної на підставі Закону №2262-XII, десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність, вперше введено в дію Законом № 3668-VI, який набрав законної сили 01.10.2011. Відповідно до положень статті 2 Закону №3668-VI максимальний розмір пенсії (крім пенсійних виплат, що здійснюються з Накопичувального пенсійного фонду) або щомісячного довічного грошового утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною), призначених (перерахованих) відповідно до Митного кодексу України, законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про статус народного депутата України», «Про Національний банк України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про дипломатичну службу», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про судову експертизу», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів», «Про наукову і науково-технічну діяльність», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», «Про пенсійне забезпечення», «Про судоустрій і статус суддів», Постанови Верховної Ради України від 13 жовтня 1995 року «Про затвердження Положення про помічника-консультанта народного депутата України», не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність Законом №3668-VI внесено зміни у статтю 43 Закону №2262-XII, яку викладено в редакції Закону №3668-VI, а саме: максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Рішенням Конституційного Суду України від 20.12.2016 №7-рп/2016 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення частини сьомої статті 43 Закону №2262-XII. Згідно з пунктом 2 резолютивної частини вказаного Рішення положення частини сьомої статті 43 Закону № 2262-XII, які визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто 20.12.2016. Конституційний Суд України у Рішенні від 20.12.2016 № 7-рп/2016, яким визнав таким, якими, що не відповідають статті 17 Конституції України, положення частини сьомої статті 43 Закону № 2262, виходив із того, що норми-принципи частини п`ятої статті 17 Конституції України щодо забезпечення державою соціального захисту громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей є пріоритетними та мають безумовний характер. Тобто заходи, спрямовані на забезпечення державою соціального захисту вказаної категорії осіб, зокрема у зв`язку з економічною доцільністю, соціально-економічними обставинами не можуть бути скасовані чи звужені. При цьому Конституційний Суд України стверджує, що обмеження максимального розміру пенсії, призначеної особам, яким право на пенсійне забезпечення встановлене Законом № 2262-ХІІ, порушує суть конституційних гарантій щодо безумовного забезпечення соціального захисту осіб, передбачених частиною п`ятою статті 17 Конституції України, які зобов`язані захищати суверенітет, територіальну цілісність і недоторканність України. Обмеження граничного розміру пенсії, призначеної на підставі Закону №2262-XII, десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність, введено в дію Законом №3668-VI, яким внесено зміни у статтю 43 Закону №2262-XII, шляхом викладення її в редакції Закону №3668-VI. Тобто, положення частини сьомої статті 43 Закону №2262-XII та положення частини першої статті 2 Закону №3668-VІ (у частині поширення її дії на Закон № 2262-ХІІ), прийняті одночасно для регулювання одних і тих самих правовідносин (обмеження максимальним розміром пенсій, призначених відповідно до Закону №2262-XII) та є однаковими за змістом. Конституційним Судом України у Рішенні від 20.12.2016 № 7-рп/2016 надано оцінку правовому регулюванню спірних правовідносин (обмеження максимальним розміром пенсії військовослужбовців) та визнано таким, що не відповідає статті 17 Конституції України положення частини сьомої статті 43 Закону № 2262-XII. При цьому положення статті 2 Закону № 3668-VI (у частині поширення її дії на Закон № 2262-XII), які дублюють зміст частини сьомої статті 43 Закону № 2262-XII, тобто є однопредметними правовими нормами, які прийняті одночасно для регулювання спірних правовідносин - змін не зазнали та передбачали обмеження максимальним розміром пенсії військовослужбовців. Тобто, на момент виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між Законом № 2262-XII з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 № 7-рп/2016 та Законом № 3668-VI - у частині обмеження максимальним розміром пенсії військовослужбовців. При цьому суб`єктом владних повноважень у спірних правовідносинах надано перевагу найменш сприятливому для позивача підходу та застосовано положення статті 2 Закону №3668-VI. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у пунктах 52, 56 рішення від 14.10.2010 у справі "Щокін проти України" (Заяви № 23759/03 та № 37943/06) зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у світлі практики Суду. На думку ЄСПЛ, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу "якості закону", передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника. Таким чином, у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи. Положеннями статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06.11.2018 у справі № 812/292/18 зазначила, що норми законодавства, які допускають неоднозначне або множинне тлумачення, завжди трактуються на користь особи. У постанові від 13.02.2019, що винесена Великою Палатою Верховного Суду у зразковій справі № 822/524/18 із посиланням на положення статей 1, 8, 92 Конституції України, а також на статтю 9 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права зроблено висновок, що у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, наявність у національному законодавстві правових "прогалин" щодо захисту прав людини та основних свобод, зокрема, у сфері пенсійного забезпечення, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи. Зважаючи на викладене, у цій справі застосуванню підлягають норми Закону №2262-XII з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 № 7-рп/2016, а не норми Закону № 3668-VI. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 16.12.2021 у справі №400/2085/19 та у постанові від 17.02.2022 у справі №640/11168/20. За вказаних обставин обмеження відповідачем максимального розміру пенсії [PERSON] , право на пенсійне забезпечення якого встановлене Законом №2262-ХІІ, є протиправним. Колегія суддів апеляційного суду також зазначає про безпідставність посилання суду першої інстанції в обґрунтування судового рішення на правові позиції Верховного Суду, що викладені у постановах від 21.11.2019 у справі №161/14321/16-а та від 10.12.2020 у справі №580/492/19, оскільки вони сформовані за результатами застосування Верховним Судом положень пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №3668-VI при розгляді справ, предметом яких був перерахунок пенсій, призначених на підставі Закону України від 05.11.1991 №1789-ХІІ «Про прокуратуру» та Закону України від 05.11.1991 №1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення», а не Закону №2262-ХІІ. З аналогічних мотивів колегія суддів апеляційного суду зазначає про відсутність підстав для застосування при розгляді вказаної справи правової позиції Верховного Суду, що викладена у постанові від 24.06.2020 №580/234/19 та посилання на яку міститься у відзиві відповідача на апеляційну скаргу. Так, у вказаній справі предметом розгляду була правомірність обмеження органом Пенсійного фонду пенсії позивача, що призначена йому на підставі статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» як працівнику льотного складу, а не на підставі Закону №2262-ХІІ. З урахуванням викладеного, зважаючи на помилковість позиції суду першої інстанції щодо правомірності обмеження відповідачем розміру перерахованої позивачеві пенсії її максимальним розміром, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, про задоволення позову. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. За змістом частини шостої статті 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат. Колегією суддів встановлено, що позивач звільнений від сплати судового збору, заяв про відшкодування інших витрат не подавав, а відтак судові витрати розподілу не підлягають.

Результат розгляду: granted