Рішення адміністративного суду від 2023-03-08 00:00:00+02

в серпні 2022 року представник Головного управління ДПС у Вінницькій області звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до [PERSON] про стягнення податкового боргу. Обґрунтовуючи позовні вимоги, представник позивача зазначив, що за відповідачем рахується податковий борг із земельного податку, а також з податку на нерухоме майно, що відмінне від земельної ділянки, в загальному розмірі 25903,38 гривень, який станом на дату звернення до суду не погашено, що відповідно до пункту 87.11 статті 87 Податкового кодексу України є підставою для звернення до суду з позовом щодо стягнення такого. Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 21 листопада 2022 року позов задоволено. Стягнуто з [PERSON] податковий борг в розмірі 25903 (двадцять п`ять тисяч дев`ятсот три) гривні 38 копійок. Не погоджуючись з вказаним рішенням відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову. На обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначив, що вище зазначені податкові повідомлення-рішення та податкова вимога № 0030931-1302-0228 від 06.09.2021 року були направлені апелянту на адресу [ADDRESS] , однак, відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання Вінницької міської ради за №25651 від 16.08.2022 року позивач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . \~\~ 18 січня 2023 року на адресу суду надійшов відзив від Головного управління ДПС у Вінницькій області, в якому представник відповідача просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, вказує, що у податкового органу були відсутні будь-які дані про зміну адреси відповідача. Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне. Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що [PERSON] перебуває на податковому обліку в Головному управлінні ДПС у Вінницькій області. Податковими повідомленнями-рішеннями №171906-2404-0228, №171907-2404-0228, №17908-2404-0228, № 17909-2404-0228, що прийняті Головним управлінням ДПС у Вінницькій області 30 березня 2021 року, та № 952367-2405-0228 та № 952365-2405-0228, що прийняті 30 червня 2021 року, [PERSON] визначено до сплати податкові зобов`язання із земельного податку в загальному розмірі 11296,45 гривень. Податковими повідомленнями-рішеннями № 0031500-5006-0203 від 25 березня 2019 року, №0049306-5005-0228 від 16 квітня 2020 року, № 0116137-2404-0228 від 19 березня 2021 року відповідачу визначено до сплати суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у загальному розмірі 15172,57 гривень. 06 вересня 2021 року Головним управлінням ДПС у Вінницькій області сформовано податкову вимогу № 0030931-1302-0228, яку надіслано відповідачеві. Разом з тим, вказана заборгованість відповідачем не сплачена, що і стало підставою для звернення до суду. Крім того, Вінницьким окружним адміністративним судом на виконання вимог частини 3 статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України судом надіслано до виконавчого комітету Вінницької міської ради запит щодо надання інформації про реєстрацію місця проживання [PERSON] . 19 серпня 2022 року до суду від Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради надійшла відповідь, в якій зазначено, що [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . \~ Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне. Статтею 42 Податкового кодексу України встановлено порядок листування з платником податків. Податкові повідомлення - рішення, податкові вимоги або інші документи, адресовані контролюючим органом платнику податків, повинні бути складені у письмовій формі, відповідним чином підписані та у випадках, передбачених законодавством, завірені печаткою такого контролюючого органу (п. 42.1. ст. 42 ПК України). За визначенням п. 42.2 ст. 42 ПК України документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, встановленому пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику). Пунктом 58.3 статті 58 Податкового кодексу України обумовлено, що податкове повідомлення-рішення вважається належним чином врученим платнику податків (крім фізичних осіб), якщо його надіслано у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу. Податкове повідомлення-рішення вважається надісланим (врученим) фізичній особі, якщо його вручено їй особисто чи її представникові, надіслано на адресу за місцем проживання або останнього відомого місцезнаходження фізичної особи з повідомленням про вручення або у порядку, визначеному пунктом 42.4 статті 42 цього Кодексу. У такому самому порядку надсилаються податкові вимоги та рішення про результати розгляду скарг. У разі коли пошта не може вручити платнику податків податкове повідомлення-рішення або податкові вимоги, або рішення про результати розгляду скарги через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб, їх відмову прийняти податкове повідомлення-рішення або податкову вимогу, або рішення про результати розгляду скарги, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, податкове повідомлення-рішення або податкова вимога, або рішення про результати розгляду скарги вважаються врученими платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причин невручення. У разі якщо вручити податкове повідомлення - рішення неможливо через помилку, допущену контролюючим органом, податкове повідомлення - рішення вважається таким, що не вручено платнику податків. Згідно з пунктом 59.1. ст.59 ПК України передбачено, що у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення. Податкова вимога може надсилатися (вручатися) контролюючим органом за місцем обліку платника податків, в якому обліковується податковий борг платника податків. Податкова вимога не надсилається (не вручається), якщо загальна сума податкового боргу платника податків не перевищує шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. У разі збільшення загальної суми податкового боргу до розміру, що перевищує шістдесят неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, контролюючий орган надсилає (вручає) податкову вимогу такому платнику податків. Податкова вимога надсилається не раніше першого робочого дня після закінчення граничного строку сплати суми грошового зобов`язання. Податкова вимога повинна містити відомості про факт виникнення податкового боргу та права податкової застави, розмір податкового боргу, який забезпечується податковою заставою, обов`язок погасити податковий борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк, попередження про опис активів, які відповідно до законодавства можуть бути предметом податкової застави, а також про можливі дату та час проведення публічних торгів з їх продажу. У разі якщо у платника податків, якому надіслано (вручено) податкову вимогу, сума податкового боргу збільшується (зменшується), погашенню підлягає вся сума податкового боргу такого платника податку, що існує на день погашення. Так, враховуючи те, що відповідачем за даним позовом є фізична особа, яка не є підприємцем, судом першої інстанції здійснено запит до відповідного органу щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) [PERSON] . За наслідком вказано запиту від Департаменту адміністративних надійшла відповідь на запит, в якій зазначено, що [PERSON] з 21.03.2007 року по теперішній час зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Водночас, як встановлено з матеріалів справи, податкові повідомлення-рішення №0031500-5006-0203 від 25 березня 2019 року, №0049306-5005-0228 від 16 квітня 2020 року, № 0116137-2404-0228 від 19 березня 2021 року направлялись [PERSON] за адресою - [ADDRESS] , що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Однак, жодне із поштових відправлень відповідачем отримане не було. Крім того, з матеріалів справи встановлено, що 10.09.2019 року позивачем сформовано та направлено відповідачу податкову вимогу за №0030931-1302-0228. Втім, до матеріалів справи долучено не вручений конверт зі вмістом поштового відправлення з відміткою поштового відділення зв`язку: "адресат відсутній за вказаною адресою". Разом з тим, як слідує із рекомендованого повідомлення та змісту самої податкової вимоги №0030931-1302-0228 від 09.09.2021, остання направлялась за адресою - " [ADDRESS] ". При цьому, з 21.03.2007 року відповідач зареєстрована та проживає за адресою - [ADDRESS] . Таким чином, позивачем направлено податкову вимогу та податкові повідомлення-рішення на адресу, до якої відповідач не має жодного відношення. В свою чергу, посилання позивача на довідку з Державного реєстру фізичних осіб згідно якої відповідач зареєстрована за адресою - [ADDRESS] , є безпідставними, адже вказана довідка не містить дати її видачі, а також дати станом на яку вказана інформація про реєстрації відповідача. Також, варто звернути увагу на те, що згідно із положеннями п. 95.2 ст. 95 ПК України, стягнення коштів та продаж майна платника податків провадяться не раніше ніж через 30 календарних днів з дня надіслання (вручення) такому платнику податкової вимоги. В даному ж випадку, з огляду на приписи статті 42 ПК України, відсутні підстави вважати, що податкову вимогу належним чином вручено відповідачу, що з огляду на приписи п. 79.2 ПК України свідчить про недотримання контролюючим органом вимог Податкового кодексу України. Як вже відзначалось у постановах Верховного Суду від 31.08.2018 справа №826/14195/16 та від 23.05.2019 справа №807/2011/16, серед іншого, відзначено, що перевірка дотримання податковим органом заходів щодо стягнення податкового боргу у порядку, передбаченому Податковим кодексом України є предметом доказування у справі щодо стягнення податкового боргу. За таких обставин, суд позбавлений можливості, як встановити факт наявності податкової вимоги, як невід`ємного елементу у процесі стягнення податкового боргу, так і відповідність такої (за наявності) вимогам, чинного на момент її винесення законодавства. На переконання суду сам лише факт відображення податкового боргу в ІКП відповідача навіть за наявності відповідних узгоджених податкових повідомлень-рішень не є достатньою правовою підставою для стягнення такого у судовому порядку. Отже, позивачем не доведено наявність правових підстав для стягнення заявленого у цій справі податкового боргу. Так само, слід наголосити, що в межах даного рішення судом не заперечується наявність у відповідача заявленого до стягнення податкового боргу, а лише вказується про необхідність дотримання визначеної ПК України процедури його стягнення, адже за відсутності належних доказів вручення відповідачу податкової вимоги, звернення до суду із вимогами щодо стягнення відповідного боргу, на переконання суду, є передчасним. Враховуючи викладені обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову. Водночас, в апеляційній скарзі апелянтом заявлено клопотання про стягнення судових витрат понесених апелянтом у справі. Розглядаючи зазначене клопотання колегія суддів, виходячи з наступного. Відповідно до ч.6 ст.139 КАС України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат. Згідно з ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Згідно з ч.9 ст.139 КАС України передбачено що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись. Відповідно до чч. 1-5 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Отже, документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. З матеріалів справи встановлено, що з метою надання позивачу професійної правничої допомоги між [PERSON] та адвокатом Герасимчуком Олегом Олександровичем\~укладено договір про надання правової допомоги від 14 грудня 2022 року, згідно з яким адвокат прийняв на себе доручення щодо надання оплатної правової допомоги при апеляційному оскарженні рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 21.11.2022 року у справі №120/6120/22. Повноваження [PERSON] підтверджуються ордером серії АВ №1057129. Згідно з актом №1 приймання-передачі наданих послуг відповідно до договору про надання правової допомоги від 14.12.2022 року, [PERSON] надав апелянту правничу допомогу у по справі №120/6120/22. Відповідно до поданого адвокатом розрахунку часу витраченого на надання правничої допомоги вартість 3 години витраченого часу на складання апеляційної скарги складає 3009,60 грн. На підтвердження понесених витрат на правову допомогу представник позивача долучив квитанцію від 22.12.2022 року №0.0.2788628640.1. Заперечень від Головного управління ДПС у Вінницькій області про стягнення витрат на правову допомогу від позивача \~до суду не надходило. З урахуванням наведеного колегія суддів дійшла висновку про те, що сума витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 грн., заявлена відповідно до умов договору про надання правової допомоги від 14.12.2022 року, є співмірною зі складністю справи, а також часом та обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт. Таким чином, надані позивачем письмові докази підтверджують вартість витрат на професійну правничу допомогу, тому вимоги про стягнення\~з Головного управління ДПС у Вінницькій області витрат на правову допомогу в розмірі 3000 грн. є обґрунтованими. З огляду на задоволення вимог апеляційної скарги [PERSON] на якого користь підлягає стягненню сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 3721,50 грн., відповідно до квитанції про сплату судового збору № 0.0.2787025937.1 від 21.12.2022 року. В силу п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Згідно зі ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення зокрема є, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору не в повному обсязі встановив фактичні обставини справи та не надав їм належної правової оцінки, а доводи апеляційної скарги позивача частково спростовують висновки суду першої інстанції та дають правові підстави для скасування оскаржуваного судового рішення.

Результат розгляду: granted