Рішення адміністративного суду від 2022-06-28 00:00:00+03

У листопаді 2021 року [PERSON] (далі позивачка) звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Богданівської сільської ради Дніпропетровської області (далі відповідач), треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Комунальне некомерційне підприємство "Центр первинної медико-санітарної допомоги" Богданівської сільської ради Дніпропетровської області, Первинна профспілкова організація Комунального некомерційного підприємства "Центр первинної медико-санітарної допомоги" Богданівської сільської ради Дніпропетровської області, в якій просила: - визнати протиправним пункт 2 рішення Богданівської сільської ради № 474-27/VII від 17.01.2018 року «Про затвердження штатного розпису КЗ «Павлоградський РЦПМСД» БСР ДО та скорочення працівників» з додатком № 28 «Перелік посад Павлоградського районного центру первинної медико-санітарної допомоги, які підлягають скороченню з 01.04.2018 року». - скасувати пункт 6 додатку № 28 «Перелік посад Павлоградського районного центру первинної медико-санітарної допомоги, які підлягають скороченню з 01.04.2018 року» та виключити з цього переліку посаду «інструктор із санітарної освіти». Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2021 року провадження у адміністративній справі № 160/24080/21 закрито. Не погодившись із ухвалою суду першої інстанції, позивачка оскаржила її в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі скаржник посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права. Вимоги апеляційної скарги позивачки мотивовано тим, що на думку позивачки резолютивна частина рішення не відповідає вимогам КАС України, оскільки в ній відсутня вказівка на п.1 ч.1 ст. 238 КАС України. Крім того, позивачка вважає, що нечіткість формування оскаржуваного рішення суду є перешкодою для звернення позивачки до суду із позовом у порядку цивільного судочинства. Також, позивачка зазначає, що суд апеляційної інстанції має право передати справу до іншого суду за встановленою юрисдикцією у разі закриття провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст. 238 КАС України. З цих підстав, позивачка просить ухвалу суду першої інстанції частково скасувати, доповнити її резолютивну частину шляхом зазначення, що справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства згідно п.1 ч.1 ст. 238 КАС України, що повторне звернення до адміністративного суду із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет із тих самих підстав не допускається, роз`яснення позивачці права звернення із заявленими позовними вимогами в порядку цивільного судочинства до місцевого загального суду, а також направити справу № 160/24080/21 за встановленою юрисдикцією до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області. Відповідач та треті особи правом на подання відзиву на апеляційну скаргу позивачки не скористались, відзив на апеляційну скаргу позивачки до суду не подали. Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження у відповідності до приписів\~ ст. 311 КАС України. Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд зазначає наступне. Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2021 року провадження в адміністративній справі № 160/24080/21 закрито, оскільки ця справа не підсудна адміністративним судам. Крім того, суд першої інстанції зазначив, що цей спір з урахуванням суб`єктного складу сторін підсудний місцевим загальним судам в порядку ЦПК України, а також, що повторне звернення до суду із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Суд апеляційної інстанції погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, але звертає увагу на наступне. Так, приписами п. 1 ч. 1 ст. 238 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) визначено, що суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства. Згідно ч. 1 ст. 248 КАС України ухвала, яка викладається окремим документом, складається зокрема з резолютивної частини із зазначенням висновків суду, а також строку і порядку набрання ухвалою законної сили та її оскарження. Приписами ч. 1 ст. 239 КАС України передбачено, що якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі. Приписами ч. 2 ст. 239 КАС України встановлено, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Наявність ухвали про закриття провадження у зв`язку з прийняттям відмови позивача від позову не позбавляє відповідача в цій справі права на звернення до суду за вирішенням цього спору. Так, суд першої інстанції в мотивувальній частині оскарженої ухвалі вказав, що спір з урахуванням суб`єктного складу сторін підсудний місцевим загальним судам в порядку ЦПК України. Натомість, резолютивна частина оскарженої ухвали не містить висновок суду першої інстанції з роз`ясненням, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Відтак, колегія суддів вважає, що постановляючи оскаржену ухвалу, суд першої інстанції не виконав належним чином вимоги ч. 1 ст. 239 КАС. Також, апеляційним судом встановлено, що резолютивна частина оскарженої ухвали містить висновок про закриття провадження у справі, однак без зазначення, що справу належить розглядати за правилами цивільного судочинства. З огляду на це, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги про невідповідність резолютивної частини ухвали суду першої інстанції вимогам КАС України, знайшли своє підтвердження. Водночас, апеляційний суд зазначає, що суд першої інстанції в оскарженій ухвалі чітко вказав, що повторне звернення до суду із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається, а отже приписи ч.2 ст. 239 КАС України судом першої інстанції виконано. Крім того, колегія суддів звертає увагу, що згідно приписів КАС України у даному випадку в апеляційного суду відсутні підстави для направлення справи за встановленою юрисдикцією, зокрема відповідно до приписів ч. 1 ст. 239 КАС України, оскільки провадження у справі закрито саме судом першої інстанції. Відтак є безпідставними вимоги апеляційної скарги про направлення справи № 160/24080/21 за встановленою юрисдикцією до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області. Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах\~ Салов проти України\~ (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89),\~ Проніна проти України\~ (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та\~ Серявін та інші проти України\~ (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі\~ Руїс Торіха проти Іспанії\~ (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Отже, інші доводи апеляційної скарги не потребують правового аналізу, оскільки не мають вирішального значення. Відповідно до частин 1, 4 ст. 317 КАС України судове рішення суду першої інстанції може бути змінено шляхом доповнення або зміни його мотивувальної та (або) резолютивної частини у разі: 1) неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильного застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку про необхідність змінити мотивувальну та резолютивну частини ухвали Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2021 року, додавши в мотивувальній частині посилання на п. 1 ч. 1 ст. 238 Кодексу адміністративного судочинства України, а \~\~резолютивну частину доповнити роз`ясненням, що справа підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства.

Результат розгляду: partial