Рішення адміністративного суду від 2022-01-19 00:00:00+02

Історія справи. [PERSON] (далі - Позивачка) звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної податкової служби у Київській області (далі - Відповідач) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 08.05.2020 № 5073133-5505-1016. В обґрунтування позовних вимог Позивачка посилається на те, що земельний податок за спірну земельну ділянку було сплачено її користувачем, а саме ПСП «Переселенське-К», відповідно до договору про співпрацю від 01.05.2018 № 02/18. При цьому Позивачка стверджує, що за умовами вищевказаного договору, користувачем земельної ділянки в податковому періоді, згідно податкового повідомлення-рішення, є землекористувач. Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2021 року в задоволенні позову було відмовлено повністю. Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив з того, що фактичне перебування земельної ділянки Позивачки в користуванні ПСП «Переселенське-К» не передбачено Податковим кодексом України як обставина, з якою пов`язане звільнення від справляння земельного податку. Разом з тим, суд зазначив, що договір оренди земельної ділянки укладений між Позивачкою і ТОВ «Агро Пульс», яке є платником єдиного податку 3 групи, а тому правові підстави для звільнення власника такої земельної ділянки від сплати земельного податку відсутні. Не погоджуючись з таким рішенням суду, Позивачка подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити постанову про задоволення її позову повністю, зазначаючи, що спірну земельну ділянку нею було передано в користування ПСП «Переселенське-К», яке є платником єдиного податку 4-ї групи і вже виконало податкове зобов`язання щодо сплати відповідного земельного податку. При цьому, Апелянтка посилається на п. 281.3 ст. 281 ПК України та зазначає, що цією нормою прямо передбачено підстави для її звільнення від сплати спірних податкових платежів. Крім того, Апелянтка посилається на практику Верховного Суду у справах №№ 815/5979/17, 824/230/17, 806/7171/13-а, 814/536/15 та зазначає, що обовязок зі сплати земельного податку виникає в особи при фактичному використанні земельної ділянки. З цих та інших підстав Апелянтка вважає, що рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить його скасувати. Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 28.10.2021 та від 01.12.2021 було відкрито апеляційне провадження, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду. Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити таку скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, наполягаючи на необґрунтованості доводів Апелянтки та правильності висновків суду першої інстанції. Також, у своєму відзиві Відповідач зазначає, що договір оренди земельної ділянки укладений між [PERSON] та ТОВ «Агро Пульс», яке є платником єдиного податку 3 групи, правові підстави для звільнення власника такої земельної ділянки від сплати земельного податку відсутні. Крім того, відповідач ставить під сумнів реальність договору про співпрацю, який укладений між ТОВ «Агро Пульс» та ПСП «Переселенське-К». У відзиві на апеляційну скаргу Відповідачем заявлено клопотання про заміну його на правонаступника, яке задоволено ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 19.01.2022. Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін з наступних підстав. Обставини справи, установлені судом першої інстанції. Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, Позивачці на праві приватної власності належить земельна ділянка, кадастровий номер 3222286000:03:17:0003, загальною площею 3,1326 га. 16.07.2013 між Позивачкою було укладено договір оренди вказаної земельної ділянки з ТОВ «Агро Пульс», яке є платником єдиного податку ІІІ групи для юридичних осіб. 01.05.2018 ТОВ «Агро Пульс» укладено з ПСП «Переселенське-К» договір про співпрацю № 02/18, відповідно до умов якого зазначене ПСП зобов`язується для забезпечення співпраці надати можливість ТОВ «Агро Пульс» обробляти земельні ділянки, які належать ТОВ «Агро Пульс» на праві власності або праві користування (оренди). ТОВ «Агро Пульс» зобов`язується оформляти на своє ім`я договори оренди з власниками земельних ділянок, здійснювати їм виплату встановлених договорам платежів та інші зобов`язання. У пункті 5.2 вказаного Договору визначено, що ПСП «Переселенське-К» забезпечує ТОВ «Агро Пульс» грошовими коштами для виплати орендної плати та здійснення інших платежів, пов`язаних із користуванням земельними ділянками, які належать ТОВ «Агро Пульс» на праві власності або праві користування (оренди). ПСП «Переселенське-К» є платником єдиного податку 4 групи, що підтверджується довідкою Головного управління ДПС у Київській області від 17.07.2020 № 22591/10/10-36. Позивач та ТОВ «АГРО ПУЛЬС» земельний податок не сплачували, але такий земельний податок, відповідно до платіжного доручення № 6560, сплатило ПСП «Переселенське-К» 22.04.2020. Головним управлінням Державної податкової служби у Київській області винесено податкове повідомлення-рішення від 08.05.2020 № 5073927-5505-1016, яким визначено Позивачці грошове зобов`язання по земельному податку з фізичних осіб за 2020 рік в сумі 831,11 грн. Позивачка, не погоджуючись з вказаним податковим повідомленням-рішенням, оскаржила його в адміністративному порядку, але рішенням ДПС України від 01.09.2020 оскаржуване податкове повідомлення - рішення залишено без змін. Позивачка, вважаючи таке податкове повідомлення-рішення протиправним, а свої права порушеними, звернулася до суду з цим позовом. Нормативно-правове обґрунтування. Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Податковим кодексом України (далі - ПК України), Земельним кодексом України (далі - ЗК України), Цивільним кодексом України (далі - ЦК України), Законами України «Про оцінку земель» від 11.12.2003 № 1378-IV (далі - Закон № 1378-IV). Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Пунктами 36.1, 36.2, 36.4 ст. 36 ПК України передбачено, що податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи. Податковий обов`язок виникає у платника за кожним податком та збором. Виконання податкового обов`язку може здійснюватися платником податків самостійно або за допомогою свого представника чи податкового агента. Відповідно до пунктів 37.1 та 37.2 ст. 37 ПК України підстави для виникнення, зміни і припинення податкового обов`язку, порядок і умови його виконання встановлюються цим Кодексом або законами з питань митної справи. Податковий обов`язок виникає у платника податку з моменту настання обставин, з якими цей Кодекс та закони з питань митної справи пов`язує сплату ним податку. У пунктах 38.1 та 38.2 ст. 38 ПК України встановлено, що виконанням податкового обов`язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов`язань у встановлений податковим законодавством строк. Сплата податку та збору здійснюється платником податку безпосередньо, а у випадках, передбачених податковим законодавством, - податковим агентом, або представником платника податку. Згідно з пп.пп. 14.1.72 та 14.1.73 п. 14.1 ст. 14 ПК України дають визначення, що земельний податок - обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів. Землекористувачі - це юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди. У ст. 269 ПК України передбачено, що платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі. Згідно з пп. 270.1.1 п. 270.1 ст. 270 ПК України об`єктами оподаткування є: земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні. Відповідно до п. 287.1 ст. 287 ПК України власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою. Згідно з п. 281.3. ст. 281 ПК України від сплати податку звільняються на період дії єдиного податку четвертої групи власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі за умови передачі земельних ділянок та земельних часток (паїв) в оренду платнику єдиного податку четвертої групи. У ст. 13 Закону № 161-XIV визначено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Висновки суду апеляційної інстанції. Системний аналіз викладених правових норм дозволяє стверджувати, що платником земельного податку є власник земельної ділянки або землекористувач, якими може бути фізична чи юридична особа. Обов`язок сплати цього податку для його платника виникає з моменту набуття (переходу) в установленому законом порядку права власності на земельну ділянку чи права користування нею і триває до моменту припинення (переходу) цього права. При цьому, ПК України не деталізує вимог до правового титулу, відповідно до якого у особи виникає право користування земельною ділянкою, на якій розташовані сільськогосподарські угіддя, а також до правовстановлюючих документів, якими підтверджуються відповідні права на земельні ділянки. Виникнення орендних відносин відповідно до вимог земельного законодавства не є єдиною та обов`язковою умовою для визнання сільськогосподарських угідь такими, що знаходяться в користуванні платника, оскільки оренда є лише одним із видів права користування землею. Податкове законодавство не вимагає державної реєстрації договору оренди земельної ділянки (паю) як обов`язкової ознаки для кваліфікації відповідної ділянки як такої, що знаходиться у користуванні сільськогосподарського товаровиробника. Обов`язок зі сплати земельного податку виникає у особи в силу фактичного використання земельної ділянки, незалежно від дотримання такою особою вимог земельного та цивільного законодавства щодо порядку оформлення права землекористувача та підстав набуття права користування. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 28.02.2019 у справі № 815/5979/17, від 06.02.2019 у справі № 824/230/17-а, від 24.09.2019 у справі № 806/7171/13-а, від 28.04.2020 у справі № 814/536/15. Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що земельний податок за користування земельною ділянкою, яка належить Позивачці на праві власності, сплачено її фактичним землекористувачем - ПСП «Переселенське-К», що відповідає вищенаведеним нормам податкового законодавства. При цьому, судова колегія зазначає, що покладення на Позивача сплати вказаного податку призведе до подвійного оподаткування. З цих підстав колегія суддів приходить до висновку щодо протиправності податкового повідомлення-рішення від 08.05.2020 № 5073133-5505-1016 та необхідності його скасування. Разом з тим, аналізуючи всі доводи учасників справи, судова колегія не приймає до уваги посилання Апелянта на норми п. 281.3 ст. 281 ПК України щодо звільнення від сплати земельного податку, оскільки такий податок вже сплачено, про що зазначено вище, і особа, яка його не наполягає на застосуванні відповідних положень податкового законодавства. Аналізуючи всі доводи апелянта, колегія суддів приймає до уваги висновки, викладені в рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід. Згідно зі ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Отже, судом першої інстанції було неповно встановлено обставини цієї справи, неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору в цілому. Згідно зі ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Таким чином, апеляційна скарга [PERSON] підлягає задоволенню, рішення Київського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2021 року - скасуванню, позов - задоволенню. Розподіл судових витрат. Так, відповідно до частин першої, другої статті 16 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Згідно з частинами першою, другою, третьою, четвертою, п`ятою статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. У пунктах 4, 6, 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.05.2012 № 5076-VI (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Представництво - це вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення. Системний аналіз викладених правових норм дозволяє стверджувати, що витрати на правничу допомогу є одним з видів судових витрат і адміністративним процесуальним законодавством регламентовано право позивача на відшкодування понесених документально підтверджених ним витрат на правничу допомогу. При цьому, законодавцем передбачено можливість вирішення питання щодо відшкодування позивачу понесених ним витрат на правничу допомогу шляхом ухвалення у справі додаткового судового рішення з метою усунення такого недоліку, як неповнота судового рішення в частині розподілу судових витрат. Разом з тим, апеляційний суд враховує правові висновки Європейського суду з прав людини, викладені в рішеннях від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України», у справі «East/West Alliance Limited» проти України» та «Ботацці проти Італії» (заява № 34884/97, п. 30), в яких ЄСПЛ, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Колегія суддів установила, що Позивачкою понесені витрати на сплату судового збору в розмірі 840,80 грн (за подачу позову) та 1362,00 грн (за подачу апеляційної скарги), що разом становить 2202,80 грн та підлягає відшкодуванню Позивачці за рахунок бюджетних асигнувань Відповідача. Крім того, в цій справі Позивачці було надано правничу допомогу АО «Максименко і Партнери» на підставі договору від 18.06.2020. Надання відповідних юридичних послуг Позивачці підтверджується актами прийому-передачі наданих послуг, звітами про виконані роботи, розрахунковою вартістю. Разом з тим, колегія суддів зазначає, що згідно з наданих представником Позивачки документів та пояснень, наведених в апеляційній скарзі, оплата послуг адвоката в цій справі передбачена з відкладальною умовою - після ухвалення відповідного судового рішення. Втім, не зважаючи на те, що рішення суду першої інстанції було ухвалено 17.09.2021 доказів сплати Позивачкою відповідних коштів за надання їй правничої допомоги в суді першої інстанції так і не надано і в суду відсутні підстави вважати, що такі дійсно були нею понесені. Щодо витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає, що заявлений Позивачкою розмір таких витрат, а саме 4800,00 грн, складається з витрат 1200,00 грн за ознайомлення та аналіз адвокатом рішення суду першої інстанції і 3600,00 грн - за підготовку апеляційної скарги, що відповідає обсягу фактично наданих адвокатом послуг у цій справі та є співмірним зі складністю справи. При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що Відповідачем не було заявлено заперечень щодо відшкодування Позивачу такої суми судових витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції. Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про необхідність стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Відповідача на користь Позивачки понесених нею судових витрат на сплату судового збору в розмірі 2202,80 грн та на правничу допомогу в розмірі 4800,00 грн, що разом складає 7002,80 грн.

Результат розгляду: granted