Рішення адміністративного суду від 2022-03-30 00:00:00+03

У квітні 2021 року [PERSON] звернулася до Львівського окружного адміністративного суду із вказаним позовом та просила: - визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Львівській області (далі - ТУ ДСА в Львівській області, Територіальне управління) щодо нарахування та виплати їй, як судді Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 із застосуванням обмеження розміру суддівської винагороди, передбаченого статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України за 2020 рік»; - зобов`язати ТУ ДСА в Львівській області нарахувати їй суддівську винагороду за період з 18.04.2020 по 28.08.2020, обчисливши її відповідно до вимог статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» без застосування обмеження, передбаченого статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України за 2020 рік», та здійснити її виплату з урахуванням раніше виплачених сум та з відрахуванням обов`язкових платежів. Позов обґрунтовувала тим, що у період з квітня по серпень 2020 року ТУ ДСА у Львівській області, всупереч приписам статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та Конституції України, нараховувало та виплачувало їй суддівську винагороду не в повному обсязі, чим порушило її конституційні права. Ухвалою від 05.05.2021 суд залучив до участі в справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Головне управління Державної казначейської служби України у Львівській області та Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області, а ухвалою від 22.09.2021 - Державну судову адміністрацію України (далі - ДСА України) як співвідповідача в справі. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2021 року позов задоволено. Визнано протиправними дії ТУ ДСА в Львівській області щодо нарахування та виплати судді Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області [PERSON] суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року із застосуванням обмеження розміру суддівської винагороди, передбаченого статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» . Зобов`язано ТУ ДСА в Львівській області нарахувати та виплатити судді Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області [PERSON] не виплачену за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року суддівську винагороду відповідно до вимог статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», без застосування обмеження, встановленого статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14.11.2019 № 294-IX, враховуючи раніше виплачені суми, з утриманням із сум, що підлягають виплаті, передбачених законом податків і зборів. Зобов`язано ДСА України виділити ТУ ДСА в Львівській області кошти для виплати судді Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області [PERSON] заборгованості з суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року. Не погодившись із зазначеним рішенням, його оскаржило ТУ ДСА в Львівській області, яке вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, оскільки в оскаржуваному рішенні має місце неповне з`ясування судом всіх обставин, що мають значення для справи. Тому просило скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що ТУ ДСА в Львівській області є розпорядником коштів нижчого рівня та здійснює нарахування працівникам апарату суду та суддям виплат, передбачених чинними нормативними актами, в межах коштів, затверджених кошторисом видатків на відповідний рік. Тобто, Територіальне управління здійснює всі нарахування і виплати лише у межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисом. З покликанням на норми законодавства та правові позиції Конституційного Суду України, вказує, що нарахована заробітна плата, грошове забезпечення працівників, суддівська винагорода обмежується максимальним розміром 47 230 грн на місяць. З огляду на те, що складові суддівської винагороди, визначені статтею 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» окремо скороченню не підлягають, а Законом № 553-ІХ не визначено відповідної процедури, розрахунок суддівської винагороди необхідно здійснювати на загальних підставах, а обмеження максимального її розміру необхідно застосовувати до загальної суми розрахованої суддівської винагороди. Відтак, апелянт зазначає, що з 18 квітня 2020 року відповідач не мав правових підстав для нарахування та виплати суддівської винагороди поза межами видатків державного бюджету та без застосування обмежень, встановлених Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (у редакції Закону № 552-ІХ). З приводу висновків Конституційного Суду України, викладених у рішенні від 28.08.2020 у справі № 10-р/2020, зазначає, що таке на спірні правовідносини не впливає, позаяк правовідносини виникли до прийняття такого рішення, а останнє не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до прийняття такого рішення. У зв`язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) не здійснювалося. Також за приписами частини другої статті 313 КАС України неявка сторін, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно частково задовольнити з таких підстав. Як встановлено судом, Указом Президента України від 13.05.2008 № 432/2008 «Про призначення суддів» [PERSON] призначено на посаду судді Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області у межах п`ятирічного строку. Позивач приступила до виконання обов`язків судді з 27 травня 2008 року, що підтверджується наказом голови Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області № 32-К від 27.05.2008. Цим наказом їй також встановлено посадовий оклад у розмірі 2490 грн та щомісячну доплату за вислугу років в розмірі 15 % від посадового окладу з врахуванням стажу роботи 05 років 00 місяців 23 дні. Наказом голови Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області № 10-К від 16.01.2012 [PERSON] встановлено щомісячну доплату за вислугу років в розмірі 20 % від посадового окладу з урахуванням стажу роботи 07 років 10 місяців 10 днів. Відповідно до постанови Верховної Ради України від 16.05.2013 № 247-VII «Про обрання суддів», Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453-VI від 07.07.2010 № 157/2017 позивач призначена на посаду судді Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області безстроково та приступила до виконання обов`язків судді з 03 червня 2013 року, що підтверджено наказом голови Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області № 66-К від 03.06.2013. Наказом голови Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області № 08-К від 21.02.2014 позивачу встановлено щомісячну доплату за вислугу років в розмірі 30 % від посадового окладу з урахуванням стажу роботи 10 років 00 місяців 00 днів. Наказом голови Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області № 09-1 22.02.2019 позивачу встановлено щомісячну доплату за вислугу років в розмірі 40 % від посадового окладу з врахуванням стажу роботи 15 років 00 місяців 00 днів. За період з 1 січня 2020 року до 18 квітня 2020 року позивачу нарахована суддівська винагорода, для визначення розміру якої використовувався посадовий оклад виходячи з 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня 2020 року, доплати за вислугу років в розмірі 40 % від посадового окладу судді. Згідно з матеріалами справи виплата суддівської винагороди у 2020 році здійснювалась за кодом економічної класифікації видатків 2111 "Заробітна плата". Кошторисні призначення ТУ ДСА в Львівській області для місцевих загальних судів за зазначеним кодом станом на 31.12.2020 становили 281 505,9 тис. гривень. Бюджетні асигнування, передбачені кошторисом на 2020 рік ТУ ДСА в Львівській області за КПКВК 0501020 «Забезпечення здійснення правосуддя місцевими, апеляційними судами та функціонування органів і установ системи правосуддя», за КЕКВ 2111 «Заробітна плата» у сумі 281 505,90 тис. грн, відкриті в повному обсязі. За період з квітня 2020 року по вересень 2020 року позивачу нараховано та виплачено суддівську винагороду з урахуванням обмежень, передбачених статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік». Вважаючи, що відповідачем протиправно було обмежено розмір її суддівської винагороди, позивач звернулася до суду з цим позовом. Приймаючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції мотивував його тим, що нарахуванням та виплатою позивачу суддівської винагороди за спірний період із застосуванням обмежень, передбачених статтею 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік було порушене гарантоване Конституцією України право на належне матеріальне забезпечення судді, як одну із складових його незалежності, чим було вчинено протиправні дії. З урахуванням викладеного, суд вважав протиправними дії ТУ ДСА в Львівській області щодо нарахування та виплати позивачу за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 суддівської винагороди із застосуванням обмежень, передбачених статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік». Позаяк, виплаті будь-яких коштів ТУ ДСА у Львівській області передує їх виділення головним розпорядником бюджетних коштів - ДСА України, з метою ефективного виконання рішення суду та з урахуванням особливостей фінансування органу судової влади, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов`язати ДСА України виділити ТУ ДСА в Львівській області кошти для виплати позивачу заборгованості з суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 28.08.2020. Колегія суддів апеляційного суду частково погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з таких підстав. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. За приписами статті 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій. У преамбулі Закону України Про судоустрій і статус суддів від 02 червня 2016 року № 1402-VIII (далі - Закон № 1402-VIII) зазначено, що цей Закон визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд. За частинами першою, другою статті 4 Закону № 1402-VIII судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом. Зміни до цього Закону можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Закону України Про судоустрій і статус суддів. Відповідно до частини першої статті 135 Закону № 1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. За частиною другою статті 135 Закону № 1402-VIII суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці. Відповідно до частини третьої статті 135 Закону № 1402-VIII (яка згідно з Рішенням Конституційного Суду України № 4-р/2020 від 11 березня 2020 року діє в редакції Закону № 1774-VIII) базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 3) судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. 12 березня 2020 року набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19», якою з 12 березня 2020 року на усій території України установлено карантин, кінцева дата якого з урахуванням внесених до вказаної постанови змін неодноразово змінювалася, збільшуючи строк дії карантину. 18 квітня 2020 р. набрав чинності Закон України Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік від 13 квітня 2020 року № 553-ІХ (далі - Закон № 553-ІХ), згідно з пунктом 10 розділу І якого Закон України Про Державний бюджет України на 2020 рік від 14 листопада 2019 року № 294-IX (далі - Закон № 294-IX) доповнено, зокрема, статтею 29 такого змісту (в редакції Закону № 294-IX, яка діяла до ухвалення Рішення Конституційного Суду України № 10-р/2020 від 28 серпня 2020 року): Установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки (частина перша). Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України (частина друга). Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті) (частина третя). Отже, вказаним Законом було визначено розмір заробітної плати (суддівської винагороди) на період дії карантину, при цьому такий розмір суддівської винагороди не узгоджувався із положеннями статті 135 Закону № 1402-VIII. Вирішуючи спірні правовідносини, суд першої інстанції правильно виходив з того, що розмір винагороди судді встановлений Законом № 1402-VIII та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами, при тому, що відповідно до статті 130 Конституції України розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій. Закон № 1402-VIII, з огляду на свою назву та сферу правового регулювання (означену в преамбулі) є законом про судоустрій в розумінні статті 130 Конституції України. А відповідно до частини першої статті 135 Закону № 1402-VIII, як зазначено вище, суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. При цьому, суд апеляційної інстанції зауважує, що зміни до наведеного Закону в частині, яка регламентує розмір суддівської винагороди у спірний період не вносилися. Стосовно посилань апелянта на набрання чинності Законом № 553-ІХ (яким Закон № 294-ІХ доповнено статтею 29) як на правову підставу для обмеження виплати суддівської винагороди, то суд апеляційної інстанції зазначає, що цей Закон не є законом про судоустрій та ним не вносилися зміни до Закону № 1402-VIII (стосовно розміру суддівської винагороди). Суд зауважує, що для спірних правовідносин спеціальними є норми статті 135 Закону № 1402-VIII, які попри те, що в часі цей закон прийнятий раніше, мають пріоритет стосовно пізніших положень Закону № 294-ІХ (у редакції Закону № 553-ІХ). Варто також зауважити, що Закон № 294-ІХ (у редакції Закону № 553-ІХ) має іншу сферу регулювання. Вимоги щодо його змісту містяться в частині другій статті 95 Конституції України та деталізовані у БК України. Цей закон (про державний бюджет) не повинен містити інакшого чи додаткового правового регулювання правовідносин, що охоплюються предметом регулювання інших законів України, особливо тієї сфери суспільних відносин, для яких діють спеціальні (виняткові) норми. Конституція України не надає закону про Державний бюджет України вищої юридичної сили стосовно інших законів. Отже, за такого правового регулювання, суд апеляційної погоджується з висновками суду першої інстанції, що під час нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди у спірних періодах з 18.04.2020 по 27.08.2020 відповідач мав керуватися виключно нормами статті 135 Закону № 1402-VIII й норми інших законодавчих актів до спірних правовідносин застосовуватися не можуть. Такі висновки узгоджуються з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постанові від 03 березня 2021 року у справі № 340/1916/20, за якою розбіжність між нормами (різних) законів щодо регулювання одних правовідносин (розміру суддівської винагороди), яка виникла у зв`язку з набранням чинності Законом № 553-ІХ, має вирішуватися на користь Закону № 1402-VIII. Крім того, обмежуючи розмір суддівської винагороди шляхом внесення змін до Закону № 294-IX, всупереч вимогам частини другої статті 130 Конституції України та статті 135 Закону № 1402-VIII, а також юридичній позиції Конституційного Суду України щодо незалежності суддів, законодавець зумовив ситуацію, з огляду на яку розпорядники бюджетних коштів, серед яких і відповідач у цій справі, виконуючи вимоги Бюджетного кодексу України та Закону № 294-IX, вимушені вчиняти дії, що порушують права та гарантії суддів. Однак, необхідність виконання відповідачем, як розпорядником бюджетних коштів, вимог чинного законодавства, не змінює правової природи таких дій, що за своєю суттю мають ознаки протиправності, оскільки порушують конституційні гарантії суддів. Враховуючи наведене, нараховуючи та виплачуючи позивачу за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 суддівську винагороду у розмірі, значно меншому, ніж це визначено спеціальним Законом № 1402-VIII, застосувавши при виплаті 10-кратний розмір мінімальної заробітної плати, встановленої на 01.01.2020, відповідач діяв з порушенням вимог статті 130 Конституції України та статті 135 Закону № 1402-VIII, що призвело до порушення прав позивача та гарантій незалежності суддів. З огляду на викладене, та встановлених фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що у спірному періоді відповідач був зобов`язаний здійснювати нарахування та виплату позивачеві суддівської винагороди у повному обсязі у відповідності до статті 135 Закону № 1402-VIII, без застосування встановлених статтею 29 Закону № 294-IX (в редакції Закону № 553-IX) обмежень. Підсумовуючи викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що дії щодо нарахування та виплати судді позивачу суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 із застосуванням обмеження розміру суддівської винагороди, передбаченого статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», вчинені ТУ ДСА в Львівській області з порушенням вимог частини другої статті 130 Конституції України та статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VIII від 02.06.2016, а тому є протиправними. З приводу виходу суду першої інстанції за межі позовних вимог та зобов`язання ДСА України виділити ТУ ДСА в Львівській області кошти для виплати судді Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області [PERSON] заборгованості з суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року колегія суддів апеляційного суду зазначає таке. Статтею 148 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено засади фінансування судів. Зокрема, відповідно до частини першої вказаної статті фінансування всіх судів України здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Видатки загального фонду Державного бюджету України на утримання судів належать до захищених статей видатків Державного бюджету України. Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснюють: Державна судова адміністрація України, зокрема, щодо фінансового забезпечення діяльності всіх інших судів. Отже, Державна судова адміністрація України є головним розпорядником бюджетних коштів, а ТУ ДСА в Львівській області - розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня. Тобто, правовідносини щодо розподілу коштів, в т.ч. для виплати суддівської винагороди, існують між відповідачами, як розпорядниками бюджетних коштів, а тому задоволення судом вимоги про зобов`язання ДСА України вчинити дії, які належать до повноважень ДСА України на підставі закону, є некоректними та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки відбудеться втручання у правовідносини, що виникнуть між двома суб`єктами владних повноважень у майбутньому та у яких позивач ще не бере участь. Вказані висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постановах Верховного Суду від 21 листопада 2019 року в справі № 821/481/18 та від 03 жовтня 2019 року в справі № 0840/3371/18. Щодо обраного позивачем та задоволеного судом способу захисту порушеного права колегія суддів зазначає таке. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 148 Закону № 1402-VIII Державна судова адміністрація України (далі - ДСА) здійснює функції головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення усіх інших судів, окрім Верховного Суду та вищих спеціалізованих судів; функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління ДСА. Згідно зі статтею 149 Закону № 1402-VIII суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України. З урахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 11.08.2021 у справі № 560/4152/20 та від 05.08.2021 у справі № 560/6212/20, для правильного вирішення цієї справи суди попередніх інстанцій мали б з`ясувати також правовий (звідси - і процесуальний) статус ДСА України (через призму її компетенції щодо розпорядження бюджетними коштами, виділеними на фінансування судів) у застосуванні обмежень при виплаті суддівської винагороди (позивачу), передбачених частинами першою, третьою статті 29 Закону № 294-ІХ (зі змінами, внесеними Законом № 553-ІХ), адже ТУ ДСА як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня може здійснювати свої повноваження виключно в межах тих асигнувань, які ДСА України затвердила у його кошторисі (на 2020 рік). Виплата суддівської винагороди (відповідачем) із застосуванням обмежень, передбачених статтею 29 Закону № 294-ІХ (зі змінами, внесеними Законом № 553-ІХ), на думку колегії суддів, могла бути обумовленою, окрім іншого, меншим обсягом бюджетних асигнувань головним розпорядником на оплату праці суддівського корпусу (протягом спірного періоду), що вочевидь свідчить про безпосередню участь ДСА України у механізмі фінансування видатків на виплату суддівської винагороди, зокрема й до появи заборгованості з її виплати протягом квітня-серпня 2020 року. Зважаючи на наведені положення статей 148, 149 Закону № 1402-VIII у зіставленні з положеннями частини першої, пункту 1 частини другої, частини п`ятої статті 22, частини першої статті 23 Бюджетного кодексу України, суд прийшов до висновку, що позаяк головним розпорядником бюджетних коштів, виділених, зокрема, на виплату суддівської винагороди (суддям місцевих і апеляційних судів) є ДСА України, яка, серед іншого, визначає обсяг видатків розпорядників нижчого рівня на ці потреби, то саме ДСА України як суб`єкт владних повноважень мала б відповідати за погашення заборгованості, яка виникла внаслідок невиплати судді у повному обсязі суддівської винагороди. Разом з тим, у віданні ДСА України діє окрема бюджетна програма для забезпечення виконання судових рішень - КПКВ 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів», призначена саме для таких цілей. За правилами пункту 25 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845, наявність такої програми означає, що списання коштів здійснюватиметься саме за нею. У цьому зв`язку треба зауважити також, що враховуючи приписи частини першої статті 2, частини першої статті 3 Закону України від 05.06.2012 № 4901-VI «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», списання коштів за судовими рішеннями, боржником за якими є державний орган, можливе у тому випадку, коли способом захисту порушеного права буде стягнення коштів (тобто з ДСА). Водночас, позивач обрала невірний спосіб захисту, шляхом зобов`язання ТУ ДСА в Львівській області нарахувати і виплатити заборгованість по винагороді судді, що утворилась внаслідок обмежень. Відповідно до відзиву ТУ ДСА в Львівській області, обсяг його асигнувань не дозволяє здійснити відповідні виплати; відтак, з покликанням на абзац другий пункту 25 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845, ТУ ДСА в Львівській області просило залучити як співвідповідача ДСА України та стягнути кошти, що є належною позовною вимогою, за рахунок бюджетної програми 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів», розпорядником якої є ДСА України. Відповідно до пункту 25 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845, у разі наявності у боржника або головного розпорядника бюджетних коштів окремої бюджетної програми для забезпечення виконання рішень суду безспірне списання коштів здійснюється лише за цією бюджетною програмою. Обираючи спосіб захисту порушеного права, необхідно зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. При цьому спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним і таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення. А результативним обраний спосіб захисту порушеного права буде тоді, коли існуватиме взаємозв`язок між порушенням (суб`єктивного права особи) та (дозволеним, прийнятним) способом його захисту, водночас останній сприятиме вичерпному його поновленню. Однією з умов для досягнення такого результату є визначення належного відповідача/відповідачів за позовом, адже від цього значною мірою теж залежить ефективність захисту порушеного права (втілена у процедурі виконання судового рішення). Відповідно до частини першої статті 151 Закону № 1402-VIII Державна судова адміністрація України є державним органом у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади у межах повноважень, установлених законом. Згідно з частиною третьою статті 148 Закону № 1402-VIII функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснюють, зокрема, Державна судова адміністрація України - щодо фінансового забезпечення діяльності всіх судів (крім Верховного Суду та вищих спеціалізованих судів), Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони та Державної судової адміністрації України. Аналогічна норма закріплена у підпункті 2 пункту 6 Положення про Державну судову адміністрацію України, затвердженого рішенням Вищої ради правосуддя від 17 січня 2019 року № 141/0/15-19. Порядок виконання рішень судів про стягнення коштів з державних органів регулюється Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року № 4901-VI (далі - Закон № 4901) та Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 № 845 (далі - Порядок № 845). Відповідно до статті 3 Закону № 4901 виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Підпунктом 2 пункту 25 Порядку № 845 передбачено, що у разі наявності у боржника або головного розпорядника бюджетних коштів окремої бюджетної програми для забезпечення виконання рішень суду безспірне списання коштів здійснюється лише за цією бюджетною програмою. При цьому положення пунктів 28-34 цього Порядку застосовуються лише щодо зазначеної бюджетної програми. В контексті наведеного, колегія суддів зазначає, що виконання судових рішень, ухвалених на користь суддів, здійснюється у порядку черговості згідно з чинним законодавством України Державною судовою адміністрацією України за рахунок коштів бюджетної програми 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів» у межах передбачених асигнувань на відповідний бюджетний період. Принагідно варто зауважити, що правова конструкція вирішення цього спору, визначена позивачем, ставить виконання рішення про зобов`язання ТУ ДСА в Львівській області нарахувати та виплатити позивачу невиплачену суддівську винагороду в залежність від виділення коштів для цього ДСА України, що на переконання суду не сприяє ефективному захисту порушеного права позивача. З огляду на наведене, правильне вирішення справи і застосування ефективного способу захисту порушеного права вимагає, що стягнення заборгованості по суддівській винагороді за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 має здійснюватися з ДСА України, яка є головним розпорядником бюджетних коштів і несе відповідальність за належне фінансування судів, зокрема й витрат на суддівську винагороду. Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду від 23.06.2021 у справі № 520/13014/2020 та від 22.07.2021 у справі № 260/3598/20, від 09.09.2021 у справі № 120/5243/20-а. Згідно із наявною у справі довідкою ТУ ДСА в Львівській області сума недоплаченої позивачу суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 28.08.2020, у зв`язку із застосуванням обмеження, передбаченого статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України за 2020 рік», складає 113 858,53 грн (а.с. 31). Відтак, колегія суддів дійшла висновку, що з метою належного, повного та всебічного захисту прав позивача необхідно стягнути на її користь недоотриману нею суддівську винагороду за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 шляхом безспірного списання коштів з бюджетної програми 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів», розпорядником якої є ДСА України, у порядку, передбаченому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» і Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845. З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції необхідно змінити, замінивши абзаци третій та четвертий резолютивної частини рішення новим абзацом такого змісту: «Стягнути на користь судді Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області [PERSON] недоотриману суддівську винагороду за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року в розмірі 113 858 (сто тринадцять тисяч вісімсот п`ятдесят вісім) грн 53 коп., з утриманням із цієї суми передбачених законодавством податків та інших обов`язкових платежів, шляхом безспірного списання коштів з бюджетної програми 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів», розпорядником якої є Державна судова адміністрація України (01601, вул. Липська, 18/5, м. Київ, код ЄДРПОУ 26255795), у порядку, передбаченому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» і Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845». У решті рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін. Згідно зі статтею 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є частково суттєвими і складають підстави для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до частково неправильного вирішення справи, через що рішення суду першої інстанції необхідно змінити у зазначений вище спосіб.

Результат розгляду: partial