Рішення адміністративного суду від 2022-06-23 00:00:00+03

Короткий зміст позовних вимог. У квітні 2021 року [PERSON] звернулась до суду першої інстанції з позовом до Головного управління ДФС в Одеській області, Головного управління ДПС в Одеській області в якому просила визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 24.02.2021 за №Ф-32759-51 в сумі 37 788,74 грн. Обґрунтовуючи позов [PERSON] зазначила, що ще у двотисячних роках припинила свою підприємницьку діяльність і це встановлено судовим рішення у справі №420/6217/19, яке набрало законної сили у вересні 2020 року. Тому, прийняття спірної вимоги про сплату боргу є незаконним та суперечить принципам податкового законодавства. Короткий зміст рішення суду першої інстанції. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2021 року, ухваленого за правилами загального позовного провадження, позов [PERSON] - задоволено. Суд визнав протиправною та скасував вимогу Головного управління ДПС в Одеській області про сплату боргу (недоїмки) від 24.02.2021 за №Ф-32759-51. Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, станом на момент винесення оскаржуваної вимоги, відсутній запис про державну реєстрацію підприємницької діяльності [PERSON] . Будь-яких доказів стосовно реєстрації підприємницької діяльності позивача суб`єктом владних повноважень не зазначено та суду не надано. З огляду на те, що відсутність запису в Єдиному державному реєстрі про реєстрацію [PERSON] як фізичної особи-підприємця, на останню не розповсюджуються вимоги статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», в частині порядку нарахування єдиного внеску фізичними особами-підприємцями, у разі відсутності у них доходу у звітному році або окремому місяці звітного періоду, яким встановлений обов`язок самостійного визначення бази для нарахування ЄСВ, та відповідно \~статті 5 цього Закону не виникало обов`язків платника єдиного внеску. У зв`язку з цим, суд першої інстанції вважав, що спірна вимога є протиправною та підлягає скасуванню. Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, покликаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ГУ ДПС в Одеській області подало апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Обґрунтування доводів апеляційної скарги зводиться до цитування норм Податкового кодексу, а також норм Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування». До того ж, скаржник стверджує, що позивачка є платником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та впродовж 2020 року зобов`язана була сплачувати щоквартально єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, в термін до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується внесок. Позивачка не скористалась правом подання відзиву на апеляцію. Враховуючи, що відсутні клопотання від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю, суд апеляційної інстанції, відповідно до п.1 ч.1 ст.311 КАС України, розглянув справу в порядку письмового провадження. Фактичні обставини справи. За даними податкового органу ІТС «Податковий блок», [PERSON] взята на податковий облік, як фізична особа-підприємець, дата державної реєстрації 28.11.2002, має стан платника податків «0». З 01.07.2004 розпочав функціонування Єдиний державний реєстр юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. [PERSON] не була включена до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, що підтверджується відсутністю записів про таку реєстрацію. 16.11.2018 ГУ ДФС в Одеській області винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-32759-51, відповідно до якої станом на 31 жовтня 2018 року заборгованість зі сплати єдиного внеску, штрафів та пені [PERSON] становить 15 819,54 грн. [PERSON] оскаржила дану вимогу про сплату боргу до суду. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 24.02.2020 (справа №420/6217/19), яке набрало законної сили на підставі постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 08.09.2020, позов [PERSON] задоволено. Суд визнав протиправною та скасував вимогу Головного управління ДФС в Одеській області про сплату боргу від 16.11.2018 року №Ф-32759-51. Даним судовим рішенням було встановлено, що [PERSON] не зареєстрована фізичною особою-підприємцем, оскільки після 01.07.2004 позивачка не подавала відповідну заяву про перенесення її даних до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, а також відповідні дії щодо її включення в реєстр не були здійснені автоматично за результатами проведеної відповідними комісіями інвентаризації. 24 лютого 2021 року ГУ ДПС в Одеській області знову винесло вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-32759-51, відповідно до якої, станом на 31 січня 2021 року заборгованість зі сплати єдиного внеску, штрафів та пені [PERSON] становить 37788,74 грн., що підтверджено виписками з ІКП. Дана заборгованість виникла у позивачки впродовж 2020 року, оскільки, на думку контролюючого органу, вона має статус платника єдиного внеску. Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та оцінка суду апеляційної інстанції доводів апеляції і висновків суду першої інстанції. Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення апеляції, з огляду на таке. Надаючи оцінку доводам апеляції про те, що позивачка є платником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та впродовж 2020 року зобов`язана була сплачувати щоквартально єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, в термін до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується внесок, колегія суддів керується наступним. Закон України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» від 15 травня 2003 року № 755-IV (далі - Закон №755-IV) регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації юридичних осіб, їхньої символіки (у випадках, передбачених законом), громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців. Цей Закон набрав чинності з 01 липня 2004 року. Отже, з 01 липня 2004 року розпочав функціонування Єдиний державний реєстр юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. Відповідно до частини 2 статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» для державної реєстрації включення відомостей про фізичну особу - підприємця, зареєстровану до 1 липня 2004 року, відомості про які не містяться в Єдиному державному реєстрі, подається заява про державну реєстрацію включення відомостей про фізичну особу - підприємця до Єдиного державного реєстру. До 01 липня 2004 року реєстрація суб`єктів підприємницької діяльності здійснювалась на підставі Закону України «Про підприємництво». Так, відповідно до статті 8 Закону України «Про підприємництво», державна реєстрація суб`єктів підприємницької діяльності, крім об`єднань юридичних осіб, що здійснюють свою діяльність в Україні на умовах про розподіл продукції, проводиться у виконавчому комітеті міської, районної в місті ради або в районній, районній міст Києва і Севастополя державній адміністрації (далі - органи державної реєстрації) за місцезнаходженням або місцем проживання даного суб`єкта, якщо інше не передбачено законом. Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначаються Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI (далі Закон №2464-VI). Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску (частина друга статті 2 Закону № 2464-VI). Пунктами 2 і 6 частини першої статті 1 Закону № 2464-VIвизначено, що єдиний внесок це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування; недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VІ платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування. У даній справі, що розглядається, спірним є питання наявності у позивача статусу платника єдиного внеску відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VІі, як наслідок, наявності обов`язку сплачувати єдиний внесок. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01.07.2020 (справа №260/81/19) дійшла висновку, що визначена процедура державної реєстрації з дати набрання чинності Законом №755-IVпередбачала встановлення волевиявлення особи щодо одержання правового статусу ФОП через здійснення повного (при первинному набутті) чи мінімального (при підтвердженні набутого статусу суб`єкта підприємницької діяльності до 01 липня 2004 року) комплексу дій шляхом подання державному реєстратору реєстраційної картки (документ встановленого зразка, який підтверджує волевиявлення особи щодо внесення відповідних записів до ЄДР - абзац сьомий частини першої статті 1Закону № 755-IV) та отримання свідоцтва про державну реєстрацію (документ встановленого зразка, який засвідчує факт внесення до ЄДР запису про державну реєстрацію юридичної особи або ФОП - абзац дев`ятий частини першої статті 1 Закону \~№755-IV). Натомість, відомості про фізичних осіб - підприємців, які самостійно не звернулись із відповідною заявою, підлягали включенню до ЄДР на підставі інформації, отриманої від тимчасових міжвідомчих спеціальних комісій. Державні реєстратори, вносячи відомості про цих фізичних осіб - підприємців до ЄДР, зобов`язані були зробити відмітку про недійсність їхнього свідоцтва про державну реєстрацію. Є преюдіційними обставини, що [PERSON] не подавала заяву про включення відомостей про неї як про фізичну особу - підприємця до Єдиного державного реєстру після 2004 року та дані про [PERSON] не були включені автоматично до даного Реєстру після 01 липня 2004 року за результатами інвентаризації. Наведені обставини підтверджуються судовим рішенням у справі №420/6217/19. Частина 4 статті 78 КАС України передбачає, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, факт відсутності державної реєстрації фізичної особи-підприємця [PERSON] є встановленим та доказуванню не підлягає. За таких обставин справи, є правильним висновок суду першої інстанції, що на [PERSON] не розповсюджуються вимоги Закону №2464-VI в частині порядку нарахування єдиного внеску фізичними особами підприємцями, у разі відсутності у них доходу у звітному році або окремому місяці звітного періоду, яким встановлений обов`язок самостійного визначення бази для нарахування ЄСВ, та відповідно до статті 5 цього Закону, остання не набула статусу платника єдиного внеску. Апеляційна скарга не містить доводів та відповідних доказів, які б спростували вказаний висновок суду першої інстанції. Підсумовуючи викладене та враховуючи те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, є всі підстави, відповідно до статті 316 КАС України, для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Результат розгляду: denied