Рішення адміністративного суду від 2023-01-05 00:00:00+02

29.06.2021р. представник [PERSON] - адвокат Єрмолатін В.І. звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до директора ТУ ДБР у м.Миколаєві Титора Д.П. та ТУ ДБР, розташованого у м.Миколаєві, в якому просив суд: - визнати протиправною бездіяльність директора ТУ ДБР, розташованого у м.Миколаєві, Титора Д.П., яка полягає у ненаданні публічної інформації на запит від 18.05.2021р. щодо надання копії розрахунково-платіжної відомості про нарахування та виплату заробітної плати начальнику Другого СВ ТУ ДБР у м.Миколаєві [PERSON] від часу зарахування на посаду по теперішній час; - зобов`язати ТУ ДБР, розташоване у м.Миколаєві, надати йому копію розрахунково-платіжної відомості щодо нарахування та виплату заробітної плати начальника Другого СВ ТУ ДБР у м. Миколаєві [PERSON] від часу зарахування на посаду по теперішній час. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 03 вересня 2021 року (ухваленим \~\~\~\~\~\~\~в порядку спрощеного (письмового) провадження) адміністративний позов [PERSON] - задоволено. Визнано протиправною бездіяльність директора ТУ ДБР, розташованого у м.Миколаєві, Титора Д.П. щодо надання публічної інформації на запит на інформацію [PERSON] від 18.05.2021р. Зобов`язано ТУ ДБР, розташоване у м.Миколаєві надати [PERSON] запитувану інформацію у запиті від 18.05.2021р. Не погоджуючись із вищевказаним рішенням суду першої інстанції, учасники справи подали апеляційні скарги. Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 24 березня 2022 року апеляційні скарги ТУ ДБР, розташованого у м.Миколаєві, та [PERSON] - залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 09.08.2022р. представником [PERSON] подано до суду 1-ї інстанції заяву про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення у справі №420/11032/21. Ухвалою суду 1-ї інстанції від 12.08.2022р. заяву представника [PERSON] - задоволено \~та зобов`язано відповідача у 30-денний строк з моменту отримання копії ухвали подати до суду звіт про виконання судового рішення від 03.09.2021р. у справі №420/11032/21. При цьому, ТУ ДБР у м.Миколаєві було зобов`язано надати до Одеського окружного адміністративного суду, разом зі звітом про виконання рішення суду, інформацію щодо керівника ТУ ДБР, розташованого у м.Миколаєві, (прізвище, ім`я, по батькові керівника). 29.08.2022р. ТУ ДБР у м.Миколаєві було надано звіт про виконання судового рішення від 03.09.2021р., в якому повідомлено про те, що на виконання вказаного рішення суду відповідачем, після отримання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 24.03.2022р., було розглянуто запит [PERSON] від 18.05.2021р. щодо надання копії розрахунково-платіжної відомості про нарахування та виплату заробітної плати начальнику Другого СВ ТУ ДБР у м.Миколаєві Агакаряну Р.С. від часу зарахування по теперішній час, з урахуванням висновків суду. Так, цим листом-відповіддю від 03.08.2022р. №16-14-9973-22 позивача було повідомлено про те, що у відповідності до п.2.2 «Переліку відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті \~та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань» (затв. наказом ДБР від 29.06.2021р. за №373), відомості про встановлення розміру, нарахування і виплати грошового забезпечення особам рядового та начальницького складу органу ДБР становлять інформацію з обмеженим доступом. Оскільки [PERSON] від дати зарахування до 18.05.2021р. (дати отримання запиту) займав посаду начальницького складу органу ДБР, інформація, що міститься у його розрахунково-платіжних відомостях - відносяться до «службової» інформації. Як зазначив відповідач, розрахунково-платіжною відомістю вважається відомість, призначена для ознайомлення працівника з нарахованими йому виплатами та здійсненими утриманнями. Отже, ознайомлення інших осіб з даною відомістю законодавством не передбачено. У даному листі також було вказано, що обмеження доступу до запитуваних відомостей відповідає захищеним інтересам особистої безпеки осіб рядового та начальницького складу та членів їх сімей щодо захисту їх репутації, а також відносно захисту особистого і сімейного життя. Можливість завдання істотної шкоди полягає у можливості маніпулювання запитуваними відомостями з боку третіх недоброчесних осіб з метою опосередкованого (тобто через коло рідних та близьких осіб) та/або безпосереднього впливу на слідчого, з метою схилення його, як особи, яка проводить судове розслідування, до прийняття тих чи інших рішень з неналежним дотриманням/недотриманням/ порушенням вимог законодавства на користь таких недоброчесних осіб, що може призвести до створення передумов для спроб та намагань використати в інтересах певних сил діяльність ДБР, підвищення рівня дезорганізації діяльності ДБР, зростання ризиків виникнення тиску (впливу) на осіб, причетних до виконання завдань слідства. З огляду на вищенаведене та враховуючи вимоги ч.7 ст.6, ст.15 Закону України «Про доступ до публічної інформації», відповідач надав лише інформацію про принципи формування та розмір оплати праці [PERSON] . До зазначеного листа також було додану інформацію про розмір оплати праці начальника відділу ТУ ДБР у м.Миколаєві з 06.10.2020р. по 18.05.2021р. Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 08 вересня 2022 року (ухваленою в порядку письмового провадження) прийнято звіт ТУ ДБР, розташованого у м.Миколаєві, про виконання рішення Одеського окружного\~ адміністративного суду від 03.09.2021р. у справі №420/11032/21. Не погоджуючись із зазначеною вище ухвалою суду першої інстанції, позивач 26.01.2022р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив про те, що судом, при винесенні оскаржуваного судового рішення, було порушено норми матеріального та процесуального права, просив скасувати ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 08.09.2022р. та у хвалити нове судове рішення, яким встановити відповідачу новий строку подання звіту або ж накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від 20 до 40 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21.11.2022р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження. 06.12.2022р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду. 07.12.2021р. до суду апеляційної інстанції надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач заперечував щодо її задоволення, посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів та просив оскаржуване ухвалу суду першої інстанції - залишити без змін, вважаючи її законною та обґрунтованою. Відповідно до ч.1 ст.312 КАС України, апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею. Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України). Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення у межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для її задоволення. Частиною 1 ст.5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси. Положеннями ч.2 ст.55 Конституції України регламентовано, що кожному гарантується право \~\~\~\~на оскарження в суді рішень, дій або ж бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Як передбачено у ст.129-1 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання ж судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом (ч.ч.2,3 ст.14 КАС України). За приписами ст.370 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. У Рішенні від 30.06.2009р. №16-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив про те, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, та наголосив, що виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової (абз.1 пп.3.2 п.3, абз.2 п.4 мотивувальної частини). Виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатись як невід`ємна частина судового процесу для цілей ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішенні Європейського суду з прав людини від 19.03.1997р. у справі «Горнсбі проти Греції» Суд підкреслив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, повинно розцінюватись як невід`ємна частина судового розгляду. Здійснення права на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру було б ілюзорним, якби внутрішня правова система допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося б на шкоду однієї зі сторін. Також, варто звернути увагу на те, що обов`язковість виконання судового рішення є однією зі складових елементів вимоги щодо ефективного правосуддя, яка виражається, головним чином, у тому, що державні органи зобов`язані поважати судові рішення і якнайшвидше реалізувати їх «ex-officio» (в силу своєї посади та визначених законом повноважень). Виконання рішення суду повинно бути справедливим, швидким, ефективним та пропорційним, тобто для цього мають бути забезпечені необхідні кошти та чіткі правові норми, що визначають доступні ресурси, відповідальні органи та механізми повного виконання судового рішення, яке набрало законної сили. Частиною 2 ст.6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Приймаючи оскаржувану ухвалу, суд 1-ї інстанції, з урахуванням Указу Президента України від 24.02.2022р. №64/2022 про введення воєнного стану в Україні та з огляду на те, що [PERSON] відноситься до начальницького складу органів ДБР, які як працівники правоохоронного органу задіяні у відсічі збройної агресії та забезпеченні національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її цілісності, прийняв звіт відповідача про виконання судового рішення у справі №420/11032/21. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам цієї справи, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що питання судового контролю за виконанням судових рішень врегульовано, зокрема, ст.382 КАС України. Відповідно до ч.1 ст.382 КАС України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (ч.2 ст.382 КАС України). Системний аналіз вищезазначених норм права свідчить, що правовий інститут контролю за виконанням рішення суду, механізм якого унормований, у тому числі, ст.382 КАС України, має \~\~\~на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Судом можуть бути вжиті заходи реагування у межах судового контролю за виконанням судових рішень у формі встановлення нового строку для подачі звіту та/або накладення штрафу на особу відповідальну за виконання рішення суду. Підставами його застосування є, відповідно, неподання звіту суб`єктом владних повноважень про виконання рішення суду або ж якщо в поданому звіті причини невиконання чи неповного виконання судового рішення (дій зобов`язального характеру) є неповажними. Для застосування вищенаведених процесуальних заходів мають бути наявні відповідні правові умови. При цьому, зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати у встановлений строк звіт про виконання судового рішення, встановлення нового строку подання звіту або ж накладення на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штрафу є правом суду, а не його обов`язком. Переслідуючи мету забезпечення реалізації конституційного принципу обов`язковості судових рішень, суд має зважено підходити до вибору процесуальних засобів такого забезпечення, а саме: встановлювати дійсні причини виникнення затримки у виконанні судового рішення, аналізувати акти законодавства, враховувати здійснені дії, спрямовані на виконання судового рішення, та їх відповідність вимогам законодавства. Це не повинно зумовлювати порушення основоположних засад судочинства, зокрема, пропорційності, необхідності дотримання оптимального балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи та цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) тощо. Такі засоби не можуть бути надмірними за визначених умов та не мають призводити до порушення прав, гарантованих Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Вказана позиція узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 13.05.2021р. у справі №9901/598/19 та від 01.02.2022р. у справа №420/177/20. Специфіка застосування штрафної санкції, полягає в тому, що вона накладається на керівника суб`єкта владних повноважень, яким не було забезпечено виконання судового рішення та який є відповідальним за діяльність державного органу, який він очолює. Можливість накладення штрафу розглядається не самостійно, а за наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або у разі неподання такого звіту. Накладення на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штрафу є мірою покарання, а тому можливість суду накласти такий штраф може бути реалізована лише за умови встановлення судом обставин, які свідчать про умисне невиконання рішення суду, недобросовісність у діях суб`єкта владних повноважень, які свідчать про ухилення останнього від виконання рішення суду. Так, зі змісту рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03.09.2021р. у справі №420/11032/21, залишеного без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 24.03.2022р., вбачається, що запитувана позивачем інформація (розрахунково-платіжна відомість) не є інформацією з обмеженим доступом/службовою інформацією та не може бути обмежена в доступі умовами жодних підзаконних нормативно-правових актів (у тому числі наказами ДБР), які повинні бути прийняті компетентними органами державної влади чи уповноваженими державою іншими суб`єктами на підставі закону, відповідно до закону і в порядку його виконання, оскільки доступ \~\~до такої інформації вже санкціонований законом. При цьому, за аналогічних обставин, не може бути обмежено і доступ до інформації щодо розпорядження бюджетними коштами, володіння, користування або розпорядження державним, комунальним майном, у тому числі до копій відповідних документів, умови отримання цих коштів або ж майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали ці кошти або майно. Враховуючи викладене, суди обох інстанцій дійшли висновку, що позовні вимоги [PERSON] у справі №420/11032/21, пов`язані з визнанням протиправною бездіяльності відповідача, яка виразилась у ненаданні публічної інформації на його запит від 18.05.2021р. щодо надання копії розрахунково-платіжної відомості про нарахування і виплату заробітної плати начальнику Другого СВ ТУ ДБР у м.Миколаєві Агакаряну Р.С. від часу зарахування на посаду по теперішній час, - є обґрунтованими, заснованими на законі та, відповідно, підлягають задоволенню. Одночасно, дослідивши звіт відповідача на предмет його відповідності вимогам чинного законодавства, колегія суддів звертає увагу на те, що запитувана позивачем інформація, у даному випадку, не віднесена до конфіденційної, таємної або службової, а тому відсутні підстави вважати її такою, що має обмежений доступ. Аналогічну правову позицію стосовно вирішення спору в подібних правовідносинах висловив Верховний Суд у постанові від 27.02.2020р. у справі №820/4282/17. Судова колегія враховує, що типова форма розрахунково-платіжної відомості затверджена наказом Державного комітету статистики від 05.12.2008р. №489 та, згідно з відповіддю ТУ ДБР, розташованого у м.Миколаєві, на запит позивача (наявної у матеріалах справи) використовується для ознайомлення працівника з нарахованими йому виплатами та здійсненими утриманнями. Із типової форми розрахунково-платіжної відомості працівника вбачається, що вона включає у себе відомості про розмір та складові заробітної плати того чи іншого працівника за відповідний календарний період у розрізі основних та додаткових видів оплати праці, а також відомості про розмір вирахуваних податків. Статтею 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011р. №2939-VI визначено, серед іншого, що не може бути обмежено доступ до інформації про розпорядження бюджетними коштами, володіння, користування або ж розпорядження державним, комунальним майном, у тому числі до копій відповідних документів, умови отримання цих коштів чи майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали ці кошти або майно. Відповідно до ст.2 Закону України «Про захист персональних даних» від 01.06.2010р. №2297-VI, персональними даними вважаються відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. За змістом ч.ч.1-3 ст.5 Закону №2297-VI, об`єктами захисту є персональні дані, які можуть бути віднесені до конфіденційної інформації про особу законом або відповідною особою. Разом із тим, не є конфіденційною інформацією персональні дані, що стосуються здійснення особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, посадових або службових повноважень. Персональні дані, зазначені у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, оформленій за формою, визначеною відповідно до Закону України «Про запобігання корупції» від 14.10.2014р. №1700-VІІ, не належать до інформації з обмеженим доступом, крім відомостей, визначених Законом №1700-VІІ. Варто зазначити, що не належить до інформації з обмеженим доступом інформація відносно отримання у будь-якій формі фізичною особою бюджетних коштів, державного або комунального майна, структуру, принципи формування та розмір оплати праці, винагороди, додаткового блага керівника, заступника керівника юридичної особи публічного права, керівника, заступника керівника, члена наглядової ради державного чи комунального підприємства або державної чи комунальної організації, що має на меті одержання прибутку, особи, яка постійно або тимчасово обіймає посаду члена виконавчого органу чи входить до складу наглядової ради господарського товариства, у статутному капіталі якого більше 50% акцій (часток, паїв) прямо чи опосередковано належать державі та/або територіальній громаді, крім випадків, передбачених ст.6 Закону №2939-VI. Як визначено ч.6 ст.6 Закону №2939-VI, до інформації з обмеженим доступом не належать відомості, що зазначені у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або ж місцевого самоврядування, поданій відповідно до Закону №1700-VІІ, крім випадків, визначених зазначеним Законом. При цьому, зазначені у декларації відомості стосовно реєстраційного номера облікової картки платника податків або серії та номера паспорта громадянина України, унікального номера запису в Єдиному державному демографічному реєстрі, місця проживання, дати народження фізичних осіб, щодо яких зазначається інформація в декларації, місцезнаходження об`єктів, які наводяться в декларації (окрім області, району, населеного пункту, де знаходиться такий об`єкт), номера рахунку в банківській або іншій фінансовій установі, є інформацією з обмеженим доступом і не підлягають відображенню у відкритому доступі (ч.1 ст.47 Закону №1700-VІІ). Так, Конституційний Суд України рішенням від 20.01.2012р. №2-рп/2012 наголосив на тому, що перебування особи на посаді, пов`язаній зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування, передбачає не лише тільки гарантії захисту прав цієї особи, а й додаткові правові обтяження. Публічний характер як самих органів-суб`єктів владних повноважень, так і посадових осіб вимагає оприлюднення певної інформації для формування громадської думки про довіру до влади та підтримку її авторитету у суспільстві. Парламентська Асамблея Ради Європи у Резолюції від 25.12.2008р. №1165 (1998) вказала, що публічні особи повинні усвідомлювати, що особливий статус, який останні мають у суспільстві, автоматично збільшує рівень тиску на приватність їхнього життя (п.6). З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає, що інформація, що зазначається в декларації, у тому числі про отримані доходи суб`єкта декларування (п.7 ч.1 ст.46 Закону №1700-VII) не є інформацією з обмеженим доступом та є відкритою. Статтею 3 Закону №1700-VII віднесено до суб`єктів, на яких поширюється дія цього Закону, осіб рядового і начальницького ДБР, НАБУ (пп. «д» п.1 ч.1), посадових та службових осіб ДБР (пп. «е» п.1 ч.1). Відповідно до п.2 ч.2 ст.60 Закону №1700-VII, інформація про розміри, види оплати праці, матеріальної допомоги та будь-яких інших виплат з бюджету або за рахунок технічної або іншої допомоги в рамках реалізації в Україні програм (проектів) у сфері запобігання, протидії корупції особам, зазначеним у п.1, пп. «а» і «в» п.2 та п.п.4 і 5 ч.1 ст.3 цього Закону, а також одержані цими особами за правочинами, які підлягають обов`язковій державній реєстрації, а також подарунки, які регулюються цим Законом, не може бути віднесена до інформації з обмеженим доступом. Разом із тим, відмовляючи у задоволенні запиту позивача, відповідач послався виключно на те, що у відповідності до п.2.2 «Переліку відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань» (затв. наказом ДБР від 29.06.2021р. №373), відомості про встановлення розміру, нарахування і виплати грошового забезпечення особам рядового та начальницького складу органу ДБР становлять інформацію з обмеженим доступом. Більше того, в контексті спірних правовідносин, варто зауважити, що присвоєння певному документу грифу «для службового користування» та включення відповідного виду інформації до переліку відомостей, що становлять службову інформацію, саме по собі не є достатньою підставою для відмови у задоволенні запиту на інформацію та наданні запитуваної у ньому інформації, оскільки така підстава не передбачена ч.1 ст.22 Закону №2939-VI. На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що посилання відповідача на те, що відомості стосовно встановлення розміру, нарахування та виплати грошового забезпечення особам рядового та начальницького складу органу ДБР становлять інформацію з обмеженим доступом є безпідставними, оскільки, згідно з наведеними вимогами Закону №2939-VI та Закону №1700-VІІ, інформація про розміри, види оплати праці осіб рядового і начальницького складу державної кримінально-виконавчої служби, осіб начальницького складу органів та підрозділів цивільного захисту, ДБР, посадових та службових осіб органів ДБР відноситься до категорії інформації, обмеження доступу до якої заборонено. Таким чином, доводи відповідача про те, що копії розрахунково-платіжних відомостей про нарахування і виплату заробітної плати начальнику Другого СВ ТУ ДБР у м.Миколаєві Агакаряна Р.С. (від часу зарахування на посаду), які позивач просив йому надати, є службовою інформацією, яка нібито підлягає обмеженню, прямо суперечить наведеним вимогам Закону №2939-VI та Закону №1700-VІІ. У свою чергу, надання на запит інформації про принципи формування та розмір оплати праці начальника Другого СВ ТУ ДБР у м.Миколаєві [PERSON] без зазначення конкретних розмірів отриманої заробітної праці є неправомірним та не свідчить про надання публічної інформації, яку запитував позивач. Надаючи оцінку ухвалі суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги позивача, колегія суддів наголошує, що відповідна інформація жодним чином не впливає на захист інтересів національної безпеки та територіальної цілісності держави, з огляду на те, що стосуються конкретного працівника органу державної влади, який отримує заробітну плату з Державного бюджету України. Між тим, у межах цих правовідносин не є спірним питання діяльності ТУ ДБР, розташованого у м.Миколаєві, та його працівників в умовах воєнного стану, що власне нівелює відповідні доводи суб`єкта владних повноважень. Такої ж правової позиції з цього спірного питання зараз дотримується і Верховний Суд, зокрема, у «свіжій» постанові від 28.12.2022р. у справі №420/8015/22. Отже, за таких обставин та враховуючи нову позицію ВС, судове рішення у справі №420/11032/21 в частині зобов`язання відповідача надати [PERSON] запитувану інформацію у запиті від 18.05.2021р. фактично залишається по суті невиконаним, а наведені причини неповного виконання судового рішення не є неповажними та не відповідають вищезазначеним нормам чинного законодавства. Вказані обставини у сукупності є підставою для висновку суду щодо порушення відповідачем положень ст.ст.58,129-1 Конституції України та ч.2 ст.14 КАС України. У той же час, Верховний Суд у постанові від 31.10.2018р. у справі №704/1547/17 сформулював правову позицію, згідно з якою, за наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень щодо виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту можна, зокрема, встановити новий строк подання звіту. Тобто, суд вправі вжити заходів реагування судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах у формі встановлення нового строку для подачі звіту. Водночас, вказаний захід процесуального примусу є диспозитивним правом суду, який може використовуватися в залежності від наявності певних об`єктивних обставин, які підтверджуються належними та допустимими доказами. Суд, встановлюючи строк для подання звіту, зобов`язаний враховувати особливості покладених обов`язків згідно із рішенням суду та, зокрема, можливості суб`єкта владних повноважень їх виконати. Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Враховуючи, що на виконання ухвали суду 1-ї інстанції від 12.08.2022р. відповідачем вчасно подано звіт про виконання судового рішення, підстави для накладення на керівника відповідача штрафу за неподання звіту чи невиконання рішення - відсутні. На підставі викладеного та з метою належного судового контролю за виконанням рішення у цій справі, яке набрало законної сили, колегія суддів вважає за необхідне, відповідно до ч.2 ст.382 КАС України, встановити новий (30-денний) строк для суб`єкта владних повноважень на виконання судового рішення у справі №420/11032/21 та подання відповідного звіту до суду з дати вирішення порушеного процесуального питання. При цьому, суд апеляційної інстанції відхиляє доводи апелянта стосовно того, що Горнецька М.В. не має повноважень на самопредставництво ТУ ДБР, розташованого у м.Миколаєві, а також повноважень на представництво Директора ТУ ДБР, розташованого у м.Миколаєві, з огляду на таке. Так, відповідно до наявної у матеріалах цієї справи виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 02.02.2022р., Горнецька М.В. уповноважена діяти від імені ТУ ДБР, розташованого у м.Миколаєві, в судах без окремого доручення (самопредставництво) з усіма правами та обов`язками сторони, третьої особи у тому числі подання процесуальних документів, оскарження судових рішень, посвідчення копій. Керівником ТУ ДБР, розташованого у м.Миколаєві, є Козленко О.О. Відповідно до ч.3 ст.55 КАС України, юридична особа незалежно від порядку її створення, суб`єкт владних повноважень, який не є юридичною особою, беруть участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її (його) імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи, суб`єкта владних повноважень), або через представника. Самопредставництво юридичної особи - це право одноосібного виконавчого органу (керівника) чи голови (уповноваженого члена) колегіального виконавчого органу безпосередньо діяти від імені такої особи без довіреності, представляючи її інтереси в силу закону, статуту, положення. У порядку самопредставництва юридичну особу може представляти за посадою її керівник або інші особи, повноваження яких підтверджуються відповідно до ч.3 ст.55 КАС України. Згідно з ч.3 ст.9 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», обов`язковому відображенню в Єдиному державному реєстрі, серед інших перелічених у цій статті відомостей, належать: відомості щодо керівників державних органів і органів місцевого самоврядування як юридичних осіб та осіб, які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта. Отже, наявність відповідного запису в Єдиному державному реєстрі є належним і достатнім підтвердженням таких відомостей (інформації) для будь-якого державного органу, а тому Горнецька М.В. є уповноваженою особою на самопредставництво ТУ ДБР, розташованого у м.Миколаєві, керівником якого є Козленко О.О. За таких обставин, доводи апеляційної скарги частково знайшли своє підтвердження Як передбачено ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що оскільки судом 1-ї інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, неповно з`ясовано обставини, що мають значення для даної справи, що призвело до неправильного вирішення відповідного процесуального питання, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду 1-ї інстанції - скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення заяви позивача щодо встановлення судового у справі, з наведених вище підстав.

Результат розгляду: partial