Рішення адміністративного суду від 2024-04-03 00:00:00+03

[PERSON] звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, в якому просить суд: - визнати протиправними дії відповідача щодо відмови здійснити перерахунок та виплату раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання: з 01.01.2021 по 31.12.2021 - виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб в розмірі 2270,00 грн, встановленого на 1 січня 2021 року абз.4 ст.7 Закону України «Про державний бюджет на 2021 рік» та суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, в розмірі 119856,00 грн; з 01.01.2022 по 31.12.2022 - виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб в розмірі 2481,00 грн, встановленого на 1 січня 2022 року абз.4 ст.7 Закону України «Про державний бюджет на 2022 рік» та суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, в розмірі 130996,80 грн; з 01.01.2023 - виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб в розмірі 2684,00 грн, встановленого на 1 січня 2023 року абз.4 ст.7 Закону України «Про державний бюджет на 2023 рік» та суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, в розмірі 141715,20 грн; - зобов`язати відповідача здійснити перерахунок та виплату раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання (з урахуванням раніше виплачених сум) за період: з 01.01.2021 по 31.12.2021 - виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб в розмірі 2270,00 грн, встановленого на 1 січня 2021 року абз.4 ст.7 Закону України «Про державний бюджет на 2021 рік» та суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, в розмірі 119856,00 грн; з 01.01.2022 по 31.12.2022 - виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб в розмірі 2481,00 грн, встановленого на 1 січня 2022 року абз.4 ст.7 Закону України «Про державний бюджет на 2022 рік» та суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, в розмірі 130996,80 грн; з 01.01.2023 - виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб в розмірі 2684,00 грн, встановленого на 1 січня 2023 року абз.4 ст.7 Закону України «Про державний бюджет на 2023 рік» та суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, в розмірі 141715,20 грн. Позов мотивовано тим, що з 01 січня 2021, 2022 та 2023 року розмір прожиткового мінімуму збільшувався, а тому збільшувався і розмір посадового окладу судді місцевого суду. Всупереч наведеному, відповідач перерахунку довічного грошового утримання судді у відставці не здійснював, що призвело до порушення прав позивача на належний розмір матеріального забезпечення. Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 18 січня 2024 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю. Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, [PERSON] подав апеляційну скаргу, в якій останній просить його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції прийнято рішення з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, в апеляційній скарзі зазначається, що розмір посадового окладу працюючого судді у відповідному році чітко та однозначно визначено в законі та є загальновідомим, що на думку позивача, виключає необхідність додатково інформувати органи ПФУ про їх розмір та зміну довідкою ТУ ДСА в Чернігівській області про суддівську винагороду судді, який працює на відповідній посаді. Апелянт вважає, що жодна норма Конституції та Законів України не зобов`язує суди, з яких судді вийшли у відставку та ДСА України видавати та надсилати будь-які довідки органам ПФУ та повідомляти ПФУ про зміну розміру суддівської винагороди. Щодо відсутності у нього обов`язку подавати довідки для перерахунку щомісячного довічного грошового утримання, апелянт також зазначає, що для здійснення такого перерахунку органам ПФУ необхідно самостійно вчинити відповідні арифметичні дії. Посилаючись на такі та інші аргументи, [PERSON] просить задовольнити апеляційну скаргу. Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 01.02.2024 та від 20.02.2024 відкрито апеляційне провадження та призначено справу до судового розгляду в порядку письмового провадження. Від представника Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області до суду апеляційної інстанції подано відзив на апеляційну скаргу. Перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, Шостий апеляційний адміністративний суд дійшов наступного висновку. Відповідно до фактичних обставин справи, 23.09.2023 [PERSON] звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області із заявою, в якій з урахуванням сталої та послідовної практики Верховного Суду, його висновків щодо застосування положень ст.135 Закону №1404 та ст.7 Закону №1082, Закону №1928 просив провести йому перерахунок та виплату щомісячного довічного утримання судді у відставці, у розмірі 70% суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді судді, обчисленої з урахуванням прожиткового мінімуму на 01 січня 2021, 2022 та 2023 року. Втім, листом від 20.10.2023 №17569-16839/С-02/2500/23 у задоволенні його вимог відмовлено. Вважаючи вказане рішення протиправним, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та інтересів. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не звертався до відповідача з довідкою про перерахунок щомісячного довічного грошового утримання, з огляду на що, відповідний обов`язок проводити перерахунок довічного утримання судді у відставці у відповідача відсутній. Суд зазначив, що з метою розв`язання спірних правовідносин позивачу перш за все необхідно звернутися до відповідного органу за отриманням довідки, і лише потім звернутися із заявою про перерахунок та отриманою довідкою до відповідача. Враховуючи вищенаведене, суд виснував відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Разом з тим, суд першої інстанції погодився з доводами позивача, що з 01 січня відповідного року у нього виникають підстави для перерахунку довічного грошового утримання судді у відставці, з підстав зміни прожиткового мінімуму, а саме у 2021 році (2270,00 грн), у 2022 році (2481 грн), у 2023 році (2684,00 грн). Колегія суддів визначає, що фактично, спір у даній справі стосується можливості здійснення перерахунку [PERSON] щомісячного довічного грошового утримання на підставі рішення Конституційного Суду України від 18.02.2020 у справі № 2-р/2020, з яким пов`язується право на такий перерахунок без попереднього отримання ним довідки про суддівську винагороду працюючого судді за відповідною посадою станом на дату, з якої відбулось підвищення розміру суддівської винагороди. Надаючи оцінку зазначеним обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне. Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд визначає Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року №1402-VIII (далі - Закон №1402-VIІІ). Згідно з п. 24 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VIII розмір посадового окладу судді, крім зазначеного у пункті 23 цього розділу, становить з 01.01.2020 року: для судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; для судді апеляційного суду та вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. У свою чергу п. 25 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06. 2016 року № 1402-VIII передбачав, що право на отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, визначеному цим Законом, має суддя, який за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердив відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді), або призначений на посаду судді за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом, та працював на посаді судді щонайменше три роки з дня прийняття щодо нього відповідного рішення за результатами такого кваліфікаційного оцінювання або конкурсу. В інших випадках, коли суддя іде у відставку після набрання чинності цим Законом, розмір щомісячного довічного грошового утримання становить 80 відсотків суддівської винагороди, обчисленої відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року № 2453-VI. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді, але не може бути більшим ніж 90 відсотків суддівської винагороди судді, обчисленої відповідно до зазначеного Закону. Рішенням Конституційного Суду України від 18.02.2020 року № 2-р/2020 положення пункту 25 розділу ХІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону № 1402-VIII визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними). Конституційний Суд України дійшов до висновку, що щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці має бути співмірним із суддівською винагородою, яку отримує повноважний суддя. У разі збільшення розміру такої винагороди перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці має здійснюватися автоматично. Встановлення різних підходів до порядку обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів порушує статус суддів та гарантії їх незалежності. Таким чином, Конституційний Суд України у рішенні від 18.02.2020 року № 2-р/2020 вказав на те, що запровадження згідно із положеннями пункту 25 розділу XII Прикінцеві та перехідні положення Закону № 1402-VIII різних підходів до порядку обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів, які виходять у відставку, суперечить положенням частини першої статті 126 Основного Закону України щодо гарантування незалежності суддів Конституцією і законами України. Отже, з дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 18.02.2020 року №2-р/2020 Закон № 1402-VIII не містить норм, які б по-різному визначали порядок обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці і жоден інший закон не регулює дане питання, в тому числі й Закон № 2453-VI. Таким чином, з 19.02.2020 року правовідносини щодо виплати щомісячного довічного грошового утримання судді регулюється виключно Законом №1402-VIII, а застосування різних підходів до порядку обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів суперечить положенням частини першої статті 126 Конституції України. Відповідно до частини третьої статті 142 Закону № 1402-VIII щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді. У разі зміни розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання (частина четверта статті 142 Закону № 1402-VIII). Згідно із частиною першою статті 135 Закону № 1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. Частиною другою статті 135 Закону № 1402-VIII визначено, що суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці. Після рішення Конституційного Суду України від 18.02.2020 № 2-р/2020 щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці має бути співмірним із суддівською винагородою, яку отримує повноважний суддя. Закон № 1402-VIII встановлює суддівську винагороду для суддів та імперативно закріплює, що суддівська винагорода регулюється лише цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами (стаття 135 Закону № 1402-VIII). Суд апеляційної інстанції при розгляді даної справи враховує правову позицію Верховного Суду у справі № 640/10564/21 від 27 жовтня 2022 року, за змістом якої суд виснував, що довідка про суддівську винагороду працюючого судді за відповідною посадою не є юридичним фактом, з яким пов`язується виникнення права на перерахунок. Суддівська винагорода визначається безпосередньо законом. Довідка про суддівську винагороду має виключно інформаційний характер. Видаючи таку довідку, голова суду чи інша особа, що діє від його імені, лише інформує Пенсійний фонд про розмір та складові суддівської винагороди судді, що працює на відповідній посаді. Суд також звернув увагу на юридичну позицію Конституційного Суду України, висловлену у Рішенні від 18.02.2020 № 2-р/2020 (ч. 6 п. 16) про «автоматичне» здійснення перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у разі збільшення розміру такої винагороди. Положення п. 1, 3 Розділу ІІ та п.2 Розділу ІІІ Порядку № 3-1, які передбачають необхідність звернення судді та надання довідки про суддівську винагороду працюючого судді за відповідною посадою для перерахунку щомісячного довічного грошового утримання, не узгоджуються з принципом «автоматичності» перерахунку, про який йдеться у Рішенні Конституційного Суду України від 18.02.2020. Зважаючи на вищенаведене, Верховний Суд у справі № 640/10564/21 від 27 жовтня 2022 року дійшов висновку, що до внесення змін до законодавства щодо статусу суддів Верховного Суду України на виконання Рішення Конституційного Суду України від 18.02.2020 № 2-р/2020, Пенсійний фонд України та/або його органи повинен проводити перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді Верховного Суду України у відставці у разі зміни розміру складових суддівської винагороди судді Верховного Суду, що працює на відповідній посаді, автоматично, незалежно від подання довідки про суддівську винагороду судді, що працює на відповідній посаді. З урахуванням вищенаведеного, доводи позивача щодо можливості здійснення йому перерахунку щомісячного довічного грошового утримання лише на підставі рішення Конституційного Суду України від 18.02.2020 у справі № 2-р/2020 колегія суддів визнає спроможними. Окрім того, за матеріалами справи, підставою оскаржуваної відмови для перерахунку щомісячного довічного грошового утримання позивача зазначена та обставина, що Пенсійний фонд України не поінформував Головне управління про підстави для такого перерахунку. Отже, загалом право позивача на такий перерахунок за періоди з 01 січня 2021, 2022 та 2023 року відповідачем не заперечується. Фактично підставою відмови слугують формальні причини не надходження відомостей від одного пенсійного органу до іншого. З даного приводу суд апеляційної інстанції зауважує, що право судді у відставці на перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання визначено законом (ч. 4 ст. 142 Закону № 1402-VIII). Умовою перерахунку є зміна розміру складових суддівської винагороди судді. У межах спірних правовідносин такі умови настали і відповідачем не заперечуються, відтак [PERSON] має право на перерахунок щомісячного довічного грошового утримання за періоди з 01 січня 2021, 2022 та 2023 року. З урахуванням наведеного, колегія суддів висновує, що відмова відповідача здійснити перерахунок та виплату раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання має наслідком втручання у право на отримання ним щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі, встановленому чинним законодавством, а саме: Законом № 1402-VIII, і таке втручання у право позивача не має жодної підстави в національному законодавстві, що свідчить про порушення принципу правової визначеності, як складової верховенства права. Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що відповідальність за подолання недоліків законодавства, правових колізій, прогалин, інтерпретаційних сумнівів лежить, в тому числі, і на судових органах, які застосовують та тлумачать закони (рішення у справах Вєренцов проти України (заява № 20372/11), Кантоні проти Франції (заява №17862/91). Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що дії відповідача щодо відмови здійснити перерахунок та виплату раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання [PERSON] з 01 січня 2021, 2022 та 2023 року є протиправними. З урахуванням наведеного колегія суддів доходить висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для їх задоволення. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Приписи п.п. 1, 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу позивача задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати з прийняттям нового рішення про задоволення позовних вимог. Згідно ч. 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат. За правилами ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Як вбачається з матеріалів справи, позивач, звертаючись до суду першої інстанції, сплатив судовий збір у розмірі 1073,60 грн., а також сплатив судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 610,40 грн. Зазначені суми слід стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Результат розгляду: granted