Рішення адміністративного суду від 2022-06-24 00:00:00+03

Позивач [PERSON] звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідачів Департаменту патрульної поліції, Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції, у якому просить поновити йому строк для оскарження постанови, скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БАБ № 530187 від 03 травня 2022 року, яка складена поліцейським взводу № 2, роти № 1, батальйону № 2 Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції рядовим поліції Койчак Олександром Павловичем, якою його, [PERSON] , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122, ч. 1 ст. 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення та з урахуванням ч. 2 ст. 36 КУпАП накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 425,00 грн. а справу відносно нього- закрити. Свої позовні вимоги мотивує тим, що він не керував транспортним засобом 03 травня 2022 року о 00 год. 15 хв., всупереч викладеному у постанові про накладення адміністративного стягнення серії БАБ № 530187 від 03 травня 2022 року, про що неодноразово заявляв працівникам поліції, відповідно він 03 травня 2022 року вважав і надалі вважає, що не мав обов`язку пред`являти посвідчення водія, свідоцтво про реєстрацію на транспортний засіб працівникам поліції, оскільки такий обов`язок є лише у водія транспортного засобу. Крім того він не міг виїжджати на призначений для зустрічного руху бік дороги, оскільки транспортний засіб марки «DAF», модель XF460FT, номерний знак [NUMBER] взагалі 03 травня 2022 року о 00 год. 15 хв. не рухався, такий був припаркований на АЗС «AMIC» 14-13 Львівська область, Львівський (колишній Жовківський) район, с/р Річківська АЗС, а/д державного значення Львів-Рава-Руська 66км+400м (праворуч), що знаходиться на незначній відстані від пункту пропуску «Рава-Руська» Львівської митниці, крім того він ще раз наголошує, що не був водієм даного транспортного засобу після 13 год. 54 хв. 02 травня 2022 року. Позивач наголошує, що працівник поліції прийшов до висновку, що він порушив п. 11.4 ПДР зі слів невідомих йому осіб, самим поліцейським не було зафіксовано факт виїзду на призначений для зустрічного руху біг дороги. Відсутні будь-які належні та допустимі докази, які б підтверджували факт керування ним транспортним засобом марки «DAF», модель XF460FT, номерний знак [NUMBER] і як наслідок вчинення адміністративного правопопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП. Стверджує, що на його вимогу складачем постанови не було пред`явлено жодних доказів, які б підтверджували його вину у порушенні п. 11.4 Правил дорожнього руху України, лише було посилання на звернення свідків, не містить посилання на такі докази і оскаржувана постанова. Щодо заявлених вимог про поновлення строку на оскарження постанови, то зазначає, що копію оскаржуваної постанови ним не було отримано в день її винесення, що вбачається із змісту самої постанови, така була надіслана рекомендованим листом вих. № 1505 від 03.05.2022 року та лише 06.05.2022 року оскаржувану постанову йому було вручено. Однак він 13 травня 2022 року змушений був поїхати за межі України по роботі за гуманітарною допомогою, повернутися повинен був до понеділка 16 травня 2022 року. Однак з незалежних від нього причин, враховуючи великі черги на державному кордоні, очікування товару протягом строку довшого, ніж це було попередньо обумовлено, повернувся в Україну лише 19 травня 2022 року, що підтверджується штампами в паспорті громадянина України для виїзду за кордон та копією уніфікованої митної квитанції МД-1 серії 20906С № 0013101 від 19.05.2022 року, як наслідок вважає, що строк для оскарження постанови ним пропущено з поважних причин. А тому подаючи позов 19 травня 2022 року, просить поновити йому строк для оскарження постанови від 03.05.2022 року як такий, що пропущений з поважних причин. З метою забезпечення його гарантій, свобод і інтересів як особи і громадянина, просить позов задовольнити. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, однак подав на адресу суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить такі задовольнити. Також представник позивача, адвокат Козакевич Ростислав Васильович, подав на адресу суду заяву про розгляд справи у його відсутності та відсутності позивача. Зазначив, що позовні вимоги підтримує з підстав, зазначених у позовній заяві. Представники відповідачів, Департаменту патрульної поліції, та Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції у судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Від них на адресу суду не надходило жодних клопотань, заяв, відзиву на позовну заяву. Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності позивача, яким подано заяву про розгляд справи у його відсутності та за відсутності представників відповідачів, зважаючи на їх належне повідомлення про дату, час та місце судового засідання. Вивчивши та проаналізувавши матеріали, з`ясувавши всі обставини, суд приходить до наступного висновку. Щодо строку на оскарження постанови, то суд враховує, що згідно ч. 2 ст. 286 КАС України позовну заяву щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності може бути подано протягом десяти днів з дня ухвалення відповідного рішення (постанови), а щодо рішень (постанов) по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, - протягом десяти днів з дня вручення такого рішення (постанови). Судом встановлено, що копію оскаржуваної постанови позивачем не було отримано в день її винесення, що вбачається із змісту самої постанови (пункт 9 постанови). Як вбачається із змісту постанови, така була надіслана [PERSON] рекомендованим листом вих. № 1505 від 03.05.2022 року. Надіслання постанови 03.05.2022 року підтверджується копією конверта, яким така постанова надсилалася, який є в матеріалах справи. Копію оскаржуваної постанови позивачем було отримано 06.05.2022 року, що підтверджується інформацією із сайту Укрпошти, доказ наданий позивачем. Суд враховує, що 13 травня 2022 року позивач виїхав за межі України та повернувся в Україну лише 19 травня 2022 року, що підтверджується штампами в паспорті громадянина України для виїзду за кордон, копія якого є в матеріалах справи, та копією уніфікованої митної квитанції МД-1 серії 20906С № 0013101 від 19.05.2022 року. Згідно з нормами статті 289 Кодексу України про адміністративні правопорушення скаргу на постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути подано протягом десяти днів з дня винесення постанови. В разі пропуску зазначеного строку з поважних причин цей строк за заявою особи, щодо якої винесено постанову, може бути поновлено органом (посадовою особою), правомочним розглядати скаргу. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 123 КАС України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду. Як наслідок враховуючи встановлені судом обставини, суд приходить до висновку, що позивачем пропущено строк для оскарження постанови з поважних причин, а тому позивачу необхідно поновити строк для оскарження постанови від 03.05.2022 року. Судом встановлено, що 03 травня 2022 року о 02 год. 50 хв. поліцейським взводу № 2, роти № 1, батальйону № 2 Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції рядовим поліції Койчак Олександром Павловичем було складено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БАБ № 530187, згідно якої [PERSON] 03 травня 2022 року о 00 год. 15 хв. на автодорозі «Тернопіль-Львів-Рава-Руська» М-09, 192 км, керуючи транспортним засобом марки «DAF», модель XF460FT, номерний знак [NUMBER] , на дорозі з двохстороннім рухом, яка має дві смуги для руху в одному напрямку, виїхав на призначений для зустрічного руху біг дороги, також при перевірці документів, не пред`явив посвідчення водія відповідної категорії та реєстраційний документ на транспортний засіб, чим порушив вимоги пунктів 11.4, 2.1а, 2.1.б 2.1а Правил дорожнього руху, чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення, ч. 1 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення та з врахуванням ч. 2 ст. 36 Кодексу України про адміністративні правопорушення застосовано до [PERSON] адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 425 (чотириста двадцять п`ять) гривень. Згідно підпунктів а, б пункту 2.1 Правил дорожнього руху водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі: а) посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії; б) реєстраційний документ на транспортний засіб (для транспортних засобів Збройних Сил, Національної Гвардії, Держприкордонслужби, Держспецтрансслужби, Держспецзв`язку, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту технічний талон). Відповідно до п. 1.10 Правил дорожнього руху водій особа, яка керує транспортним засобом і має посвідчення водія (посвідчення тракториста-машиніста, тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом, тимчасовий талон на право керування транспортним засобом) відповідної категорії. Водієм також є особа, яка навчає керуванню транспортним засобом, перебуваючи безпосередньо в транспортному засобі. Чинне законодавство, в тому числі й ПДР, не містить визначення терміну «керування транспортним засобом». Таке визначення було наведено в п. 27 Пленуму ВСУ від 23.12.2005 № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», за яким керування транспортним засобом - виконання функцій водія під час руху такого засобу або інструктора-водія під час навчання учнів-водіїв, незалежно від того, керує особа транспортним засобом, який рухається своїм ходом чи за допомогою буксирування. За п. 1 ст. 8 Конвенції про дорожній рух, яку ратифіковано із застереженням і заявами Указом Президії ВР УРСР № 2614-VIII від 25.04.74, (далі за текстом - Конвенція про дорожній рух) «Кожний транспортний засіб чи склад транспортним засобів, які знаходяться в русі, повинні мати водія». Крім того, в рішенні №404/4467/16-а від 20.02.19 ВС/КАС зазначив, що «само по собі керування транспортним засобом розуміється, як технічна дія водія з метою приведення транспортного засобу в рух, зворушення з місця і, як наслідок, переміщення транспортного засобу в просторі. Експлуатація транспортного засобу передбачає використання цього транспортного засобу за призначенням, тобто з метою керування. Таким чином, керування транспортним засобом це умисне виконання особою функцій водія шляхом вчинення технічних дій для приведення транспортного засобу в рух та зворушення з місця, а під час руху для зміни напрямку руху та/чи швидкості транспортного засобу. Із позовної заяви вбачається, що [PERSON] заперечує факт керування транспортним засобом. Позивачем долучено до матеріалів справи копії відеозаписів з нагрудних камер відеоспостереження працівників поліції. Зокрема, із даних відеозаписів, які детально проаналізовано судом, вбачається, що працівник поліції вимагав в позивача посвідчення водія, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, а також звинуватив позивача у порушенні п. 11.4 ПДР України. [PERSON] не пред`явив ні посвідчення водія, ні свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, заперечував порушення п. 11.4 ПДР України, оскільки, як вбачається із відеозаписів, заперечував факт керування транспортним засобом як такий з його сторони. Незважаючи на заперечення зі сторони позивача, з відеозаписів чітко помітно, що працівник поліції виніс оскаржувану постанову. Зафіксованим на відеозаписам підтверджується, що працівник поліції прийшов до висновку, що позивач порушив п. 11.4 ПДР зі слів інших осіб, самим поліцейським не було зафіксовано факт виїзду на призначений для зустрічного руху біг дороги. Суд враховує, що позивач відразу пояснював, що транспортним засобом не керував. Викладене підтверджується, зафіксованим на відеозаписах, зокрема 09 хв. 45 секунді-10 хв. 30 секунді відеозапису «clip-1». В подальшому на цьому ж відеозаписі чути, зокрема 06 хв. 30 секунд, що [PERSON] чітко вказав, що хлопці Нев`ядомського загнали транспортний засіб на територію АЗС. Також із відеозапису «сlip-10» чітко чути, що позивач стверджув, що транспортним засобом не керував, в той же час працівник поліції підказує свідкам, які давати їм пояснення. Також із відеозапису «clip-11», приблизно 06 хв. 40 секунд, чітко чути і помітно, що позивач стверджував працівникам поліції, що транспортним засобом він не керував, вказував, що людина Нев`ядомського керувала транспортним засобом. Аналогічне заперечення звучить в момент відеозапису «clip-12», 02 хв. 30 секунд, 04 хв. 45 с., 07 хв. 30 с., 09хв. 45 с.-11 хв. 13 с. На уточнююче запитання поліцейського, хто саме керував транспортним засобом, позивач намагався з`ясувати прізвище, ім`я та по батькові водія (06 хв. 45 с., сlip-13). Також на відеозаписі «clip-14», а саме 05 хв. 45 с., 08 хв. 45 с. чітко чути, що [PERSON] стверджув, що не керував транспортним засобом. Аналогічне заперечення звучить 08 хв. 45 с. clip-15. Згідно абзацу 1, 2 ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин. Стороною відповідача не подано жодних доказів на підтвердження правомірності та законності оскаржуваної постанови, в тому числі і можливих письмових пояснень свідків. В той же час суд наголошує, що з урахування положень статті 71 КАС України обов`язок доказування в адміністративному судочинстві розподіляється таким чином, що позивач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує позовні вимоги, тобто підставу позову, а відповідач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує заперечення проти позову. А отже, обов`язок відповідача доказування правомірності винесеного ним рішення не слід розуміти, як те, що позивач повністю звільнений від обов`язку доказування своїх вимог. Наведене узгоджується з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 14.02.2018 по справі № 536/583/17 та від 14.03.2018 у справі № 760/2846/17. Тобто неподання доказів стороною відповідача, не звільняє від обов`язку доказування позовних вимог сторону позивача. Як наслідок суд всебічно аналізує докази, подані позивачем на підтвердження заявлених позовних вимог. Відповідно до ст. 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу. Факт відсутності будь-яких доказів підтверджується і викладеним у постанові, оскільки у графі «до постанови додаються» вказано лише про пояснення свідків. Однак даних пояснень на адресу суду відповідачами не надано. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами. Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення; -чи винна дана особа в його вчиненні; чи підлягає вона адміністративній відповідальності; чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність; чи заподіяно майнову шкоду; чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Суд констатує, що факт відсутності керування транспортним засобом о 00 год. 15 хв. 03 травня 2022 року позивачем, як наслідок викладені мотиви у позовній заяві, підтверджуються квитанцією цифрового тахографу, а також інформацією із GPS трекера, які встановлені у транспортному засобі марки «DAF», модель XF460FT, номерний знак [NUMBER] . Дані докази отримані адвокатом в порядку адвокатського запиту від ФОП [PERSON] , власника транспортного засобу. Тобто представленими письмовими доказами, а саме інформацією із цифрового тахографа та GPS трекера спростовуються письмові пояснення тих свідків, які фігурують на відеозаписах та які стверджували, що [PERSON] керував транспортним засобом і виїжджав на призначений для зустрічного руху бік дороги. При цьому суд враховує, що час у цифровому тахографі відображається UTC, а час із GPS-трекера загальноукраїнський. Різниця у часі між UTC та загальноукраїнським 3 години, що є загальновідомим та доказуванню не підлягає. Суд не вбачає необхідності у виклику свідків [PERSON] та [PERSON] , оскільки досліджених судом доказів достатньо для прийняття правильного та законного рішення у справі. Згідно підпункту а, б пункту 2.1 Правил дорожнього руху України водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі: посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії, реєстраційний документ на транспортний засіб (для транспортних засобів Збройних Сил, Національної Гвардії, Держприкордонслужби, Держспецтрансслужби, Держспецзв`язку, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту-технічний талон). Під час розгляду справи судом встановлено, що [PERSON] водієм транспортного засобу за обставин, які йому ставилися у вину, не був, як наслідок суд констатує, що відповідно і [PERSON] на нього не поширювалися вимоги підпункту а, б пункту 2.1 Правил дорожнього руху України. Відповідно [PERSON] не міг і порушувати п. 11.4 ПДР України. Ч. 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 2 КАС України, основним завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Таким чином, згідно до вимог частини 3 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди зобов`язані перевірити оскаржене рішення на предмет прийняття його на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо; добросовісно; розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів осіб і цілями, на яке спрямоване це рішення, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно. Ст. 62 Конституції України встановлено, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Відповідно до ст. 7 Кодексу України про адміністративні правопорушення ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Згідно п. 3 ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення. Враховуючи встановлені судом обставини, відсутність беззаперечних доказів керування [PERSON] транспортним засобом, як наслідок відсутність підстав стверджувати, що він був водієм, навпаки наявність доказів протилежного, які представлені стороною позивача, з метою забезпечення гарантій, свобод і інтересів [PERSON] як особи і громадянина, виходячи із наданих ст. 245 КАС України суду повноважень при прийнятті рішення та беручи до уваги положення ст. 293 Кодексу України про адміністративні правопорушення, ст. 286 КАС України, суд приходить до висновку, що оскаржувана постанова підлягає скасуванню, а справу відносно [PERSON] закриттю. Задоволення позовних вимог позивача буде найбільш доцільним способом захисту порушеного права позивача. Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є підстави для задоволення позовних вимог позивача.

Результат розгляду: granted