Рішення адміністративного суду від 2022-07-19 00:00:00+03

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив: - визнати незаконною бездіяльність ДАС України, яка призвела до звільнення без подальшого працевлаштування [PERSON] , головного спеціаліста сектору пожежної безпеки ДАА МТЗ України із займаної посади, у зв`язку із ліквідацією Адміністрації згідно з п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України без пропозиції працевлаштування на посаду відповідно кваліфікації в новостворений відділ протипожежного забезпечення та аварійного рятування - координаційного центру пошуку та рятування управління перевезень департаменту авіаційних перевезень та аеропортів ДАС України; - зобов`язати ДАС України прийняти рішення чи вчинити дії для працевлаштування на відповідну посаду за фахом у відділ протипожежного забезпечення та аварійного рятування-координаційного центру пошуку та рятування управління перевезень департаменту авіаційних перевезень та аеропортів ДАС України; - за незаконну бездіяльність стягнути з ДАС України середньомісячний заробіток головного спеціаліста ДАС України, або заробітку працівника аналогічної його кваліфікації у відділі протипожежного забезпечення та аварійного рятування-координаційного центру пошуку та рятування управління перевезень департаменту авіаційних перевезень та аеропортів ДАС України за період вимушеного прогулу з моменту звільнення 20.07.2011 по дату працевлаштування у відділ протипожежного забезпечення та аварійного рятування-координаційного центру пошуку та рятування управління перевезень департаменту авіаційних перевезень та аеропортів ДАС України. Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.02.2012, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 29.08.2012, у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 24.02.2015 рішення судів першої та апеляційної інстанції скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.06.2015, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 30.07.2015, у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю. Постановою Верховного Суду від 04.07.2019 рішення судів першої та апеляційної інстанції скасовано, справу направлено до суду першої інстанції на новий розгляд. Суд касаційної інстанції у вказаній постанові вказав, що при повторному розгляді справи судам необхідно перевірити чи дійсно мала місце ліквідація органу, чи фактично відбулось створення аналогічного за функціями та завданнями органу з іншою назвою. Потрібно встановити (порівняти) чи відбулось скорочення чисельності або штату працівників структурного підрозділу (відділу) в якому працював позивач. Також, необхідно дослідити питання щодо дотримання роботодавцем процедури звільнення працівника у поєднанні з можливістю переведення позивача за його згодою на іншу роботу та дослідити чи не мало місце звільнення особи, щодо якої встановлені обмеження на звільнення або визначені додаткові гарантії. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.12.2021 позов задоволено частково: - визнано протиправною бездіяльність Державної авіаційної служби України під час процедури вивільнення (попередження про вивільнення та наступне звільнення) [PERSON] з посади головного спеціаліста сектору пожежної безпеки Державної авіаційної адміністрації Міністерства транспорту і зв`язку України у вигляді непропонування іншої рівноцінної (рівнозначної) посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у Державній авіаційній службі України. - визнано протиправним та скасовано наказ Державної авіаційної адміністрації Міністерства транспорту і зв`язку України від 20.07.2011 № 210о/с; - поновлено [PERSON] на посаді головного спеціаліста сектору пожежної безпеки Державної авіаційної адміністрації Міністерства транспорту та зв`язку України. - стягнуто з Державної авіаційної служби України на користь [PERSON] середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 22.07.2011 по 13.12.2021. - зобов`язано Державну авіаційну службу України запропонувати [PERSON] іншу рівноцінну (рівнозначну) посаду державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншу роботу (посаду державної служби) у Державній авіаційній службі України. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Міністерство інфраструктури України, Державна авіаційна служба України в апеляційних скаргах просять скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, оскільки вважають, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що відповідачами у межах спірних правовідносин не допускалося протиправної бездіяльності. Позивач у відзиві на апеляційні скарги просить відмовити у їх задоволенні, посилаючись на необґрунтованість доводів скаржників. Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав. Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що [PERSON] , з 01.02.2007 працював у Державній авіаційній адміністрації Міністерства транспорту та зв`язку України на посаді головного спеціаліста сектору пожежної безпеки. Відповідно до Указу Президента України від 09.12.2010 № 1085 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» (далі - Указ № 1085) утворено Державіаслужбу шляхом реорганізації Міністерства транспорту та зв`язку України. Підпунктом 4 пункту 7 Указу № 1085 надано доручення Кабінету Міністрів України вжити заходів щодо ліквідації урядових органів в системі центральних органів виконавчої влади. На виконання вищевказаної норми постановою Кабінету Міністрів України від 28.03.2011 № 346 «Про ліквідацію урядових органів» ліквідовано Державіаадміністрацію. Відповідно до наказу голови ДАА МТЗ України від 08.04.2011 № 8/о/с керівникам структурних підрозділів наказано довести до відома працівників Указ Президента України «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» та постанову Кабінету Міністрів України «Про ліквідацію урядових органів». Начальнику відділу кадрової роботи та соціальної політики наказано здійснити заходи щодо попередження всіх працівників про наступне звільнення (переведення) у зв`язку ліквідацією ДАА МТЗ України та утворенням ДАС України з дотриманням вимог законодавства про працю. Позивача 18.04.2011 повідомлено про наступне звільнення, про що свідчить його підпис, а наказом ДАА МТЗ України від 20.07.2011 № 210о/с [PERSON] з 21.07.2011 звільнено із займаної посади у зв`язку з ліквідацією ДАА МТЗ України відповідно до пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП). Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом. Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що у даному випадку фактично відбулася реорганізація державного органу, а не його ліквідація, з покладенням виконання цих функцій на інший орган. Суд вказав про допущення відповідачем протиправної бездіяльності під час процедури вивільнення позивача (попередження про вивільнення та наступне звільнення) у вигляді непропонування іншої рівноцінної (рівнозначної) посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у відповідному державному органі. Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. За приписами пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Зі змісту наведеної норми слідує, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання за ініціативою власника трудового договору з працівником, як при: ліквідації; реорганізації; скороченні чисельності працівників або скороченні штату працівників. При цьому вживані в цій нормі поняття «ліквідація», «реорганізація», «скорочення чисельності або штату працівників» стосуються саме підприємств, установ, організацій як юридичних осіб, а не їх структурних підрозділів. За таких обставин підставою для розірвання з працівником трудового договору у зв`язку з ліквідацією та реорганізацією підприємства, установи, організації за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП може бути ліквідація чи реорганізація саме підприємства, установи, організації як юридичної особи. Приймаючи рішення про звільнення позивача, відповідач посилався на те, що має місце повна ліквідація Державіаадміністрації, з огляду на що позивача звільнено на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП. Спірним в даній справі є питання наявності такої підстави для звільнення як ліквідація державного органу. Згідно частини першої статті 104 Цивільного кодексу України передбачено, що юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Ліквідація - це одна із форм припинення юридичної особи. Ліквідація юридичних осіб здійснюється без переходу прав i обов`язків підприємства, що ліквідується, до інших осіб, тобто без правонаступництва. При ліквідації підприємства його права й обов`язки припиняються. Водночас, ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою. У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їх передачі іншим органам виконавчої влади. Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім. У зв`язку з цим, при вирішенні спорів щодо поновлення на роботі працівників юридичної особи публічного права, про ліквідацію яких було прийнято рішення, необхідно, крім перевірки дотримання трудового законодавства щодо таких працівників, з`ясовувати фактичність такої ліквідації (чи мала місце у цьому випадку реорганізація). При вирішенні зазначеної категорії спорів підлягає оцінці і правовий акт, що став підставою ліквідації, зокрема: припинено виконання функцій ліквідованого органу чи покладено виконання цих функцій на інший орган. Порядок утворення та правовий статус юридичних осіб публічного права встановлюються Конституцією України та законом. Перевіряючи наявність чи відсутність факту ліквідації юридичної особи публічного права, необхідно порівняти завдання і функції цих двох осіб публічного права, порядок їх створення, організаційно-правові форми, правовий статус. Так, постановою Кабінету Міністрів України від 02.11.2006 №1526 утворено Державну авіаційну адміністрацію та затверджено Положення, відповідно до пункту 1 якого зазначено, що Державна авіаційна адміністрація (Державіаадміністрація) є урядовим органом державного управління, що діє у складі Мінтрансзв`язку та йому підпорядковується. З метою оптимізації системи центральних органів виконавчої влади, усунення дублювання їх повноважень, забезпечення скорочення чисельності управлінського апарату та витрат на його утримання, підвищення ефективності державного управління та відповідно до частини першої статті 106 Конституції України утворено, зокрема, Державну авіаційну службу України. Відповідно до Указу Президента України «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» №1085/2010 від 09.12.2010 утворено Державну авіаційну службу України шляхом реорганізації Міністерства транспорту та зв`язку України. Згідно пункту 5 вказаного Указу, міністерства та інші центральні органи виконавчої влади, що утворюються шляхом реорганізації інших центральних органів виконавчої влади, є правонаступниками органів, які реорганізуються. У подальшому, на виконання пункту 4 статті 7 Указу Президента України від 09.12.2010 №1085 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» Кабінетом Міністрів України прийнято постанову «Про ліквідацію урядових органів» від 28 березня 2011 року №346, якою ліквідовано Державіаадміністрацію. Цим же Указом затверджена Схема організації та взаємодії центральних органів виконавчої влади, в розділі ІІ якої зазначеної що Державна авіаційна служба України є центральним органом виконавчої влади. Як вказав Верховний Суд у даній справі, при порівнянні змісту положень Державіаадміністрації (Постанова Кабінету Міністрів України від 02.11.2006 №1526 про затвердження Положення про Державну авіаційну адміністрацію) та ДАС України (Указ Президента України від 06.04.2011 №398/2011 про затвердження Положення про Державну авіаційну службу України), можливо сформувати висновок, що функції даних установ фактично збігаються, не зважаючи на використання в рішенні терміну «ліквідація». Відтак, держава не відмовилася від функцій і завдань, які виконувала ДАА МТЗ України, а фактично передала їх новоутвореній Державній авіаційній службі України. Виходячи з цього, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що у даному випадку мало місце саме реорганізація, а не ліквідація державного органу, оскільки повноваження ліквідованої установи перейшли до правонаступника, а не були припинені взагалі. Колегія суддів наголошує на тому, що використання у заданих вище документах саме термінів «ліквідація» установи та «створення» нової установи, є виключно юридичним оформленням перетворення публічного органу шляхом припинення старого та створення нового, що не впливає на ідентифікацію таких процесів як «реорганізація», яка фактично відбулася. Відтак, відповідні доводи скаржників, колегія суддів відхиляє. Частиною першою статті 49-2 КЗпП визначено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Згідно частини другої статті 40 КЗпП, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» містяться роз`яснення, згідно з якими при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Як вказав Верховний Суд у даній справі, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. Отже, суд при виникненні спору між працівником і роботодавцем стосовно звільнення на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України зобов`язаний перевірити дотримання роботодавцем відповідної процедури звільнення працівника. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленої у постанові від 01.04.2015 у справі № 6-40цс15, власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки при розгляді цієї адміністративної справи встановлено, що ДАА МТЗ України ліквідовано не було, а реорганізовано з передачею функцій держави в цій сфері новоутвореному державному органу - ДАС України, то позивачу мало бути запропоновано іншу рівноцінну (рівнозначну) посаду державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншу роботу (посаду державної служби) у відповідному державному органі. Проте, як вірно встановив суд першої інстанції, відповідачем не було виконано вищезазначених зобов`язань, передбачених положеннями статті 49-2 КЗпП, у зв`язку із чим були порушені трудові гарантії позивача як працівника, який до того ж має переважне право на залишення на роботі та працевлаштування, як громадянин, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи. За таких обставин, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про те, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність, яка виразилась у не пропонуванні іншої рівноцінної (рівнозначної) посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у Державній авіаційній службі України. Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Отже, «ефективний засіб правого захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі. При цьому, для цілей застосування частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), дискреція адміністративного суду поширюється на вибір найбільш ефективного способу захисту порушених прав позивача від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Факт встановлення грубих порушень у процедурі звільнення особи, зобов`язує суд вжити ефективних заходів для поновлення прав такої особи. Оскільки протиправна бездіяльність Державіаадміністрації мала наслідком звільнення позивача, то саме таке звільнення порушує права позивача та є протиправним в силу згаданої бездіяльності. Враховуючи викладене, суд першої інстанції вірно у відповідності до частини другої статті 9 КАС вийшов за межі позовних вимог та скасував наказ Державіаадміністрації від 20.07.2011 № 210о/с, яким було звільнено позивача. Водночас, на переконання колегії суддів, обраний судом першої інстанції спосіб захисту порушених прав позивача шляхом його поновлення в органі, який наразі не існує, а також обмеження обов`язку Державної авіаційної служби України виключно пропозицією позивачу посади, не відновить порушених трудових прав позивача. Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. У постанові від 22.01.2020 у справі № 2а-15057/09/2670 Верховний Суд указав, що публічне правонаступництво органів державної влади є окремим, особливим видом правонаступництва. Під таким терміном розуміється перехід в установлених законом випадках прав та обов`язків одного суб`єкта права іншому. При цьому, обов`язок щодо відновлення порушених прав особи покладається на орган, компетентний відновити такі права. Такий підхід про перехід до правонаступника обов`язку відновити порушене право відповідає принципу верховенства права, оскільки метою правосуддя є ефективне поновлення порушених прав, свобод і законних інтересів. Правонаступництво у сфері управлінської діяльності органів державної влади (публічне правонаступництво) передбачає повне або часткове передання (набуття) адміністративної компетенції одного суб`єкта владних повноважень (суб`єкта публічної адміністрації) до іншого або внаслідок припинення первісного суб`єкта, або внаслідок повного чи часткового припинення його адміністративної компетенції (постанова Верховного Суду у від 12.06.2018 у справі № 2а-23895/09/1270). Вирішуючи питання публічного правонаступництва, Верховний Суд у постанові від 11.02.2021 у справі № 826/9815/18 виходив із специфіки публічно-правових відносин, а саме: тієї обставини, що повноваження відповідних державних органів не є статичними і можуть передаватися від одного органу до іншого у випадку зміни законодавства. При цьому, такий перехід може не збігатися у часі з юридичним припиненням суб`єкта владних повноважень унаслідок реорганізації чи ліквідації. У наведеній постанові Верховний Суд сформулював правовий висновок, відповідно до якого, якщо спір виник з приводу реалізації суб`єктом владних повноважень, що припиняється, його компетенції, підстави для правонаступництва виникають з моменту його вибуття з правовідносин, щодо яких виник спір, унаслідок, зокрема, передачі розпорядчим актом Кабінету Міністрів України його адміністративної компетенції іншому (іншим) суб`єктам владних повноважень. Якщо спір виник у відносинах, що не пов`язані з реалізацією суб`єктом владних повноважень його компетенції, підстави для правонаступництва виникають з моменту припинення сторони - суб`єкта владних повноважень (повне правонаступництво). У випадку повного правонаступництва до правонаступника переходять права та обов`язки юридичної особи, які стосуються не лише майнових правовідносин, але і правовідносин з приводу проходження публічної служби, зокрема, в частині продовження дії трудового договору з працівниками. Як зазначалося, у даному випадку внаслідок ліквідації як юридичної особи публічного права Державіаадміністрації, її компетенція фактично перейшла до нового органу - Державній авіаційній службі України. Частинами другою та третьою статті 36 КЗпП передбачено, що зміна підпорядкованості підприємства, установи, організації (керівників або складу державних органів) не припиняє дії трудового договору і в разі реорганізації підприємства (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника повинна бути продовжена. Тобто у даному випадку до Державної авіаційної служби України перейшли права та обов`язки з приводу правовідносин з приводу проходження публічної служби, зокрема, в частині продовження дії трудового договору з працівником. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 15.04.2020 у справі №818/572/16. За змістом положень Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII, який діє на час вирішення даного спору, працевлаштування державного службовця у випадку реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу передбачає його переведення на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу. Переведення у такому випадку відбувається за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець. Водночас застосування законодавцем у наведених положеннях Закону № 889-VІІІ слова "може", підтверджує виключне право адміністративного розсуду суб`єкта призначення на переведення державного службовця без обов`язкового проведення конкурсу та жодним чином не увільняє його від обов`язку дотриматися процедури вивільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби у разі реорганізації державного органу. Така правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 20.09.2021 у справі № 340/221/20. Верховний Суд також неодноразово зазначав (наприклад, постанови від 13.08.2020 у справі №821/3795/15-а, від 30.09.2020 у справі №826/12050/15), що повноваження щодо призначення працівника в порядку переведення на відповідну посаду, згідно із затвердженим штатним розписом в новоствореній юридичній особі, яка є правонаступником роботодавця, є винятковою компетенцією відповідача і суд, як орган, що розглядає трудовий спір, не повинен і не може втручатися у здійснення дискреційних повноважень державного органу. У цій справі судом установлено, що Державіаадміністрація є припиненою. Тож з огляду на встановлені в цій справі обставини поновити позивача на раніше займаній посаді в Державіаадміністрації об`єктивно неможливо, а тому, за наведеного правого регулювання саме Державна авіаційна служба України має своїм обов`язком вжити заходів для поновлення позивача на посаді державної служби. У контексті наведеного слід зауважити, що зобов`язання поновити на рівнозначній посаді не слід розуміти як зобов`язання поновити на таку саму посаду, з якої звільнено позивача. При цьому, колегія суддів не заперечує того, що зайняття певних посад державної служби має свої особливості та процедури, визначені законом. Однак, у площині цього спору йдеться не стільки про назву посади державної служби і коло повноважень за цією посадою, скільки про необхідність відновити порушене право позивача працювати на посаді державної служби в тому органі (інституції), з посади у якому його було неправомірно звільнено, з урахуванням, зокрема (але не виключно) її фаху, освітньо-кваліфікаційного рівня, категорії раніше займаної посади. Тому, зважаючи на правовий статус Державної авіаційної служби України, належним способом захисту порушеного права позивача у контексті реалізації частини першої статті 235 КЗпП є зобов`язання Державної авіаційної служби України поновити позивача на рівнозначній посаді державної служби у Державній авіаційній службі України. Аналогічний підхід застосований Верховним Судом у постановах від 09.12.2021 у справі №340/588/20, від 15.04.2020 у справі №818/572/16. Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні стягнув з Державної авіаційної служби України на користь [PERSON] середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з з дня звільнення (22.07.2011) по день ухвалення рішення (13.12.2021), не визначивши при цьому розмір відповідної суми, що підлягає стягнення, на чому Державна авіаційна служба України наголосила у своїй апеляційній скарзі. Статтею 27 Закону України «Про оплату праці» установлено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок № 100). Відповідно до пункту 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. За приписами абзацу 3 пункту 3 Порядку № 100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. Пунктом 8 Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. З огляду на викладені норми, при обчисленні розміру середнього заробітку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку. Аналогічну позицію було висловлено у постанові Верховного Суду України від 01.03.2017 по справі № 635/2084/16-ц. Враховуючи розмір грошового забезпечення позивача та кількість робочих днів за два місяці перед звільненням - травень та червень 2011 року (3257,58 грн (19 днів) та 3518,98 грн (20 днів)), то середньоденний розмір грошового забезпечення позивача становить 173,76 грн ((3257,58+3518,98)/(19+20)). Враховуючи, що кількість робочих днів у період з дня звільнення позивача по день ухвалення рішення суду першої інстанції складає 1086 днів, то розмір середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні позивача становить 188 701,13 грн (173,76 * 1086). Таким чином, на користь позивача належить стягнути середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 188 701,13 грн за період з 22.07.2011 по 13.12.2021. Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв помилкове рішення в частині поновлення позивача, зобов`язання відповідача запропонувати йому посади та в частині невизначення розміру середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя . Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Інші доводи учасників справи висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини. Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС). Відповідно до пункту другого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. За змістом частини першої статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Оскільки судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, то оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню в частині поновлення позивача, зобов`язання відповідача запропонувати йому посади, а також рішення суду підлягає зміні в частині визначення розміру середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Результат розгляду: partial