Рішення адміністративного суду від 2022-09-15 00:00:00+03

[PERSON] звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до військової частини [NUMBER] , в якому просив: - визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 11.07.2019 по 22.11.2021 включно; - стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 11.07.2019 по 22.11.2021 включно в розмірі 295146,65 грн. Позов обґрунтовано тим, що оскільки належна позивачу сума не була виплачена при звільненні, вина відповідача щодо невиплати такої суми була встановлена рішенням суду від 09.08.2021 у справі №620/5835/21, тому відповідач має сплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2022 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність військової частини [NUMBER] щодо не нарахування та невиплати [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12.07.2019 по 22.11.2021. Стягнуто з військової частини [NUMBER] на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12.07.2019 по 22.11.2021 у розмірі 96505 (дев`яносто шість тисяч п`ятсот п`ять) грн 21 коп. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено. Не погоджуючись з вказаним судом рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що незгода працівника з розміром належних до виплати при звільненні сум повинна мати активні прояви шляхом звернення до рободотавця або безпосередньо до суду. На думку апелянта, оскільки при нарахуванні і виплаті позивачу сум, належних при звільненні, був відсутній спір щодо їх розміру, тому підстави для застосування до спірних правовідносин статті 117 КЗпП України - відсутні. Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження. Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, згідно витягу з наказу командира військової частини [NUMBER] (по стройовій частині) від 11.07.2019 №142 позивача виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення військової частини з 11.07.2019. У подальшому, рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 09.08.2021 у справі №620/5835/21, яке набрало законної сили 01.11.2021 позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність військової частини [NUMBER] щодо не нарахування та невиплати [PERSON] індексації грошового забезпечення за період з 12.07.2016 по 28.02.2018, із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) січень 2008 року. Зобов`язано військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити [PERSON] індексацію грошового забезпечення за період з 12.07.2016 по 28.02.2018, із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) січень 2008 року; визнано протиправною бездіяльність військової частини [NUMBER] щодо не нарахування та невиплати [PERSON] грошової компенсації за відпустку, як учаснику бойових дій, за період з 2016 року по 2019 рік включно, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 11 липня 2019 року. Зобов`язано військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити [PERSON] грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік включно, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 11 липня 2019 року. Визнано протиправними дії військової частини [NUMBER] щодо нарахування та виплати [PERSON] грошової допомоги для оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2016, 2017, 2018 роки без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди; зобов`язано військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити [PERSON] грошову допомогу для оздоровлення та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2016, 2017, 2018 роки з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди. На виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду у справі №620/5835/21, відповідач перерахував позивачу заборгованість у сумі 96505,21 грн, яку позивач отримав 22.11.2021, що підтверджується випискою по картковому рахунку позивача. Вважаючи, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у момент звільнення є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, позивач звернувся до суду з даним позовом. Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки 11.07.2019 був останнім днем військової служби позивача, та саме цією датою необхідно було здійснити розрахунок з позивачем, але військовою частиною [NUMBER] розрахунок проведено лише 22.11.2021 на виконання рішення суду, вказане свідчить про необхідність визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 12.07.2019 по 22.11.2021. Разом з тим, враховуючи причини невиплати індексації за невикористані дні соціальної відпустки та той факт, що відповідач фінансується повністю з Державного бюджету України, суд дійшов висновку про необхідність зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, судом першої інстанції було стягнуто з відповідача лише середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 96505,21 грн. Колегія суддів не погоджується у повній мірі з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке. Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У силу вимог частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У відповідності до частини першої статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Частиною другою статті 117 КЗпП України передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України. Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Вказане узгоджується з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 910/4518/16. Крім того, Верховний Суд України також неодноразово висловлював таку правову позицію. Зокрема, у постанові від 15.09.2015 (справа № 21-1765а15), проаналізувавши вимоги статей 116, 117 КЗпП України, дійшов висновку про те, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. З матеріалів справи вбачається, що згідно витягу з наказу командира військової частини [NUMBER] (по стройовій частині) від 11.07.2019 №142 позивача виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення військової частини з 11.07.2019. Втім, під час звільнення з позивачем не було проведено повний розрахунок по грошовому забезпеченню. У даному випадку, непроведення з вини відповідача виплати грошового забезпечення у день звільнення є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Так, рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 09.08.2021 у справі №620/5835/21, яке набрало законної сили 01.11.2021 позов задоволено частково. Зокрема, зобов`язано військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити [PERSON] індексацію грошового забезпечення за період з 12.07.2016 по 28.02.2018, із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) січень 2008 року; визнано протиправною бездіяльність військової частини [NUMBER] щодо не нарахування та невиплати [PERSON] грошової компенсації за відпустку, як учаснику бойових дій, за період з 2016 року по 2019 рік включно, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 11 липня 2019 року. Зобов`язано військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити [PERSON] грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік включно, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 11 липня 2019 року. Визнано протиправними дії військової частини [NUMBER] щодо нарахування та виплати [PERSON] грошової допомоги для оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2016, 2017, 2018 роки без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди; зобов`язано військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити [PERSON] грошову допомогу для оздоровлення та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2016, 2017, 2018 роки з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди. На виконання вказаного рішення, відповідачем здійснений відповідний розрахунок 22.11.2021. Враховуючи, що позивача було звільнено 11.07.2019, а остаточний розрахунок із ним проведено лише 22.11.2021, тому відповідачем порушено приписи частини першої статті 116 КЗпП України. З огляду на вказане, наявні підстави для застосування відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, передбачену статтею 117 КЗпП України. Як наслідок, слід зобов`язати відповідача виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні починаючи з 12.07.2019 до 22.11.2021 (до дня фактичного розрахунку). Враховуючи, що кількість днів затримки розрахунку при звільненні в частині індексації грошового забезпечення за цей період становить 864 дні, а середньоденна заробітна плата розрахована відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, з урахуванням даних зазначених в довідці про грошове забезпечення від 23.02.2022 №202 становить 338,55 грн, тому позивачу належить до стягнення 292507,20 грн. Однак, слід зазначити, що дана сума компенсації у вигляді середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не є співмірною з сумою, яку позивач не отримав у розмірі 96505,21 грн. Так, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц та від 18 березня 2020 року у справі №711/4010/13-ц, звернуто увагу, що суд, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, може за певних умов зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: 1) розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; 2) період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 3) ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; 4) інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. До того, при вирішенні справи врахововано причини невиплати індексації за невикористані дні соціальної відпустки та той факт, що відповідач фінансується повністю з Державного бюджету України. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 292507,20 грн., який просить стягнути позивач, не є співмірним у даному випадку, та у 3 рази перевищує суму, яку було виплачено позивачу на виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 09.08.2021 у справі №620/5835/21, тому колегія суддів приходить до переконання про необхідність стягнення з відповідача лише 32 168,40 грн. У даному випадку, задоволена судом попередньої інстанції сума у розмірі 96 505, 21 грн також не є пропорційною сумі, яку позивач недоотримав при звільненні. Враховуючи, що позивачу під час звільнення зі служби не було виплачено грошове забезпечення у повному обсязі, відтак стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) у розмірі 32 168,40 грн за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця. З огляду на вказане, колегія суддів приходить до висновку про необхідність зміни рішення суду першої інстанції в цій частині. За змістом частини першої ст. 317 КАС України підставами для зміни судового рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Частиною четвертою вказаної статті закріплено, що зміна судового рішення може полягати у доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини. Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про необхідність зміни судового рішення в резолютивній частині, виклавши абзац третій резолютивної частини рішення в редакції, з урахуванням вищевикладених мотивів судом.

Результат розгляду: partial