Рішення адміністративного суду від 2022-11-10 00:00:00+02

11.02.2022р. Бітемо [PERSON] звернулася до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу №20 від 01.02.2022р. щодо відмови їй в оформленні документів для вирішення питання про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язання повторно розглянути заяву від 13.01.2022р. щодо вирішення питання про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що вона є громадянкою Республіки Конго, через \~\~необхідність легалізувати своє перебування на території України, вона у передбаченому законом порядку звернулася до міграційної служби з метою отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Однак, їй було в цьому безпідставно відмовлено, оскільки міграційною службою не взято до уваги її реальні побоювання за власне життя та інші обставини вказані в заяві. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 16.05.2022р. у задоволенні позову відмовлено, оскільки побоювання позивача стати жертвою переслідувань жодними достовірними доводами не підтверджується, посилання на ситуацію в країні походження носять загально інформаційний характер та не підтверджують побоювання позивача повертатися в країну своєї громадянської належності, а отже не можуть бути прийняті в якості підстави для вирішення питання про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Не погоджуючись з ухваленим у справі судовим рішенням, позивач \~\~подала апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції при вирішенні справи норм матеріального та процесуального права, тому просить рішення суду скасувати та прийняти нове про задоволення позову. Апелянт посилається на те, що оцінка обґрунтованості та реальності наведених побоювань стати жертвою переслідувань в країні своєї громадянської належності, повинна здійснюватися міграційними органами вже не стадії після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. При цьому, обов`язок встановлення всіх фактичних обставин особової справи не може перекладатися з відповідного працівника державної міграційної служби на особу, що звертається за захистом. Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів \~\~вважає, що вона не підлягає задоволенню. Судом встановлено, що Бітемо [PERSON] є громадянкою Республіки Конго, місце народження: м. Пуент-Нуар. /а.с.60-62/ 22.03.2019р. Бітемо [PERSON] прибула в Україну авіарейсом Дакар (Сенегал) - Стамбул (Туреччина) - Одеса (Україна) на підставі паспорту та візи. /а.с.84/ 13.01.2022р. Бітемо [PERSON] звернулася до Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області з заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з підстав неможливості повернення на батьківщину в зв`язку з переслідуваннями. /а.с.54-56/ 13.01.2022р. \~\~позивач отримала довідку про звернення за захистом в Україні №013000. /а.с.57/\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Наказом Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 01.02.2022р. №20, на підставі висновку, відповідно до ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», п.п.4.3, 4.4 Правил наказу МВС від 07.09.2011р. №649, позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання її біженцем або особою, яка потребує \~\~додаткового захисту. /а.с.140/ Відповідно до зазначеного висновку Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області по справі №2022ОD0005 міграційною службою було встановлено, що заявниця не зазнавала і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме в неї відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності д певної соціальної групи або політичних переконань. Не погоджуючись з вказаним наказом позивач звернулася до суду з даним позовом. Перевіривши матеріали справи, судова колегія вважає, що суд першої інстанції, при вирішенні справи, дійшов до обґрунтованого висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Згідно з п.1 ч.1\~ \~ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»\~ \~біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Пунктом 13 ч.1\~ \~ст.1 вказаного Закону передбачено, що\~ \~особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967\~ \~року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань. Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої\~ \~статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої\~ \~статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися (ч.6 ст. 8 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»). Таким чином, відповідний орган ДМС приймає рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення такого питання, лише у випадках, визначених положеннями вищевказаного Закону. Небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя, безпеку чи свободу. Відповідно до ч. 2\~ \~ст. 13 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»\~ \~особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана, зокрема, подати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Згідно абз.5 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п.1 чи 13 ч.1 статті 1 цього Закону, відсутні. Аналізуючи доводи апелянта про те, що в країну походження вона не може повернутися у зв`язку побоюваннями стати жертвою переслідувань, колегія суддів зазначає наступне. Так, згідно з п.п. 45, 66 Керівництва УВКБ ООН особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. Відповідно до Позиції УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що\~ \~заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень. Згідно з п. 5 ст. 4 Директиви № 8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри. Так, в анкеті особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту Бітемо [PERSON] вказує на причину виїзду з країни громадянської належності перебування у розшуку у зв`язку з підтримкою її батьком опозиції у країні. /а.с.84/ Разом з тим, в протоколі співбесіди від 28.01.2022р. позивач зазначає, що вона не зазнавала переслідувань за ознаками раси громадянства, національності, віросповіданням або належності до певної соціальної групи на території країни громадської належності. Також зазначає, що ніколи не приймала участь у політичних, громадських, релігійних, воєнних організаціях; зазначає, що у неї не виникало проблем з представниками органів державної влади та вона не займалася активістською або політичною діяльністю на території країни громадянської належності. /а.с.113-114/ Отже, як вбачається з протоколів співбесіди, у заявника відсутні умови, які можуть бути розглянуті для визнання її біженцем або особою яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», ст.3,14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 р., ст.3 Конвенції ООН протикатувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984р., а саме відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою\~ переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань також через відсутність доведених фактів загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішньогозбройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини. За час перебування заявника в Україні подій або нововиявлених обставин для обґрунтованого побоювання щодо вищевказаних умов виявлено не було. Також, позивач у протоколі співбесіди від 28.01.2022р. зазначає про те, що вона заплатила 3500 доларів США для укладання фіктивного шлюбу з громадянином Молдови [PERSON] з метою легалізації її перебування на території України, що є порушенням чинного законодавства України. Крім того, що у країні громадянської належності позивача залишився її неповнолітній син [PERSON] , а у іншій країні [PERSON] проживають її сестра [PERSON] та брат Бітемо Гілен, однак з ними (братом та сестрою) позивач проживати не бажає, оскільки їй у Габоні не подобається. Судом встановлено, що з моменту в`їзду в Україну (22.03.2019р.) до моменту звернення за міжнародним захистом (13.01.2022р.) позивач із заявами про оформлення документів для надання міжнародного захисту в інших регіонах України не зверталася. За таких обставин суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що звернення позивача із заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вважається елементом зловживання процедурою набуття міжнародного захисту та вказує на інші причини звернення (економічні, пошуки кращого життя тощо, бажання працевлаштування), аніж побоювання стати жертвою переслідувань. Таким чином, оскільки позивач бажає легалізуватися на території України з метою кращого життя, її життю і здоров`ю на Батьківщині нічого не загрожує, тому вона не підпадає під критерії біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту, отже її заява є явно необґрунтованою та не підлягає задоволенню. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції. На підставі викладеного, оскільки суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та вирішив справу по суті правильно, тому рішення суду першої інстанції в порядку ст.316 КАС України підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга залишенню без задоволення.

Результат розгляду: denied