Рішення адміністративного суду від 2022-01-27 00:00:00+02

У березні 2021 року [PERSON] (далі за текстом також - позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (далі за текстом також відповідач, ГУ ДМС України \~в Харківській обл.), в якому просив: - скасувати наказ ГУ ДМС України в Харківській області № 32 від 25.02.2021; - зобов`язати ГУ ДМС України в Харківській обл. \~прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання \~про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 11 травня 2021 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено. Не погодившись із прийнятим рішенням суду першої інстанції, позивач оскаржив його в апеляційному порядку, оскільки вважає, що викладені у ньому висновки не відповідають обставинам справи. В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач навів обставини справи та зазначив, що факти, викладені позивачем, не були належним чином досліджені відповідно до вимог чинного законодавства ані відповідачем, ані судом першої інстанції. Просив урахувати, що ненадання особою документального підтвердження можливості переслідування чи вже наявного переслідування, в жодному разі не може бути підставою для відмови в наданні статусу біженця. За результатами апеляційного розгляду позивач просив скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю. Від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначиває, \~що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, з дослідженням усіх доказів та встановленням усіх обставин у справі. Вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а тому апеляційну скаргу просить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Відповідно до пункту третього частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також - КАС України), суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що 05 лютого 2021 року [PERSON] звернувся до ГУ ДМС України в Харківській обл. із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. За результатами розгляду заяви позивача 25.02.2021 складено висновок, згідно з яким вирішено, що \~у зв`язку з відсутністю умов, передбачених п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відповідно до п. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийняти рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стосовно громадянина Федеративної Республіки Нігерія [PERSON] , оскільки його заява є очевидно необґрунтованою. На підставі вказаного вище висновку прийнято Наказ № 32 від 25.02.2021, яким вирішено відмовити в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянину Федеративної Республіки Нігерія [PERSON] у зв`язку з тим, що його заява є очевидно необґрунтованою, оскільки відсутні умови, зазначені п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Повідомленням від 25.02.2021 доведено до відома позивача про прийнятий наказ та відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач, вбачаючи в зазначеному рішення суб`єкта владних повноважень порушення своїх прав, звернувся за їх захистом до суду. Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову суд першої інстанції виходив із того, що з огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, відповідач, приймаючи оскаржуване рішення, діяв на підставі, в межах повноважень, з метою, якою таке повноваження надано, та у спосіб, що передбачені Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту", з дотриманням вимог ч.2 ст.2 КАС України, своєчасно та з урахуванням всіх обставин справи, а відмова у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оформлена наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області № 32 від 25.02.2021, обумовлена наявністю підстав, та є такою, що винесена в межах чинного законодавства України. Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції та зазначає таке. Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначається\~Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» № 3671-VI від 08.07.2011 \~(далі - Закон № 3671-VI). Згідно із пунктом першим\~статті 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Відповідно до пункту тринадцятого частини першої\~статті 1 Закону № 3671-VI, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967\~року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань. Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року поняття «біженець» включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця: 1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження; 3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань; 4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди. Отже під час вирішення питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають ураховуватися усі чотири підстави, наведені вище. Водночас, слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо. Виходячи з буквального тлумачення наведених вище положень, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну своєї громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя. Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах. Відповідно до Положень Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) (далі - УВКБ ООН), особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (п. п. 45, 66). Пунктами 99-100 глави другої Керівництва УВК ООН СБ встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по відмові видати національний паспорт, продовжити термін його дії, відмовити в дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем. У кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника (пункт 195 Керівництва УВКБ ООН). Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Отже, на заявника, покладається обов`язок надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень. Суд апеляційної інстанції зауважує, що приписами п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 року № 8043/04 передбачено, що заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: - заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; - усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; - твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; - заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри. Умови, за наявності яких правовий статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не надається, передбачені статтею 6 Закону №3671-VI. За змістом частини першої цієї статті не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні. Отже, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Хоча, безумовно, такі докази можуть не бути беззаперечними та достатніми для підтвердження реальності ризику існування загрози переслідування з урахуванням правової ситуації, яку потрапляють шукачі притулку на території іншої країни, та можуть бути відсутні у іноземця, але доводи та пояснення шукача притулку мають бути достатньо послідовними, правдивими і засвідчувати щонайменше ймовірність переслідувань у разі повернення на Батьківщину (країну попереднього постійного проживання). Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника. Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного, які можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Враховуючи викладене, позивач, як особа, яка звернулась до міграційного органу з заявою про надання їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, в силу приписів національного законодавства та міжнародних засад надання притулку, не звільнений від обов`язку надавати докази. Також, згідно зі ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", які узгоджуються з п.F Конвенції про статус біженців, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків). Оскарження рішень щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту унормовано ст. 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту». В силу приписів Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених Наказом МВС України від 07.09.2011 за № 649 (зареєстрованим в Мінюсті 05 жовтня 2011 року за № 1146/19884), останні, визначаючи процедуру розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, містять перелік обов`язків, покладених уповноважену особу територіального органу ДМС та ДМС України. Так, п.2.1 Правил унормовано, що уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом: а) встановлює особу заявника; б) реєструє заявника в журналі реєстрації осіб, які бажають подати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 1) (далі - журнал реєстрації осіб); в) інформує заявника мовою, яку він/вона розуміє, про умови, за яких в Україні особа може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про її права та обов`язки, а також про наслідки невиконання обов`язків; г) забезпечує надання заявнику послуг перекладача, у тому числі через систему відеоконференц-зв`язку; ґ) перевіряє дотримання заявником передбаченого статтею 5 Закону порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; д) з`ясовує місце тимчасового перебування (проживання) заявника (фактичну адресу проживання в Україні); е) протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви; є) проводить дактилоскопію заявника; ж) заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи; з) роз`яснює порядок звернення за безоплатною правовою допомогою мовою, яку розуміє заявник. Водночас, набуття таких повноважень можливо лише після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що унормовано п. 5.1 Правил, згідно яких, після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу): а) проводить співбесіди із заявником або його законним представником з метою виявлення додаткової інформації, що необхідна для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником під час подання заяви. Як убачається з матеріалів справи, ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 09.03.2021 витребувано від ГУ ДМС в Харківській обл. завірені належним чином копії матеріалів особової справи [PERSON] разом з Наказом ГУ ДМС в Харківській обл. № 32 від 25.02.2021. На виконання ухвали суду відповідачем надано матеріали особової справи позивача. З матеріалів особової справи встановлено, що позивач є громадянином Федеративної Республіки Нігерія, народився [INFO] в районі Амачалла-Нгво, міста Енугу, штату Енугу, Нігерія, за етнічним походженням ігбо. В листопаді 2019 року, в Нігерії, в місті Енугу, на вулиці, заявника та декількох його друзів, безпричинно зупинив поліцейський патруль. При здійснені особистого обшуку, у заявника, поліцейські вилучили особистий телефон, годинник та особисті кишенькові гроші. Через декілька днів, заявник та його друзі пішли до місцевого поліцейського відділення, де намагались витребувати у поліцейських свої телефони, але поліцейські нічого не повернули погрожуючи арештом заявника та його друзів. Ще через декілька днів, біля місцевого магазина, заявник приєднався до групи осіб, які зібрались у зв`язку з правовим свавіллям місцевої поліції. Люди, що зібрались, хотіли мирно поспілкуватися з поліцейськими та потребувати припинити незаконні дії, але поліцейські, які приїхали до місця зібрання людей, застосували газові балончики, гумові кийки та с застосуванням сили розігнали людей що зібрались. Поліцейські нікого не затримували, але у вечорі того ж дня, поліцейські почали розшукувати заявника, як особу яка потрапила, під час несанкціонованих зборів людей, на зйомку відеокамер магазину. З цього моменту, заявник переховувався від поліції, та з допомогою друзів, які оформили йому візу до Російської Федерації, 15 січня 2020 року, вилетів з аеропорту міста Абуджа, Нігерія до аеропорту «Внуково» міста Москва, Російської Федерації, де заявника повинна була зустріти супроводжуюча особа. В аеропорту міста Москва, Російської Федерації, заявника зустрів раніше не знайомий чоловік, який повинен був поселити його в заздалегідь підготовленому місці. Де було це місце, заявнику не було відомо. Супроводжуюча особа, нелегально, в невстановленому місті, не ставлячи заявника до відома, перевезла Оквор Чарльза Російською Федерацією та Україною до міста Харкова. У місті Харкові, супроводжуюча особа висадила заявника на незнайомій вулиці, та під приводом пошуку квартири, поїхала в невстановленому напрямку, при цьому забравши з собою всі документи та речі заявника. Більше заявник супроводжуючу особу ніколи не бачив, документи та речі йому ніхто не повернув. [PERSON] дізнався про те, що він знаходиться у місті Харкові, в Україні, від африканця, який випадково проходив повз нього по [ADDRESS] розповів заявнику, як йому проїхати до ринка « [INFO] », де [PERSON] зустрів своїх земляків, які допомогли йому влаштуватись у місті Харкові та знайти роботу на ринку « [INFO] », де він зараз працює вантажником. Приблизно в лютому 2020 року, [PERSON] познайомився з громадянкою України [PERSON] , з якою проживає у цей час без офіційного оформлення шлюбу за адресою, [ADDRESS] . У [PERSON] та \~ [PERSON] [INFO] народилась донька [PERSON] . Відповідно до частини 1 статті 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення, Московським РВ у м. Харкові ГУ ДМС України в Харківській області, 04.02.2020, [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011, як особу, яка мешкає без документів на право проживання в Україні. У зв`язку з неможливістю повернення документів позивача від супроводжуючої особи [PERSON] у листопаді 2020 року отримав у посольстві новий паспорт. 05.02.2021 [PERSON] звернувся до ГУ ДМС України в Харківській обл. із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зазначивши побоювання зазнати переслідувань з боку співробітників поліції міста Енугу в Нігерії. При зверненні позивач визначив себе постраждалим від поліцейського свавілля та спроби його затримання при проведенні мітингу проти незаконних дій поліції (переслідування за політичні переконання). Проте, твердження позивача щодо переслідувань за політичні переконання як загрози життю та свободи, є повністю безпідставним з огляду на встановлені відповідачем при перевірці заяви позивача обставини. З точки зору політико-правової теорії, влада держави в Федеративній Республіці Нігерія поділяється саме на законодавчу, судову та виконавчу - до якої саме і відносяться правоохоронні органи, зокрема поліція, як складова частина єдиної централізованої системи Поліцейських сил Нігерії (Nigeria Police Force). Виходячи з пояснень заявника, переслідування він зазнавав від співробітників поліції, які займаються забезпеченням охорони громадського порядку. У свою чергу структура Поліцейських сил Нігерії построена таким чином, що управління громадського порядку хоча і є окремим структурним підрозділом агентства, але для забезпечення чесної та неупередженої роботи цього підрозділу в агентстві створені всі умови для контролю за цими підрозділами, що дає змогу звертатися особі зі скаргами у разі незаконних дій співробітників поліції, і у заявника була така можливість, оскільки заявник знав цих поліцейських: «Раніше я вже зустрічав цих поліцейських в нашому районі і знав, що вони обслуговують територію нашого району...» (протокол співбесіди від 08.02.21). Таким чином, заявник мав реальну можливість звернутись до будь якого державного органу чи недержавної правозахисної організації за захистом своїх прав, але зробити цього не захотів: «...так як поскаржитися на поліцейських не було кому» (протокол співбесіди від 08.02.21). Більш того, до заявника ніколи не застосовувались заходи примусу з боку співробітників поліції Нігерії. Про те що поліцейські розшукують його в Нігерії з ціллю його арешту, і в загалі розшукують його, заявнику розповідав його друг, ніякої іншої інформації про це заявник не мав. З пояснень заявника відомо, що Нігерію він залишав офіційним шляхом через пункт перетину в аеропорту столиці Нігерії міста Абуджа: «...ми поїхали в аеропорт столиці Нігерії Абуджа. ...15 січня 2020 року полетів прямим рейсом з Абуджі в Москву». У разі розшуку поліцією в Нігерії, заявник був би одразу ж затриманий при спробі перетину кордону в офіційному пункті пропуску аеропорту Абуджа. Таким чином, сам факт розшуку [PERSON] поліцією в Нігерії не підтверджено. Отже, в обґрунтування своєї заяви [PERSON] не надав жодного підтвердження своїх слів про переслідування його поліцейськими, чи документів, які б могли це підтвердити. За встановлених у справі обставин, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що позивачем в обґрунтування заяви про визнання \~біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, не було надано відповідачу доказів переслідування позивача за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної етнічної та соціальної групи або політичних переконань, які б дозволяли дійти висновку про наявність підстав вважати позивача біженцем у розумінні Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Таких доказів також не було надано під час судового розгляду. \~\~\~ Водночас, позивачем не надано доказів, які б дали змогу дійти висновку, що він підпадає під визначення особи, яка потребує додаткового захисту, тобто, змушена прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї насильницьких дій чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. Значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому, мотив звернення із даною заявою може бути іншим. [PERSON] кордон України в пунктах пропуску не перетинав, що позивачем не заперечується. Дата звернення позивача із відповідною заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є значно пізнішою від дати прибуття до України, а з огляду на обставини справи вказане свідчить про відсутність у позивача реальних побоювань стати жертвою переслідувань у країні походження. Враховуючи наведену інформацію стосовно перебування заявника в Російській Федерації та Рекомендації по міжнародному захисту №4 «Альтернатива втечі або переміщення всередині країни відповідно до статті 1А (2) Конвенції 1951 року про статус біженців і/або Протоколу до неї 1967 року», слід відмітити про наявність у заявника можливості звернення за міжнародним захистом в іншій країні до моменту прибуття до України, однак позивач не виявив такого бажання. На час розгляду справи [PERSON] проживає з громадянкою України [PERSON] , з якою хоче одружитись, та має народжену в Україні доньку [PERSON] . Вказане свідчить про непов`язаність обґрунтованих побоювань позивача повернутися до країни громадянської належності із бажанням проживати в Україні. Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 14.03.2018 року по справі № 820/1502/17. Побоювання, які виникли у позивача мають суто суб`єктивний характер і не підтверджені жодними документальними даними, заявник не має речових доказів наявності погроз у його бік, як і не має інших документальних підтверджень щодо його слів. Отже, жодна з обставин, повідомлених позивачем як підстава для визнання його біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, не знайшла підтвердження. Надаючи оцінку заяві позивача суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що позивачем не надано аргументованих та обґрунтованих пояснень з урахуванням викладених вище критеріїв про причини, з яких позивач не може повернутися в країну своєї громадянської належності, достовірних доказів та аргументованих пояснень про факти переслідування саме його на батьківщині та доводів щодо відмови країни її громадянської належності захищати її права від дискримінації, переслідувань, що свідчить про відсутність належного обґрунтування побоювань стати жертвою переслідувань за будь-якою з конвенційних ознак, та про неможливість користуватися захистом країни свого походження. Висновки відповідача дослідженими судовим розглядом доказами не спростовані. З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, висновок суду першої інстанції про те, що відповідач, приймаючи оскаржуване рішення, діяв на підставі, в межах повноважень, з метою, якою таке повноваження надано, та у спосіб, які передбачені Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту", з дотриманням вимог ч.2 ст.2 КАС України, своєчасно та з урахуванням всіх обставин справи, є обґрунтованим. Доводи апеляційної скарги із зазначених вище підстав не спростовують висновків суду першої інстанції, зводяться до переоцінки доказів і свідчать про незгоду позивача із правовою оцінкою обставин справи, встановлених у процесі її розгляду. Судом першої інстанції були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття судового рішення. Ухвалюючи дане судове рішення колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний \~з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 \~Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Враховуючи вище зазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів дійшла до висновку про відсутність необхідності \~надання відповіді \~інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення. Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін. Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права. Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін. Питання розподілу судових витрат відповідно до статті 139 КАС України судом апеляційної інстанції не вирішується.

Результат розгляду: denied