Рішення адміністративного суду від 2022-11-22 00:00:00+02

[PERSON] звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області в якому просив зобов`язати відповідача сформувати подання про повернення Луітйенсу Йенсу помилково (безпідставно) сплаченого збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі продажу нерухомого майна у розмірі 27790,00 грн, сплаченого згідно з квитанцією № ПН242 від 31.08.2021. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 08 липня 2022 року у задоволенні позову відмовлено. Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, Луітйенс Йенс оскаржив його в апеляційному порядку та просить скасувати таке і постановити нове, яким позов задовольнити. В апеляційній скарзі зазначає, що Згідно з ч. 1, 2 ст. 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 р. №3773-VI, іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини. А тому апелянт вважає, що до категорії «громадян» в даному випадку відносяться, у тому числі, й громадяни інших держав, які на законних підставах перебувають на території України, відповідно, користуються усіма правами, наданими громадянам України. Апелянт як іноземець, має такі самі права як і громадяни України, має право на звільнення від сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, як такий, що придбаває житло вперше, а тому, він має право на повернення помилково сплаченого ним збору на обов`язкове державне пенсійне страхування під час укладання договору купівлі-продажу квартири. Суд першої інстанції цього не врахував і вважав, що вирішення спору зводилося до встановлення в якому лексичному значенні в абзаці першому пункту 9 статті 1 Закону України № 400/97-ВР та у пункті 15-1 Порядку № 1740 вживається слово «громадянин» як громадянин України чи громадянин будь-якої держави. При вирішенні справи судом першої інстанції не було враховано ч. 1, 2 ст. 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 №3773-VI та ч. 1 ст. 26 Конституції України, позицію Європейського суду з прав людини щодо «належного урядування». Зокрема, згідно з п.п. 70, 71 рішення Європейського суду з прав людини у справі RYSOVSKYY v. UKRAINE (Рисовський проти України) заява №29979/04, у якому проаналізовано поняття «належне урядування». Аналізуючи відповідність цього мотивування Конвенції, апелянт підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta Документ сформований в системі «Електронний суд» 20.07.2022 6 and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), п. 119). Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), n. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року). У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку (див., наприклад, рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), п. 69), а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові (див. зазначені вище рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 53, та «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), п. 38) ( Оскільки саме держава не виконала свій обов`язок запровадити внутрішню процедуру встановлення факту придбання нерухомого майна вперше, що сприяло б юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси особи і в законодавстві України зазначено про громадян та фізичних осіб, які звільнені від сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, без прив`язки до громадянства України, а тому негативні наслідки вказаної бездіяльності мають покладатися саме на державу, а не Апелянта. Отже, із загального правила про обов`язковість сплати збору, при придбанні нерухомого майна, законодавцем встановлено винятки для громадян, які придбають житло і перебувають на черзі на одержання житла або придбають житло вперше. При цьому, апелянт зазначає, що вказані норми передбачають необхідність сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна фізичними особами, які придбають нерухоме майно, та не містять зазначення, що винятки щодо сплати збору стосуються саме громадян України. Відтак, з урахуванням наведеного, іноземці повинні сплачувати збір на обов`язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна, та, відповідно, звільнені від сплати судового збору у випадку, якщо придбають житло вперше. Апелянт надав суду докази придбання житла, а саме, квартири за адресою: [ADDRESS] , вперше, в свою чергу, будь - яких належних та допустимих доказів, які б спростовували вказаний факт та підтверджували б придбання останньою нерухомого майна вдруге чи втретє, відповідачем суду не надано, а тому суд першої інстанції помилково прийшов до висновку, що Апелянт не вважається таким, що помилково сплатив збір на обов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна, а тому у відповідача не виникло обов`язку сформувати подання про повернення позивачу збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна у відповідності до вимог Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 № 787. У поданому відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Згідно п. 3 ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). Згідно ч.1 та ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи, та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така не підлягає задоволенню з наступних міркувань. Судом першої інстанції встановлено, що позивач є громадянином Німеччини, що підтверджується долученою до позовної заяви копією паспорта № [NUMBER] . Згідно з договором купівлі-продажу квартири від 31.08.2021, посвідченим приватним нотаріусом Львівського районного нотаріального округу Магировською О.В., та зареєстрованим у реєстрі за № 2636, [PERSON] продала, а позивач купив квартиру [ADDRESS] . Відповідно до інформаційної довідки № 298841268 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, сформованої 10.02.2022, позивач є власником квартири [ADDRESS] . Згідно з квитанцією від 31.08.2021 № ПН242 позивач сплатив 27790,00 грн збору на обов`язкове державне пенсійне страхування на рахунок Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області. Представник позивача звернувся до відповідача із заявою від 18.04.2022 щодо формування подання про повернення позивачу суми помилково сплаченого збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна у розмірі 27790,00 грн. Листом від 28.04.2022 №1300-5604-8/34188 відповідач відмовив представнику позивача у задоволенні його заяви з тих підстав, що позивач є громадянином Німеччини, а іноземці, які придбавають нерухоме майно, є платниками збору на обов`язкове державне пенсійне страхування на загальних підставах без звільнення. Розглядаючи спір суд першої інстанції правильно врахував, що відповідно до абзацу першого пункту 9 статті 1 Закону України «Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування» №400/97-ВР від 26.06.1997 платниками збору на обов`язкове державне пенсійне страхування є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та фізичні особи, які придбавають нерухоме майно, за винятком громадян, які придбавають житло і перебувають у черзі на одержання житла або придбавають житло вперше. Питання сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій на виконання Закону України №400/97-ВР регулює Порядок сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03.11.1998 №1740 (далі Порядок №1740), зі змінами, які внесені постановою Кабінету Міністрів України від 23.09.2020 №866 «Про внесення змін до Порядку сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій», яка набрала чинності 26.09.2020 (далі Постанова №866). Відповідно до пункту 15-1 Порядку №1740 збір на обов`язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна сплачується підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності та фізичними особами, які придбавають нерухоме майно, у розмірі 1 відсотка від вартості нерухомого майна, зазначеної в договорі купівлі-продажу такого майна, за винятком державних підприємств, установ і організацій, що придбавають нерухоме майно за рахунок бюджетних коштів, установ та організацій іноземних держав, що користуються імунітетами і привілеями згідно із законами та міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також громадян, які придбавають житло і перебувають у черзі на одержання житла або придбавають житло вперше. Згідно з пунктами 15-2, 15-3 Порядку №1740 (у редакції Постанови №866) збір на обов`язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі нерухомого майна не сплачується, якщо: б) право власності на житло, отримане фізичною особою в результаті його приватизації, відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; в) особа придбаває житло вперше, що підтверджується заявою фізичної особи про те, що вона не має та не набувала права власності на житло (в тому числі не приватизовувала, не успадковувала, не отримувала у дар, не купувала, зокрема як частку в спільному майні подружжя), та відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (з урахуванням відомостей з невід`ємної архівної складової частини цього Реєстру про набуття, зміну і припинення речових прав на нерухоме майно, про внесені зміни до відповідних записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно) про відсутність зареєстрованих за такою особою прав власності на житло, а також даними про невикористання житлових чеків для приватизації або використання їх для приватизації частки майна державних підприємств і земельного фонду. Документом, що підтверджує невикористання житлових чеків для приватизації державного житлового фонду, є довідки з місць проживання (після 1992 року); г) особа перебуває у черзі на одержання житла, що підтверджується документом, виданим органом, до компетенції якого належить ведення обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов. Нотаріальне посвідчення договорів купівлі-продажу нерухомого майна здійснюється без документального підтвердження сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна за наявності зазначених у підпунктах «в» і «г» пункту 15-2 вказаного Порядку інформації та документів, що підтверджують звільнення від сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування. Відмовляючи у задоволенні заяви про формування подання про повернення позивачу суми помилкового сплаченого збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна у розмірі 27790,00 грн, відповідач вказав, що позивач є громадянином Німеччини, а іноземці, які придбавають нерухоме майно, є платниками збору на обов`язкове державне пенсійне страхування на загальних підставах без звільнення. З врахуванням положень Закону України № 400/97-ВР та Порядку № 1740 суд першої інстанції вірно вважав, що у них йдеться саме про громадян України, які не повинні сплачувати збір на обов`язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна, якщо придбавають житло вперше, оскільки за протилежного тлумачення іноземці, тобто громадяни інших держав, мали би привілеї по відношенню до осіб без громадянства, які сплачують такий збір, що б суперечило принципу рівності іноземців та осіб без громадянства перед законом. Окрім того, як вірно зауважив суд першої інстанції якщо б у відповідних положеннях Закону України № 400/97-ВР та Порядку № 1740 йшлося не лише про громадян України, то у них використовувався б термін «фізичні особи», який охоплює як громадян України, так і громадян інших держав (іноземців). Згідно з підпунктом «в» пункту 15-2 Порядку №1740 для підтвердження наявності підстав для звільнення від сплати збору особою, яка придбаває житло вперше, така повинна подати, серед іншого, документ, що підтверджує невикористання житлових чеків для приватизації державного житлового фонду, яким є довідка з місць проживання (після 1992 року). При цьому, у статті 4 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» вказано, що житлові чеки це приватизаційні папери, які одержуються всіма громадянами України і використовуються при приватизації державного житлового фонду. Тобто і тут є прив`язка саме до громадян України. З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки позивач не вважається таким, що помилково сплатив збір на обов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна, а тому у відповідача не виникло обов`язку сформувати подання про повернення позивачу збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна у відповідності до вимог Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 № 787. Суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Результат розгляду: denied