Рішення адміністративного суду від 2022-01-26 00:00:00+02

В травні 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Другого відділу Державної виконавчої служби у місті Хмельницькому Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), начальника Другого відділу Державної виконавчої служби у місті Хмельницькому Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Джубаби Д.О., державного виконавця Другого відділу Державної виконавчої служби у місті Хмельницькому Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Лубкович О.Р., за участю третіх осіб- Головного управління Державної казначейської служби у Хмельницькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, Центрально-Західного міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог просила: -визнати рішення, дії та бездіяльність Другого МВ ДВС Хмельницького МПУЮ в Хмельницькій області, начальника цього відділу Джубаби Д.О., державного виконавця Лубковича О.Р. протиправиними щодо: неналежного контролю за діями державного виконавця при здійсненні цим відділом виконавчих дій з повороту виконання постанови Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 28.10.2010 поза виконавчим провадженням ВП №29048029 та ВП № 290445831, що відноситься до повноважень і здійснюється Управлінням ДВС Головного Управління юстиції і досі не виконане УПФУ в м.Хмельницькому в частині стягнення на користь [PERSON] індексації пенсійної виплати в сумі 88,49 грн. -ненадсилання [PERSON] постанови про відкриття виконавчого провадження від 10.03.2016, постанови від 17.03.2016 про звернення стягнення на пенсію та про стягнення виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій, що позбавило [PERSON] права їх оскаржити; -визнати виконавчий лист, що виданий на виконання ухвали Хмельницького міськрайсуду від 20.10.2015 про поворот виконання рішення від 28.10.2010 у частині стягнення моральної шкоди в сумі 500 грн. недійсним та таким, що не підлягає виконанню; -скасувати постанови про відкриття виконавчого провадження від 10.03.2016 та постанови від 17.03.2016 про звернення стягнення на пенсію [PERSON] ; -стягнути з Другого МВ за рахунок Державного бюджету заподіяну позивачу матеріальну шкоду в розмірі 688,49 гривень; -стягнути за рахунок Державного бюджету України через ГУ ДКСУ в Хмельницькій області заподіяну моральну шкоду в сумі 5000 гривень. Постановою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10 листопада 2016 року, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 08 лютого 2017 року, адміністративний позов задоволено частково: -визнано протиправною бездіяльність державного виконавця Другого МВ ДВС Хмельницького МПУЮ в Хмельницькій області Лубкович О.Р. стосовно ненадіслання постанови від 10 березня 2016 року про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №686/20042/15-а, виданого 04 лютого 2016 року Хмельницьким міськрайонним судом Хмельницької області, постанови від 17 березня 2016 року про звернення стягнення на пенсію боржника та постанов від 17 березня 2016 року про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій та стягнення з боржника виконавчого збору; -скасовано постанови державного виконавця Другого МВ ДВС Хмельницького МПУЮ в Хмельницькій області від 17 березня 2016 року про стягнення з [PERSON] витрат на проведення виконавчих дій у сумі 50,00 грн. та про стягнення виконавчого збору в сумі 50,00 грн; -стягнуто з Другого МВ ДВС Хмельницького МПУЮ в Хмельницькій області грошові кошти в сумі 100,00 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням в частині відмови в задоволенні позову, позивач подала касаційну скаргу. Постановою Верховного Суду від 03 грудня 2020 року постанову Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10 листопада 2016 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 08 лютого 2017 року у частині відмови в задоволенні позовних вимог скасовано. Адміністративну справу в частині відмовлених позовних вимог направлено на новий розгляд до Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області. Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 20 травня 2021 року позов задоволено частково: -стягнуто з Державного бюджету України через Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області на користь [PERSON] 5000 (п`ять тисяч) грн. 00 коп. відшкодування завданої моральної шкоди. В задоволенні решти вимог відмовлено. Не погодившись з судовим рішенням, позивач в частині відмови в задоволенні позову, а відповідач- Другий відділ ДВС у місті Хмельницькому Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) в частині задоволення позову, подали апеляційні скарги. В обґрунтування доводів апеляційних скарги сторони посилаються на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для розгляду справи, невідповідність висновків обставинам справи та порушення норм матеріального права, які призвели до неправильного вирішення правового спору. Своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу позивач та відповідачі не скористалися, що відповідно до ч.4 ст.304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. В судовому позивач підтримала свою апеляційну скаргу та заперечила стосовно задоволення апеляційної скарги відповідача і просила рішення суду першої інстанції в оскаржуваній останнім частині залишити без змін. Представники відповідачів будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися. Враховуючи норми ч.2 ст.313 КАС України, згідно яких неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, колегією суддів вирішено перейти до розгляду справи в порядку письмового провадження. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга відповідача-не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що постановою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 28 жовтня 2010 року у справі №2а-39/10, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 21 липня 2011 року, зобов`язано орган пенсійного фонду зарахувати до страхового стажу [PERSON] 0,5 місяців навчання на денній формі у Київському технологічному інституті харчової промисловості, місяць відпустки після закінчення навчання, 1,5 місяці перебування на обліку як безробітної; визначити коефіцієнт страхового стажу з урахуванням страхового стажу 448 місяців; здійснити перерахунки індексації розміру пенсії та коефіцієнти підвищення пенсійних виплат за 2004, 2005 роки, а також суми недоплачених пенсійних виплат за 2005, 2006 роки відповідно до коефіцієнтів підвищення пенсійних виплат за 2004 рік - 1,06481, за 2005 рік - 1,09530, що відповідають сумам індексації пенсії на кінець 2004 року - 33,29 грн., січень-лютий 2005 року - 52,12 грн, разом станом на 28 лютого 2005 року - 85,41 грн; стягнуто в солідарному порядку на користь [PERSON] 500 грн. компенсації за моральні страждання. Постановою Вищого адміністративного суду України від 03 вересня 2015 року постанову Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 28 жовтня 2010 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 21 липня 2011 року в частині задоволення позовних вимог [PERSON] до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, управління Пенсійного фонду України в м.Хмельницькому про відшкодування моральної шкоди скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні позову. Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 жовтня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 16 грудня 2015 року, задоволено заяву УПФУ у м. Хмельницькому про поворот виконання постанови Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 28 жовтня 2010 року у справі №2а-39/10 зобов`язано [PERSON] повернути УПФУ у м.Хмельницькому безпідставно стягнуті кошти в розмірі 500 грн. відшкодування моральної шкоди. На виконання вказаної ухвали Хмельницьким міськрайонним судом Хмельницької області 04 лютого 2016 року видано виконавчий лист № 686/20042/15-а. Постановою державного виконавця Другого МВ ДВС Хмельницького МПУЮ в Хмельницькій області від 10 березня 2016 року відкрито виконавче провадження № 50396780 про стягнення із [PERSON] на користь УПФУ у м. Хмельницькому 500,00 грн. Постановою державного виконавця Другого МВ ДВС Хмельницького МПУЮ в Хмельницькій області від 17 березня 2016 року звернуто стягнення на пенсію [PERSON] шляхом утримання з неї 20 відсотків щомісячно до повного погашення заборгованості в розмірі 500,00 грн. Постановами державного виконавця Другого МВ ДВС Хмельницького МПУЮ в Хмельницькій області від 17 березня 2016 року стягнуто із [PERSON] 50,00 грн. витрат на проведення виконавчих дій та 50,00 грн. виконавчого збору. Вищезазначене слугувало підставою для звернення позивачем за захистом своїх прав до суду. Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із того, що наданими позивачем доказами доведено завдання їй державним виконавцем Другого відділу Державної виконавчої служби у місті Хмельницькому Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) моральної шкоди, яка з врахуванням розумності та справедливості складає 5000 грн. При цьому, суд виходив із того, що ним не встановлено фактів оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця Лубкович О.Р. у виконавчому провадженні ВП № 50396780 стягувачем чи боржником до начальника відповідного відділу Державної виконавчої служби, а також фактів, які б могли стати підставою для перевірки дій державного виконавця Лубковича О.Р. начальником Другого відділу ДВС у м. Хмельницькому ЦЗМУ МЮ (м. Хмельницький) Джубабою Д.О., а відтак відсутні підстави для задоволення позовних вимог в цій частині та решти позовних вимог. Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом першої інстанції норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, враховуючи висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 03 грудня 2020 року у даній справі, колегія суддів виходить із наступного. Так, Верховний Суд у постанові від 03.12.2020 у даній справі зазначив, що задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції у своєму рішенні не навів будь-яких мотивів відмови в частині її вимог про: 1) визнання протиправними дій/бездіяльності начальника Другого МВ ДВС Хмельницького МПУЮ щодо неналежного контролю за діями державного виконавця під час здійснення виконавчих дій з повороту виконання постанови Хмельницького міськрайонного суду від 28 жовтня 2010 року поза виконавчим провадженням ВП № 29048029 та ВП № 290445831, щодо ненадсилання позивачці постанов Другого МВ ДВС Хмельницького МПУЮ від 10 березня 2016 року, від 17 березня 2016 року; 2) визнання виконавчого листа, що виданий на виконання ухвали Хмельницького міськрайонного суду від 20 жовтня 2015 року про поворот виконання рішення від 28 жовтня 2010 року недійсним і таким, що не підлягав виконанню Другим МВ ДВС Хмельницького МПУЮ; 3) стягнення з Другого МВ ДВС Хмельницького МПУЮ за рахунок Державного бюджету матеріальної шкоди в розмірі 688,49 грн. Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Спірні правовідносини врегульовані Законом України "Про виконавче провадження" від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV (далі також - Закон № 606-ХІV) та Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року №512/5 (далі - Інструкція №512/5). За визначенням, наведеним у статті 1 Закону України "Про виконавче провадження"- виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі-рішення). Примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України (ч.1 ст.2 Закону № 606-ХІV). У статті 11 Закону України "Про виконавче провадження" закріплено, що державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Відповідно до частини першої статті 25 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов`язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред`явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред`явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. За змістом частини другої статті 25 Закону №606-XIV державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець указує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п`ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова. Частиною першою статті 27 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що в разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення. Згідно з частиною першою статті 32 Закону №606-XIV заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; 2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; 4) інші заходи, передбачені рішенням. Частиною 1 статті 31 Закону України "Про виконавче провадження" врегульовано, що копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження), що державний виконавець зобов`язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі. При цьому, за приписами п. 3.19 Інструкції №512/5 надсилання документів виконавчого провадження здійснюється згідно з положеннями статті 31 Закону. За письмовою заявою учасника виконавчого провадження інформаційні повідомлення щодо складання документів виконавчого провадження можуть надсилатися йому каналами факсимільного зв`язку або електронною поштою, смс-повідомленням. Документи виконавчого провадження, надіслані каналами факсимільного зв`язку або електронною поштою, вважаються врученими за наявності належного підтвердження їх одержання адресатами. Отже нормами Закону № 1404-VIII визначено обов`язок державного виконавця щодо направлення учасникам виконавчого провадження постанови про відкриття виконавчого провадження. З матеріалів справи вбачається, що на виконання ухвали Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 жовтня 2015 року Хмельницьким міськрайонним судом Хмельницької області 04 лютого 2016 року видано виконавчий лист № 686/20042/15-а про стягнення з [PERSON] на користь Управління Пенсійного фонду України у м. Хмельницькому безпідставно стягнутих коштів в розмірі 500 грн. відшкодування моральної шкоди за скасованою постановою Хмельницького міськрайонного суду № 2а-39/10 від 28 жовтня 2010 року. Вказаний виконавчий лист надійшов на адресу відділу ДВС з заявою УПФУ у м. Хмельницькому від 10 лютого 2016 року № 3414/09 про відкриття виконавчого провадження 12 лютого 2016 року, а отже колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в тій частині, що державний виконавець зобов`язаний був після надходження виконавчого листа винести постанову про відкриття виконавчого провадження. Матеріалами справи підтверджується, що на підставі вказаного виконавчого листа державним виконавцем Другого міського відділу державної виконавчої служби Хмельницького міськрайонного управління юстиції у Хмельницькій області Лубкович О.Р. 10 березня 2016 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 50396780. Пунктом 2, 3 постанови боржнику надано 7 днів для самостійного виконання рішення з моменту її винесення, та вказано, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочато примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій. При невиконанні рішення в наданий для добровільного виконання строк виконати його в примусовому порядку зі стягненням з боржника виконавчого збору та витрат, пов`язаних з провадженням виконавчих дій. Водночас, відповідачами не подано доказів належного направлення постанови від 10 березня 2016 ВП № 50396780 про відкриття виконавчого провадження на адресу позивача. Вказане свідчить, що державним виконавцем не вжито заходів щодо направлення документів виконавчого провадження, учаснику виконавчого провадження [PERSON] , в порядку передбаченому ст.31 Закону України "Про виконавче провадження" та п.3.19 Інструкції №512/5, чим позбавлено останню можливості реалізувати своє право, передбачене ч.2 ст.25 Закону України "Про виконавче провадження, тобто самостійно виконати судове рішення. Відповідно до частини першої статті 83 Закону України "Про виконавче провадження" контроль за своєчасністю, правильністю і повнотою виконання рішень державним виконавцем здійснюють начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, а також керівник вищестоящого органу державної виконавчої служби. Частиною другою статті 83 Закону №606-XIV передбачено, що начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, визнати недійсним складений державним виконавцем акт, зобов`язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом. Керівник вищестоящого органу державної виконавчої служби у разі виявлення порушень вимог закону визначає їх своєю постановою та надає доручення начальнику відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, щодо проведення дій, передбачених частинами другою і третьою цієї статті (ч.4 ст.83 Закону №606-XIV). При цьому, пунктом 1 розділу ХІІ Інструкції № 512/5 визначено, що перевірити законність виконавчого провадження мають право, серед іншого, начальник відділу державної виконавчої служби - виконавче провадження, що перебуває (перебувало) на виконанні у цьому відділі. В рамках розгляду даної справи, судом ще в листопаді 2016 року встановлено протиправну бездіяльність державного виконавця Лубковича О.Р. щодо ненадіслання постанови від 10 березня 2016 року про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №686/20042/15-а, виданого 04 лютого 2016 року Хмельницьким міськрайонним судом Хмельницької області, постанови від 17 березня 2016 року про звернення стягнення на пенсію боржника та постанов від 17 березня 2016 року про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій та стягнення з боржника виконавчого збору, однак начальником Другого відділу Державної виконавчої служби у місті Хмельницькому Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) до даного часу не здійснено перевірки матеріалів виконавчого провадження № 50396780, що свідчить про нездійснення останнім належного контролю за діями державного виконавця Лубкович Р.О. при вченні виконавчих дій на виконання виконавчого листа №686/20042/15-а. Стосовно висновків суду першої інстанції в тій частині, що у начальника відділу не було підстав для перевірки законності виконавчого провадження, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до Закону України "Про виконавче провадження" та посадової інструкції начальника відділу ДВС, здійснення контролю за додержанням Відділом законодавства про виконавче провадження, правильністю, своєчасністю та повнотою вчинення виконавчих дій державними виконавцями, є прямим обов`язком начальника відділу Державної виконавчої служби у місті Хмельницькому Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький). Надаючи правову оцінку доводам позивача в частині визнання виконавчого листа №686/20042/15-а таким, що не підлягає виконанню, колегія суддів вказує на наступне. На обгрунтування даної позовної вимоги [PERSON] зазначено, що ухвала про поворот виконання судового рішення уже є виконавчим документом, а відтак виконавчий лист по справі виданий судом безпідставно, в зв`язку з чим, мав би бути повернутий державним виконавцем без виконання. Також, позивач звернула увагу, що стягнення за виконавчим листом від 04.02.2016 №686/20042/15-а, виданим на виконання ухвали Хмельницького міськрайонного суду від 20.10.2015 відбулося до виконання УПФУ в м.Хмельницькому раніше прийнятого рішення, тобто з останньої стягнуто кошти, які вона ще не отримала. Так, відповідно до ч.3 ст.373 КАС України, виконавчий лист, а у випадках, встановлених цим Кодексом,-ухвала суду є виконавчими документами. Виконавчий лист, ухвала мають відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом. Як вбачається з матеріалів справи, ухвала, на підставі якої було видано виконавчий лист №686/20042/15-а, винесена судом на підставі вимог ст.265 КАС України (в редакції, чинній на час прийняття ухвали апеляційним судом), яка регулює порядок повороту виконання судових рішень. За змістом частин першої, другої та п`ятої наведеної статті питання про поворот виконання судового рішення вирішує суд апеляційної чи касаційної інстанції, якщо, скасувавши судове рішення (визнавши його нечинним або таким, що втратило законну силу), він закриває провадження у справі, залишає позовну заяву без розгляду або відмовляє у задоволенні адміністративного позову чи задовольняє позовні вимоги у меншому розмірі. У випадках, встановлених частиною першою цієї статті, суд, ухвалюючи нове судове рішення, повинен зобов`язати позивача повернути відповідачеві безпідставно стягнене з нього за скасованим судовим рішенням або визначити інший спосіб і порядок здійснення повороту виконання. Суд розглядає заяву про поворот виконання у судовому засіданні з повідомленням осіб, які беруть участь у справі, і постановляє ухвалу, яку може бути оскаржено у загальному порядку. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає судовому розгляду. Поряд з цим, нормами КАС України не визначено, що ухвала про поворот виконання судового рішення є виконавчим документом та має відповідати вимогам виконавчого листа, а відтак є помилковим твердження [PERSON] , що у разі наявності такої ухвали виконавчий лист у справі не видається. Крім того, колегія суддів звертає увагу, що питання стосовно наявності чи відсутності підстав для повороту виконання рішення, в тому числі з`ясування тієї обставини чи відбулося стягнення коштів з органу пенсійного фонду за раніше прийнятим рішенням, мало б бути з`ясовано судом під час розгляду заяви про поворот виконання рішення, а не на стадії виконання судового рішення. На державного ж виконавця покладено обов`язок вжиття заходів, спрямованих на виконання виконавчого листа на підставі якого винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, а не перевірка виконання інших виконавчих листів. Однак, в межах розгляду даної справи, не може надаватись оцінка ухвалі суду від 20.10.2015. Також, колегія суддів звертає увагу, що [PERSON] не зазначено, яку норму закону порушено ДВС України здійснюючи поворот виконання постанови Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 28.10.2010 поза межами виконавчих проваджень ВП №29048029 та ВП № 290445831. З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог в частині визнання виконавчого листа, що виданий на виконання ухвали Хмельницького міськрайсуду від 20.10.2015 про поворот виконання рішення від 28.10.2010 у частині стягнення моральної шкоди в сумі 500 грн. недійсним та таким, що не підлягає виконанню, а також для визнання бездіяльності начальника Другого МВ ДВС Хмельницького МПУЮ в Хмельницькій області Джубаби Д.О. щодо нездійснення належного контролю за діями державного виконавця при здійсненні цим відділом виконавчих дій з повороту виконання постанови Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 28.10.2010 поза виконавчим провадженням ВП №29048029 та ВП № 290445831, що відноситься до повноважень і здійснюється УДВС Головного Управління юстиції і досі не виконане УПФУ в м.Хмельницькому в частині стягнення на користь [PERSON] індексації пенсійної виплати в сумі 88,49 грн. Стосовно задоволення позовної вимоги [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, колегія суддів вказує на слідуюче. Статтею 56 Конституції Українизакріплено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно достатті 1167 Цивільного кодексу України(далі -ЦК України) моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно з положеннямистатті 23 ЦК Україниособа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до пункту 3Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. За приписами пункту 5 вищезазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Аналогічний висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 21 серпня 2020 року у справі №665/49/13-а. Поряд з цим Верховний Суд у постанові від 25 червня 2020 року у справі №823/868/18 звернув увагу, що у практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (див. наприклад, Рисовський проти України, № 29979, п. 86, 89, від 20 жовтня 2011, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, п. 71, 22 листопада 2005). Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди. Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір. При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 3.19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силуст. 1173 ЦК Українишкода відшкодовується незалежно від вини відповідача - органу державної влади чи місцевого самоврядування, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (ч. 2ст. 77 КАС України). З огляду на характер правовідносин між людиною і державою (в особі органу державної влади чи органу місцевого самоврядування), з метою забезпечення реального та ефективного захисту прав людини, у справах адміністративного судочинства саме на суб`єкта владних повноважень-відповідача покладається тягар спростування факту заподіяння моральної шкоди та доведення неадекватності (нерозумність, несправедливість) її розміру, визначеного позивачем. Отже, зважаючи на вищевказані правові норми, враховуючи позицію Верховного Суду, висловлену у справах щодо стягнення моральної шкоди, а також той факт, що позивачу тривалий час довелося захищати своє право на отримання інформації у судовому порядку, що вимагало від нього фізичних і моральних зусиль, і відповідно, не могло не відобразитися на організації життя останньої, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для відшкодування [PERSON] , моральної шкоди. В той же час, у постанові від 05.12.2018 у справі № 210/5258/16-ц Велика Палата Верховного Суду зокрема зазначила, що сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у ч. 3 ст. 23 ЦК України критеріїв. Верховний Суд у постанові від 24 березня 2020 року у справі №818/607/17 вказав, що визначаючи співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам, суд повинен виходити із засад розумності та справедливості. З огляду на те, що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, суди першої та апеляційної інстанції, які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широку свободу розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди. Приймаючи рішення в частині стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із того, тривала боротьба [PERSON] за свої права виснажує її та завдає душевних страждань, що викликає у останньої знервованість, дискомфорт, почуття безперспективності витрачених зусиль і часу, зневіру в законності дій державних органів. Також судом враховано той факт, що позивач звернулась до суду з позовом у 2016 році, а рішення у справі ухвалюється в 2021 році, тобто для захисту своїх прав її знадобилось 5 років. Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в тій частині, що виходячи із засад розумності та справедливості розміру відшкодування спричиненого для позивача негативними наслідками, що полягає у душевних стражданнях, які остання зазнала у зв`язку з протиправними діями та бездіяльністю з боку відповідачів, необхідно стягнути з Другого відділу Державної виконавчої служби у місті Хмельницькому Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) моральну шкоду у розмірі 5000 грн. За таких обставин, апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню. Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. Колегія суддів також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору не в повному обсязі встановив фактичні обставини справи та не надав їм належної правової оцінки, а доводи апеляційної скарги позивача частково спростовують висновки суду першої інстанції та дають правові підстави для часткового скасування оскаржуваного судового рішення. У силу п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Згідно зі ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення зокрема є, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. За таких обставин, колегія суддів вважає, що необхідно частково скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти в цій частині нову постанову про часткове задоволення позову.

Результат розгляду: partial