Рішення адміністративного суду від 2022-05-26 00:00:00+03

У грудні 2021 року [PERSON] звернувся в суд із зазначеним позовом, в якому просив визнати протиправними дії Головного управління Національної поліції у Львівській області (далі - ГУ НП, відповідач-1) щодо притягнення його до адміністративної відповідальності, визнати протиправними дії поліцейського відділу поліції №3 (м. Пустомити) Львівського районного управління поліції №2 Головного управління Національної поліції у Львівській області рядового поліції Даціва Мар`яна Ігоровича (далі - поліцейський Даців М.І., відповідач-2), визнати протиправною та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення серії ЕАО №4690237 від 26.08.2021, а також стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів на його користь судові витрати у вигляді компенсації за відрив від звичайних занять у розмірі 2300 грн. Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 11.02.2022 позовні вимоги були задоволені частково. Скасовано оспорювану постанову, а справу про адміністративне правопорушення закрито. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 16.02.2022 позивачем були подані заява про ухвалення додаткового рішення в частині розподілу судових витрат та заява про компенсацію за відрив від звичайних занять. У поданих суду заявах позивач зазначає про необхідність стягнення з відповідача компенсації витрат за відрив від звичайних занять, оскільки він змушений був витратити значний обсяг особистого часу на опрацювання законодавчої бази, проведення аналізу судової практики, подачу позовної заяви, роздрук та копіювання документів. Також вказує, що затратив 62 години на підготовку та написання позовної заяви, її роздрук, виготовлення копій позовної заяви та процесуальних документів, долучених до позовної заяви, подання позовної заяви до суду, а також затратив час на явку до суду. Крім того, вказує, що вартість проїзду із с. Басівка до м. Львова складає 15 грн, що у рахуванням дороги в обидві сторони становить 30 грн. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 17.02.2022 у задоволенні заяви [PERSON] про ухвалення додаткового рішення було відмовлено. Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, [PERSON] подав апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить її скасувати та прийняти додаткову постанову, якою стягнути з ГУ НП на його користь судові витрати у вигляді компенсації за відрив від звичайних занять у розмірі 2652,57 грн та 1500 грн відповідно. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що ним 17.01.2022 було подано заяву, у якій він повідомив суд першої інстанції про те, що на протязі п`яти днів після ухвалення рішення ним будуть подані відповідні розрахунки та належні докази на підтвердження понесених судових витрат. Проте, суд першої інстанції не взяв до уваги надані ним докази та відмовив у задоволенні його заяви. Відповідач не скористався правом подачі відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк. Особливості розгляду справ про притягнення до адміністративної відповідальності визначені в статті 286 Кодексу адміністративного судочинства України, а порядок повідомлення їх учасників ст. 268 цього ж Кодексу, відповідно до якої учасник справи вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи з моменту направлення такого повідомлення працівником суду про що останній робить відмітку у матеріалах справи, та (або) з моменту оприлюднення судом на веб-порталі судової влади України відповідної ухвали про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду. Неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій. За відсутності сторін, на підставі ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. При цьому, колегія суддів не вбачає підстав для відкладення судового засідання та вважає за можливе провести апеляційний розгляд за відсутності сторін. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржувану ухвалу скасувати та прийняти постанову, якою частково задовольнити заяву позивача про розподіл судових витрат, виходячи з наступного. Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що надані позивачем докази не підтверджують зазначених у заяві обставин. Також суд вказав, що розмір заявлених позивачем судових витрат у вигляді компенсації за відрив від звичайних занять є недоведеним та не підтвердженим належними, достатніми та допустимими доказами. Проте, колегія суддів вважає, що до висновків про відмову у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення у повному обсязі, суд першої інстанції дійшов з неповним з`ясуванням усіх обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм процесуального права та вважає за необхідне вказати наступне. Пунктом третім частини першої статті 252 КАС України передбачено, що суд, який ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Частиною першою статті 139 КАС України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Частиною шостою цієї статті визначено, що у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (абз.1 ч.7 ст.139 КАС України). При цьому, колегія суддів наголошує, що такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (абз.2 ч.7 ст.139 КАС України). За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (абз.3 ч.7 ст.139 КАС України). Частиною дев`ятою статті 139 КАС України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись. Згідно ч.1 ст.132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.3 ст.132 КАС України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати : 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи. Відповідно до ч.2 ст.135 КАС України, витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла, несуть сторони. Частиною другою цієї статті передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, та її законному представнику сплачується іншою стороною компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно до розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно до розміру мінімальної заробітної плати. Граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їхніх законних представників, що пов`язані із прибуттям до суду, встановлюється Кабінетом Міністрів України (ч.3 ст.135 КАС України). Відповідно до п.2, 3 додатку до постанови Кабінету Міністрів України №590 від 27.04.2006 «Про граничні розміри компенсації витрат, пов`язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» (далі - Постанова №590), за втрачений заробіток - стороні, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, її представникові у зв`язку з явкою до суду обчислюється за кожну годину пропорційно до середньої заробітної плати особи, розрахованої відповідно до абзацу третього пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995. Загальний розмір виплати не може перевищувати суму, розраховану за відповідний час виходячи із трикратного розміру мінімальної заробітної плати. За відрив від звичайних занять - стороні, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, її представникові у зв`язку з явкою до суду граничний розмір компенсації обчислюється пропорційно до розміру мінімальної заробітної плати особи і не може перевищувати її розмір, обчислений за фактичні години відриву від звичайних занять. Згідно п.5 додатку до Постанови №590, витрати пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту та за наймання житла - стороні, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, та її представникові, а також свідкам, спеціалістам, перекладачам та експертам не можуть перевищувати встановлені законодавством норми відшкодування витрат на відрядження. Колегія суддів зазначає, що позивачем до заяви про ухвалення додаткового рішення були додані квитки на проїзд маршрутним автобусом на загальну суму 30 грн, які суд апеляційної інстанції вважає належними та допустимими докази, оскільки протилежного відповідач суду не довів. Відтак, витрати позивача на переїзд до Галицького районного суду м. Львова (з урахуванням дороги в обидва боки) у розмірі 30 грн підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань ГУ НП на його користь. Вказана обставина не була врахована судом при вирішенні питання розподілу судових витрат. Разом з тим, позивач не надав доказів в обґрунтування компенсації за відрив від звичайних занять, зокрема, у поданій суду заяві не навів, що звичайні заняття були ним заплановані та не здійснені у зв`язку з підготовкою процесуальних документів (підготовка, написання, друк, виготовлення копій та подача позовної заяви). Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 17.01.2020 по справі №818/40/17, від 06.10.2021 по справі №520/18321/2020. При цьому, колегія суддів зазначає, що позивач у заяві лише констатував, що витратив відповідну кількість часу у зв`язку з явкою до суду, загальний час перебування в судових засіданнях та підготовку відповідних документів, не навівши, який саме вид занять він позбавлений був виконувати у зв`язку з ініціюванням оскарження рішення суб`єкта владних повноважень у судовому порядку. Таким чином, вимога позивача про компенсацію йому за відрив від звичайних занять не підлягає до задоволення.

Результат розгляду: partial