Рішення адміністративного суду від 2022-11-22 00:00:00+02

в грудні 2021 року [PERSON] звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Житомирській області про визнання протиправними та скасування вимог. Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 26 липня 2022 року позов задоволено частково, а саме: - визнано протиправними та скасовано вимогу Головного управління ДПС у Житомирській області від 24.02.2021 № Ф-234071-51 та вимогу від 08.12.2021 № Ф-234071-51 в частині нарахування [PERSON] боргу з єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 35588,74 грн.; - в задоволенні інших позовних вимог відмовлено; Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. \~ В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору. Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України.\~ \~\~\~ Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що [PERSON] був фізичною особою-підприємцем в період з 2006 по листопад 2021 року та перебував на загальній системі оподаткування. Вказані обставини визнаються Позивачем та підтверджуються дослідженими судом обліковими даними з інформаційної системи "Податковий блок" (інтегрованої картки платника). Позивач відповідно до положень пункту 4 частини першої статті 4 Закону N 2464-VI протягом вказаного періоду був платником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Відповідачем були винесені Позивачу оскаржувані податкова вимога від 24.02.2021 № Ф-234071-51 про заборгованість з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на суму 37788,74 грн. та податкова вимога від 08.12.2021 № Ф-234071-51 про заборгованість з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на суму 50768,74 грн. , в тому числі: - за весь 2017рік в сумі 8448,00грн. (термін сплати 09.02.2018року); - за січень-березень 2018року в сумі 2457,18грн. (термін сплати 19.04.2018року); - за квітень-червень 2018року в сумі 2457,18грн. (термін сплати 19.07.2018року); - за липень-вересень 2018року в сумі 2457,18грн. (термін сплати 19.10.2018року); - за жовтень-грудень 2018року в сумі 2457,18грн. (термін сплати 21.01.2019року); - за січень-березень 2019року в сумі 2754,18грн. (термін сплати 19.04.2019року); - за квітень-червень 2019року в сумі 2754,18грн. (термін сплати 19.07.2019року); - за липень-вересень 2019року в сумі 2754,18грн. (термін сплати 21.10.2019року); - за жовтень-грудень 2019року в сумі 2754,18грн. (термін сплати 21.01.2020року); - за січень-лютий 2020року в сумі 2078,12грн. (термін сплати 21.04.2020року); - за червень 2020року в сумі 1039,06грн. (термін сплати 20.07.2020року); - за липень-вересень 2020року в сумі 3178,12грн. (термін сплати 19.10.2020року); - за жовтень-листопад 2020року в сумі 2200,00грн. (термін сплати 19.01.2021року); - за грудень 2020 на суму 1100,00 грн. (термін сплати 06.10.2021року); - за 2021рік в сумі 11880,00грн. (термін сплати 03.11.2021року). Загальна сума недоїмки з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування з терміном сплати 19.01.2021року становила 37788,74 грн. Загальна сума недоїмки з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування з терміном сплати 03.11.2021року становила 50768,74 грн. Вказані обставини слугували підставою для звернення позивача з позовом до суду. Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувана вимога Головного управління ДПС у Житомирській області від 24.02.2021 № Ф-234071-51 та вимога від 08.12.2021 № Ф-234071-51 в частині нарахування [PERSON] боргу з єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 35588,74 грн. винесені без врахування всіх обставин у справі, не на підставі вимог чинного законодавства, а тому є протиправними та підлягають скасуванню. В той же час, позивачем 06.10.2021року шляхом подання звіту №41297995 за 2020 рік та звіту №41300999 за 2021 рік самостійно визначено зобов`язання зі сплати єдиного внеску відповідно за грудень 2020 на суму 1100,00 грн. та за 2021рік в сумі 11880,00 грн. Вказані кошти в установлені строки позивачем не були сплачені, що правомірно стало підставою для винесення податкової вимоги від 08.12.2021 № Ф-234071-51 в частині самостійно визначених платником зобов`язань на загальну суму 12980,00грн. Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції по суті спору, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.\~ \~\~\~\~ Спірні правовідносини між сторонами по даній справі щодо забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умов та порядку його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, регулюються правовими нормами Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 8 липня 2010року N 2464-VI (надалі - Закон N 2464-VI), що були чинні на день виникнення таких відносин. За приписами ч.2 ст.6 Закону N 2464-VI позивач як платник єдиного внеску зобов`язаний, окрім іншого, своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок, та подавати звітність та сплачувати до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування. У разі надсилання звітності поштою вона вважається поданою в день отримання відділенням поштового зв`язку від платника єдиного внеску поштового відправлення із звітністю. Відповідно до абзацу третього пункту 2 розділу III Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 14 квітня 2015 року N 435 (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 15 травня 2018 року N 511), Позивач формує та подає до органів доходів і зборів Звіт сам за себе один раз на рік до 10 лютого року, що настає за звітним періодом. Звітним періодом є календарний рік. Звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску подається за формою N Д5 згідно з додатком 5 до цього Порядку. Фізичні особи - підприємці, які обрали загальну систему оподаткування до вказаного звіту долучають таблицю "2. Нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування фізичними особами - підприємцями, які обрали загальну систему оподаткування". Відповідно до вимог частини першої статті 7 Закону N 2464-VI для платників, зазначених в частині першій статті 4 цього Закону, які обрали загальну систему оподаткування, нарахування єдиного внеску здійснюється на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску. В розумінні вимог ч.8 ст.9 Закону N 2464-VI позивач з 01.01.2017року був зобов`язаний сплачувати такий нарахований єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок. Невиконання позивачем вказаних вимог призводило до автоматичного щоквартального донарахування єдиного внеску в розмір мінімального страхового внеску. Як зазначено в дослідженій судом інтегрованій картці позивача як платника єдиного внеску, та у відзиві відповідача на позов, така заборгованість позивача з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 2017 року по листопад 2020 року становить 35588,74 грн., виходячи із мінімального розміру такого внеску на спірні періоди. \~ За приписами ч.4 ст.25 Закону N 2464-VI орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску вимогу лише на суму недоїмки. Порядок стягнення заборгованості зі сплати єдиного внеску визначено Інструкцією про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 N 449 (далі - Інструкція N 449). Відповідно до пункту 3 розділу VI Інструкції N 449, фіскальні органи надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), окрім іншого, якщо платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску. За змістом пункту 4 розділу VI Інструкції N 449 вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи фіскального органу. Аналіз змісту вищенаведених норм свідчить про те, що вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи фіскального органу платника у випадку, зокрема, якщо такий платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску. Недоїмкою ж є сума єдиного внеску, своєчасно не сплачена у строки, встановлені Законом. Водночас, судом встановлено та не заперечується відповідачем, що позивач протягом спірного періоду, а саме у період з травня 2015 року по червень 2017 року працював у ФОП [PERSON] на посаді водія автобуса. У період з червня 2017 року по березень 2018 року позивач працював у ТОВ "Савтранс" на посаді водія автобуса. З квітня 2018 року по 28 грудня 2018 року позивач працював на посаді водія автобуса у ТОВ "Залізний пегас". У період з 28 грудня 2018 по 08 грудня 2020 року позивач відбував покарання у вигляді позбавлення волі, тому у цей період здійснювати підприємницьку діяльність фізично не мав можливості, а тому і сплачувати ЄСВ. З 12 грудня 2020 року по сьогоднішній день працює на посаді і водія автотранспортних засобів у ФОП [PERSON] . Із заробітної плати позивача роботодавці систематично сплачували єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Вказані обставини визнаються сторонами, а тому в розумінні вимог ч.1 ст.78 КАС України не доказуються. Відповідач не врахував, що відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця Законом N 2464-VI не врегульовано. Так, необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати. Метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. Наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності. З огляду на предмет спору у даній справі та вищевикладені висновки, шляхом системного тлумачення наведених норм права, Верховний Суд у постанові від 04.12.2019року у справі №440/2149/19 сформулював правовий висновок, відповідно до якого особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем. Інше тлумачення, на думку Верховного Суду, норм Закону N 2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску. А відтак, судом першої інстанції правомірно зазначено, що позивач не був зобов`язаний сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу за період з 2017 року по листопад 2020 року в розмірі 37788,74 грн. Відтак, оскаржувана вимога Головного управління ДПС у Житомирській області від 24.02.2021 № Ф-234071-51 та вимога від 08.12.2021 № Ф-234071-51 в частині нарахування [PERSON] боргу з єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 35588,74 грн. винесені без врахування всіх обставин у справі, не на підставі вимог чинного законодавства, а тому є протиправними та підлягають скасуванню. При цьому, про оскаржувану вимогу від 24.02.2021 № Ф-234071-51 позивачу стало відомо лише 18.09.2021року. Належних доказів вручення позивачу оскаржуваної вимоги до 18.09.2021року відповідачем суду не надано. Відтак, позивачем не порушено строків звернення до суду з даним позовом. Таким чином, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог. Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. \~\~\~\~\~

Результат розгляду: denied