Рішення адміністративного суду від 2022-07-05 00:00:00+03

Публічне акціонерне товариство "Центренерго" (далі - позивач) звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва із позовною заявою до Департаменту державної виконавчої Міністерства юстиції України (далі - відповідач), в якому просить визнати протиправними та скасувати постанови: - від 24.10.2019 ВП №30391853 про поновлення вчинення виконавчих дій; - від 24.10.2019 ВП №30391853 про стягнення виконавчого збору; - від 30.10.2019 ВП №60444139 про відкриття виконавчого провадження. Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 16.04.2020 відмовлено у відкритті провадження в частині позовних вимог про визнання протиправною та скасування постанови від 24.10.2019 ВП №30391853 про поновлення вчинення виконавчих дій. Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 16.04.2020 відкрито провадження у справі щодо визнання протиправними та скасування постанов державного виконавця від 24.10.2019 ВП №30391853 про стягнення виконавчого збору та від 30.10.2019 ВП №60444139 про відкриття виконавчого провадження. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 грудня 2021 року адміністративний позов було задоволено. Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив суд апеляційної інстанції його скасувати, прийняти нову постанову якою відмовити у задоволенні позову. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, які з`явились в судове засідання, дослідивши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У відповідності до статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Як вірно встановлено судом першої інстанції, старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби 15.12.2011 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 30391853 по примусовому виконанню наказу Господарського суду м. Києва № 37/314 від 17.12.2008 про стягнення із ПАТ «Центренерго» на користь Державного агентства резерву України суми у розмірі 15153254,49 грн. Старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби 20.02.2013 винесено постанову про зупинення виконавчого провадження ВП № 30391853 на підставі ухвали Господарського суду м. Києва по справі про банкрутство ПАТ «Центренерго» № 15/76-6-43/624-6 від 28.01.2013, якою зупинено примусове виконання наказу Господарського суду м. Києва №37/314 від 17.12.2008. В рамках процедури погашення заборгованості згідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу», основна сума боргу 11557068,04 грн. була погашена. Між ПАТ «Центренерго» (Боржник) та Державним агентством резерву України (Стягувач) 27.07.2018 укладено мирову угоду у процесі виконання рішення Господарського суду м. Києва від 13.10.2008 по справі № 37/314 на умовах розстрочення залишку заборгованості 3596186,45 грн. (396921,42 грн. - 3% річних, 3199265,03 грн. - інфляційні втрати) строком на 24 місяці. Господарським судом м. Києва ухвалою від 08.11.2018 у справі № 37/314 затверджено мирову угоду у процесі виконання рішення Господарського суду м. Києва від 13.10.2008 на умовах розстрочення залишку боргу на 24 місяці. На підтвердження виконання умов мирової угоди затвердженої судом, позивачем надано копії платіжних доручень № 5453 від 20.12.2018 р., № 236 від 18.01.2019 р., № 708 від 20.02.2019 р., № 1080 від 20.03.2019 р., № 1519 від 19.04.2019 р., № 1996 від 20.05.2019 р., №2307 від 20.06.2019 р., № 2622 від 22.07.2019 р., № 3013 від 15.08.2019 р„ № 3426 від 17.09.2019 р., № 3989 від 17.10.2019 р. Всього у відповідності до умов мирової угоди, станом на 17.10.2019 р. погашено 1648252,10 грн. та залишок заборгованості складає 1947934,35 грн.) З матеріалів справи вбачається, що Державною виконавчою службою 24.10.2019 винесено постанову про поновлення вчинення виконавчих дій ВП № 30391853 по примусовому виконанню наказу Господарського суду м. Києва № 37/314 від 17.12.2008. Головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України 24.10.2019 винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 30391853 по примусовому виконанню наказу Господарського суду м. Києва № 37/314 від 17.12.2008 у зв`язку із затвердженням мирової угоди. Головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України 24.10.2019 винесено постанову ВП № 30391853 про стягнення із ПАТ «Центренерго» виконавчого збору у розмір 359618,65 грн. Виконавчий збір у розмірі 10% нарахований Державною виконавчою службою на суму боргу, що зазначена в ухвалі Господарського суду м. Києва № 37/314 від 08.11.2018 про затвердження мирової угоди (3596186,45 грн./100*10). Головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України 30.10.2019 винесено постанову ВП № 60444139 про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання постанови ВП№ 30391853 від 24.10.2019 про стягнення виконавчого збору. Не погоджуючись з такими діями відповідача позивач звернувся з даним позовом до суду. Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне. Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. В силу статей 1, 5 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, законами та нормативно-правовими актами. Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких установлюються Законом України від 02 червня 2016 року № 1403-VIII «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (далі - Закон № 1403-VIII). Згідно з статтею 10 Закону № 1404-VIII заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом. Відповідно до частини першої статті 18 Закону № 1404-VІІІ виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 26 Закону № 1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення. Частиною п`ятою вказаної статті встановлено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону. Відповідно до частин першої та другої статті 27 Закону № 1404-VІІІ виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом. Згідно з частиною п`ятою статті 27 Закону № 1404-VIII виконавчий збір не стягується: 1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; 2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»; 4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; 5) у разі виконання рішення приватним виконавцем; 6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом. Також частиною дев`ятою вказаної статті передбачено, що виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження. За приписами частини третьої статті 40 Закону № 1404-VІІІ у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом. Як вбачається з матеріалів справи, спір у даній справі стосується винесення державним виконавцем постанови про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні у разі закінчення виконавчого провадження з підстави, передбаченої пунктом 2 частини 1 статті 39 цього Закону (виконавче провадження підлягає закінченню у разі затвердження судом мирової угоди, укладеної сторонами у процесі виконання рішення). Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (далі - Інструкція), розробленою відповідно до законів № 1403-VIII і № 1404-VIII, визначено окремі питання організації виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб), що відповідно до Закону № 1404-VIII підлягають примусовому виконанню. Положення цієї Інструкції слід розглядати як такі, що прийняті відповідно до вимог вказаних законів, та такі, що не можуть їм суперечити, у тому числі встановлювати нові вимоги, які прямо не передбачені законами, на виконання яких ця Інструкція затверджена. Як зазначалось, частина друга статті 27 Закону № 1404-VIII передбачає, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом. При цьому пункт 21 розділу ІІІ Інструкції встановлює, що у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону № 1404-VІІІ, результати виконання, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені частиною першою статті 40 вказаного Закону. При закінченні виконавчого провадження, поверненні виконавчого документа стягувачу виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження копію виконавчого документа, а на виконавчому документі ставить відповідну відмітку, у якій зазначаються підстава закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа з посиланням на відповідну норму Закону, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця. Відмітка на виконавчому документі засвідчується підписом виконавця та скріплюється печаткою. Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що у постанові про закінчення виконавчого провадження виконавець вказує результати виконання (суму, яку фактично стягнуто), а на виконавчому документі робить відповідну відмітку щодо залишку нестягнутої суми та суми стягнутого виконавчого збору. Відтак законодавець, передбачивши зазначені дії виконавця, встановив, що виконавчий збір стягується лише з фактично стягнутої на користь стягувача суми за виконавчим листом. За таких обставин Верховний Суд у своїй постанові по аналогічній справі №640/22392/19 дійшов висновку, що при стягненні виконавчого збору без реального стягнення суми боргу з боржника у разі закінчення виконавчого документа стягувачу за його заявою створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду. Крім того, відповідно до статті 13 Закону № 1403-VIII заробітна плата працівника органу державної виконавчої служби складається з посадового окладу, премії, доплати за ранг та надбавки за вислугу років, винагороди, а також інших надбавок згідно із законодавством. Порядок виплати та розміри винагород працівникам органів державної виконавчої служби встановлюються Кабінетом Міністрів України. Перегляд механізму визначення винагороди виконавців з метою стимулювання зростання рівня реального виконання судових рішень (як однієї із необхідних умов підвищення ефективності виконавчого провадження) запроваджено Стратегією реформування судоустрою, судочинства та суміжних правових інститутів на 2015-2020 роки, схваленою Указом Президента України від 20 травня 2015 року № 276/2015. Кабінет Міністрів України постановою від 08 вересня 2016 року № 643 затвердив Порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця (далі - Порядок), що визначає механізм виплати винагород державним виконавцям, а також розміри винагород державних виконавців і основної винагороди приватного виконавця. Відповідно до пункту 2 Порядку у разі фактичного виконання (повного або часткового) виконавчого документа майнового характеру державним виконавцям, визначеним у частині першій статті 7 Закону № 1403-VIII, виплачується винагорода у такому розмірі: - 2 відсотки стягнутої суми або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом, але не більше 200 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року, - державному виконавцю, на виконанні у якого перебував (перебуває) виконавчий документ; - 0,5 відсотка стягнутої суми або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом, але не більше 200 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року, - керівнику органу державної виконавчої служби та його заступникам, яким безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Згідно з положеннями пункту 4 Порядку фактичним виконанням вважається виконання рішення за виконавчим документом майнового характеру в повному обсязі або частково в порядку, встановленому Законом № 1404-VIII, якщо за таким документом стягнуто виконавчий збір та витрати, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення виконання рішення. Відповідно до пункту 6 Порядку для виплати винагороди державний виконавець, на виконанні у якого перебував (перебуває) виконавчий документ, подає заяву, в якій зазначаються: реквізити виконавчого документа; номер виконавчого провадження в автоматизованій системі виконавчого провадження; повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника; категорія стягнення за виконавчим документом; розмір стягнутого виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, реквізити платіжних доручень; перелік виконавчих дій та строки їх проведення; розрахунок належної до виплати винагороди; відомості про дотримання критеріїв. Аналіз наведених вище норм Порядку свідчить про те, що у разі фактичного виконання виконавчого документа майнового характеру у повному обсязі або частково державному виконавцю виплачується винагорода у відсотковому співвідношенні від стягнутої суми або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом, якщо за таким виконавчим документом стягнуто виконавчий збір та витрати, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення виконання рішення. Як було встановлено вище, ухвалою Господарського суду м. Києва по справі про банкрутство ПАТ «Центренерго» № 15/76-6-43/624-6 від 28.01.2013 було зупинено примусове виконання наказу Господарського суду м. Києва №37/314 від 17.12.2008. В подальшому, ухвалою Господарського суду м. Києва від 08.11.2018 у справі № 37/314 затверджено мирову угоду у процесі виконання рішення Господарського суду м. Києва від 13.10.2008 на умовах розстрочення залишку боргу на 24 місяці. 24.10.2019 винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №30391853 по примусовому виконанню наказу Господарського суду м. Києва № 37/314 від 17.12.2008 у зв`язку із затвердженням мирової угоди. При цьому, як вірно встановлено судом першої інстанції, державний виконавець не проводив виконавчих дій та не стягував у примусовому порядку майнові права стосовно виконання наказу Господарського суду м. Києва № 37/314 від 17.12.2008 та не міг виконувати жодних дій в силу ухвали суду від 28.01.2013, якою було зупинено примусове виконання виконавчого документу. Крім того, колегія суддів зауважує, що ухвала Господарського суду м. Києва від 08.11.2018, якою затверджено мирову угоду, є виконавчим документом, в якому визначено нові строки виконання зобов`язання у позивача по здійсненню оплати перед Державним агентством резерву України та фактично реструктуризовано частину заборгованості, яка не була сплачена товариством. Зі змісту вищевказаної ухвали вбачається, що сторони врегулювали порядок та строки виконання рішення суду. При цьому, згідно Мирової угоди, сторони дійшли згоди, що боржник зобов`язується погасити залишок заборгованості у розмірі 3596186,45 грн. протягом 24 місяців. На підтвердження виконання умов мирової угоди затвердженої судом, позивачем надано копії платіжних доручень № 5453 від 20.12.2018 р., № 236 від 18.01.2019 р., № 708 від 20.02.2019 р., № 1080 від 20.03.2019 р., № 1519 від 19.04.2019 р., № 1996 від 20.05.2019 р., №2307 від 20.06.2019 р., № 2622 від 22.07.2019 р., № 3013 від 15.08.2019 р„ № 3426 від 17.09.2019 р., № 3989 від 17.10.2019 р. Всього у відповідності до умов мирової угоди, станом на 17.10.2019 р. погашено 1648252,10 грн. та залишок заборгованості складає 1947934,35 грн. При цьому, як вбачається зі змісту спірної постанови, Державна виконавча служба фактично нарахувала 10% виконавчого збору на усю суму, яка була визначена сторонами у мировій угоді. Відтак, з наведеного вбачається, що відповідачем було визначений виконавчий збір навіть з тієї частини коштів, строк до сплати яких ще не настав. Таким чином, у державного виконавця не було підстав для стягнення виконавчого збору в тому розмірі, який визначений у спірній постанові, а отже, така постанова не відповідає вимогам статті 27 Закону № 1404-VIII та підлягає скасуванню. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 2540/3203/18. З урахуванням того, що підставою для прийняття державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження була постанова про стягнення виконавчого збору, яка визнана протиправною і скасована, постанова про відкриття виконавчого провадження також є протиправною і її належить скасувати. Щодо решти аргументів сторін, суд звертає увагу, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року). Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було правильно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, правильно застосовано норми матеріального та процесуального права. У зв`язку з цим суд вважає необхідним апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Результат розгляду: denied