Рішення адміністративного суду від 2022-05-11 00:00:00+03

ФОП [PERSON] звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління ДПС у Житомирській області, в якому, з урахуванням уточненої позовної заяви, просив суд визнати протиправними дії, встановити, що зерносховище і будівлі та споруди, які використовуються як зерносховища, не є об`єктом для нарахування податку та скасувати податкові повідомлення-рішення і податкову вимогу, а саме: - за 2019 рік ППР №0116641-5113-0608 від 20.05.2019 на суму 16142,93 грн; ППР №0116642-5113-0608 від 20.05.2019 на суму 3157,10 грн; - за 2020 рік ППР №0037823-5133-0608 від 01.04.2020 на суму 7077,41 грн; ППР №0037822-5133-0608 від 01.04.2020 на суму 36188,26 грн; - за 2021 рік ППР №0210487-2406-0608 від 28.04.2021 на суму 7342,69 грн, усього 50608,36 грн; ППР №0210486-2406-0608 від 28.04.2021 на суму 37544,70 грн, усього 80810,37 грн; - податкову вимогу від 09.02.2021 №2234-13 на суму 43265,67 грн. Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2021 року в задоволенні позовних вимог відмовлено. Не погоджуючись з даним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що зерносховище, яке перебуває у \~його володінні, не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно відповідно до підпункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, тому прийняті відповідачем податкові повідомлення та податкова вимога є незаконними та підлягають скасуванню. Позивач стверджує, що є сільгоспвиробником, який займається вирощуванням, зберіганням та реалізацією зерна, відповідно до правил додержання сівозмін, а тому є тією категорією сільгоспвиробників, які за ст.266 Податкового кодексу України не сплачують (звільнені законом від сплати) податку за нерухоме майно. 16.03.2022 до суду надійшло клопотання позивача про призначення у справі судово-економічної експертизи. Позивач просив поставити перед експертом наступні питання: 1. Чи підтверджуються документально підстави для нарахування податку на нерухоме майно фізичної особи-підприємця [PERSON] за 2019 рік в сумі 19 300,03 грн, за 2020 рік в сумі 43 265,67 грн, за 2021 рік в сумі 131 418,73 грн? 2. Чи підтверджується документально спричинення збитків Державному бюджету України несплатою податку на нерухоме майно \~ФОП [PERSON] \~за 2019 рік в сумі 19 300,03 грн, за 2020 рік в сумі 43 265,67 грн, за 2021 рік в сумі 131 418,73 грн? Розглянувши заявлене клопотання, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для його задоволення, з наступних підстав. Відповідно до ч.2 ст. 101 КАС України предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права. Суд встановив, що питання, які позивач пропонує для експертного дослідження, не стосуються \~предмету цього спору, оскільки позивачем не оспорюється розмір сум нарахованого відповідачем податку на нерухоме майно. Водночас, доведенню підлягає факт наявності або відсутності у позивача статусу виробника сільськогосподарської продукції. Відтак, відповіді експерта в галузі економіки на запропоновані позивачем питання не впливатимуть на підтвердження або спростування наявності у позивача статусу виробника сільськогосподарської продукції. Тому, суд дійшов висновку про необґрунтованість заявленого клопотання та відсутність підстав для його задоволення. В судовому засіданні \~позивач підтримав доводи апеляційної скарги та просив суд задовольнити її. Представник відповідача заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив суд залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне. Судом першої інстанції встановлено, що відповідачем сформовано та направлено на адресу позивача наступні податкові повідомлення рішення, якими позивачу визначено суму податкового зобов`язання зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості: - за 2019 рік: ППР №0116641-5113-0608 від 20.05.2019 на суму 16142,93 грн; ППР №0116642-5113-0608 від 20.05.2019 на суму 3157,10 грн (а.с.37-38); - за 2020 \~рік: ППР №0037823-5133-0608 від 01.04.2020 на суму 7077,41 грн; ППР №0037822-5133-0608 від 01.04.2020 на суму 36188,26 грн (а.с.39-40); - за 2021 рік: ППР №0210487-2406-0608 від 28.04.2021 на суму 7342,69 грн, усього 50608,36 грн; ППР №0210486-2406-0608 від 28.04.2021 на суму 37544,70 грн, усього 80810,37 грн (а.с.41-42); 09.02.2021 відповідачем сформовано податкову вимогу від 09.02.2021 №2234-13 про сплату податкового боргу на суму 43265,67 грн. Не погоджуючись із вказаними рішеннями та вимогою, вважаючи їх протиправними, позивач звернувся до суду з цим позовом. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що з матеріалів справи не встановлено, що ФОП [PERSON] є сільськогосподарським товаровиробником, тому він не може скористатись пільгою, встановленою підпунктом «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України. Колегія суддів Сьомого апеляційного адміністративного суду за результатом апеляційного розгляду справи не погоджується з висновками суду першої інстанції. Оцінюючи спірні правовідносини та доводи апеляційної скарги, \~суд враховує наступне. Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів врегульовані положеннями Податкового кодексу України, який підлягає застосуванню у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин. Відповідно до підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України \~платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та нежитлової нерухомості. Згідно з підпунктом 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка. Підпунктом 266.2.2 пункту266.2 статті266 ПК України визначено перелік об`єктів нерухомого майна, які не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. При цьому, виходячи із системного тлумачення вищевказаної норми ПК України зауважити, що законодавець у кожному буквеному пункті (від "а" до "л") передбачив конкретні умови, за наявності яких нерухомість не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Кожен з визначених підпунктом 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України буквених пунктів має прив`язку або до статусу суб`єкта, який володіє такою нерухомістю. Згідно з пунктом "ж" підпункту266.2.2. пункту 266.2 статті 266 ПК України не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності. Отже, у підпункті «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України законодавцем використано правову конструкцію, яка передбачає одночасно дві умови для звільнення об`єкта нерухомості від оподаткування податком на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, а саме: 1) суб`єкт, який володіє об`єктами нерухомості повинен бути сільськогосподарським товаровиробником; 2) об`єкт нерухомості (будівля, споруда) повинен використовуватись безпосередньо у сільськогосподарській діяльності такого сільськогосподарського товаровиробника. Поняття ж "сільськогосподарський товаровиробник" визначено підпунктом 14.1.235 пункту 14.1 статті 14, згідно з яким це юридична особа незалежно від організаційно-правової форми, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власновиробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання. Водночас, у підпункті 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 АК України зазначено, що визначення сільськогосподарського товаровиробника встановлено виключно для цілей глави 1 "Спрощена система оподаткування, обліку та звітності" розділу XIV цього Кодексу "Спеціальні податкові режими", до якої віднесено четверту групу - сільськогосподарські товаровиробники. Таким чином, визначення "сільськогосподарський товаровиробник", яке міститься у підпункті 14.1.235. пункту14.1 статті14 ПК України, застосовується виключно для цілей глави розділу ХІV цього Кодексу "Спрощена система оподаткування, облік та звітність", що прямо визначено вказаним підпунктом. Отже, до спірних правовідносин щодо сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, дане визначення не застосовується, оскільки вказаний податок відноситься до розділу ХІІ "Податок на майно". Відповідно до пунктів 5.2,5.3 статті 5 ПК України у разі якщо поняття, терміни, правила та положення інших актів суперечать поняттям, термінам, правилам та положенням цього Кодексу, для регулювання відносин оподаткування застосовуються поняття, терміни, правила та положення цього Кодексу. Інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами. Визначення поняття «сільськогосподарський товаровиробник» також міститься у статті 1 Закону України «Про стимулювання розвитку сільського господарства на період 2001 - 2004 років», під яким мається на увазі фізична або юридична особа, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції, переробкою власновиробленої сільськогосподарської продукції та її реалізацією. Крім того, законодавцем з метою визнання осіб такими, що займаються сільськогосподарською діяльністю, вживається також поняття «виробники сільськогосподарської продукції». Згідно з абзацом другим статті 1 Закону України «Про сільськогосподарський перепис» (зі змінами та доповненнями) виробники сільськогосподарської продукції - це сільськогосподарські товаровиробники, фізичні особи (у тому числі домогосподарства, фізичні особи, що здійснюють діяльність, пов`язану з веденням особистого селянського господарства, самозайняті особи у сфері сільського господарства), які займаються сільськогосподарською діяльністю. Значно змістовнішим є визначення, надане Законом України від 24.06.2004 року № 1877-IV «Про державну підтримку сільського господарства України», згідно з яким сільськогосподарський товаровиробник - юридична особа незалежно від організаційно-правової форми або фізична особа - підприємець, основною діяльністю якої є виробництво сільськогосподарської продукції та/або розведення, вирощування, вилов риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробка на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власновиробленої сировини на давальницьких умовах, а також здійснення операцій з її постачання, причому в такій діяльності питома вага вартості сільськогосподарських товарів/послуг становить не менше 75 відсотків вартості всіх товарів/послуг, поставлених протягом попередніх 12 послідовних звітних податкових періодів сукупно. З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що товарна сільськогосподарська продукція - це продукція сільськогосподарського виробництва, призначена для реалізації. Товарність сільськогосподарського виробництва прямо пов`язується з виробництвом продукції як товару, тобто кінцевою метою такої діяльності є відчуження сільськогосподарської продукції власного виробництва. Таким чином, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що відсутність в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань інформації щодо здіснення [PERSON] певних видів сільськогосподарської діяльності (згідно КВЕД) є беззаперечним доказом того, що позивач не може вважатись сільськогосподарським товаровиробником для цілей застосування положень пункту "ж" підпункту 266.2.2. пункту 266.2 статті 266 ПК України. З матеріалів справи встановлено, що у власності [PERSON] знаходяться земельні ділянки з цільовим призначенням \~"ведення особистого селянського господарства" розміром 1,0000 га та 4,0157 \~га, що підтверджується Державними актами на право власності на земельні ділянки (а.с.11,12). \~Крім того, відповідно до Свідоцтв про право власності у власності [PERSON] перебуває будівля зерносховища, комора цегляна, навіс, будівля млина, кімнати мельника, дві комори (а.с. 14,16,17). Згідно з Актом обстеження об`єктів нерухомого майна від 05.08.2020 усі вищезазначені приміщення використовуються для зберігання зернових культур та кормів для тварин та птиці, переробка яких не здійснюється (а.с.15). До матеріалів справи також долучено Свідоцтво про реєстрацію машини Серії [NUMBER] - трактор колісний, р.н. [NUMBER] , марка МТЗ-80, р.в. 2016 (зібр.). На переконання колегії суддів сукупність наданих позивачем доказів підтверджує здійснення [PERSON] \~діяльності з виробництва сільськогосподарської продукції. \~ При цьому, використання господарських приміщень та споруд, які перебувають у власності [PERSON] , безпосередньо у сільськогосподарській діяльності позивача відповідачем не спростовується. Докази того, що позивач використовував належні йому на праві власності об`єкти нерухомості у будь-якій іншій, відмінній від сільськогосподарської діяльності, у справі відсутні. \~ Водночас, колегія суддів враховує правову позицію, висловлену Верховним Судом у справі №0340/1905/18 \~у постанові від 01.10.2019, відповідно до якої пільга, встановлена підпунктом "ж" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті ПК України, стосується сільськогосподарських товаровиробників і направлена на створення сприятливих умов для здійснення сільськогосподарської діяльності, стимулювання такої діяльності та досягнення її збалансованого податкового навантаження. Відповідно до ч. 2 ст. 74 КАС України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Частиною 1 та 2 статті 77 КАС України\~встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених\~ статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. З урахуванням зазначеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведено правомірність прийнятих податкових повідомлень-рішень, яким позивачу нараховано податкові зобов`язання зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості. Проаналізувавши наведені вище положення законодавства, враховуючи встановлені у справі обставини, оцінивши надані сторонами докази в підтвердження обґрунтування власних доводів, колегія суддів дійшла висновку, що позивач здійснює сільськогосподарську діяльність з метою виготовлення сільськогосподарської \~продукції, має у власності об`єкти нерухомого майна, які використовуються для зберігання сільськогосподарської продукції, а відтак на [PERSON] поширюються положення пункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України. Таким чином, податкові повідомлення-рішення №0116641-5113-0608 від 20.05.2019 на суму 16142,93 грн; №0116642-5113-0608 від 20.05.2019 на суму 3157,10 грн; №0037823-5133-0608 від 01.04.2020 на суму 7077,41 грн; ППР №0037822-5133-0608 від 01.04.2020 на суму 36188,26 грн; №0210487-2406-0608 від 28.04.2021 на суму 7342,69 грн, усього 50608,36 грн; ППР №0210486-2406-0608 від 28.04.2021 на суму 37544,70 грн, усього 80810,37 грн; та податкова вимога від 09.02.2021 №2234-13 на суму 43265,67 грн є протиправними та підлягають скасуванню. Відповідно до\~статті 317 КАС України підставами для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Таким чином, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції по суті спору не відповідають встановленим у справі обставинам, що призвело до неправильного її вирішення, у зв`язку з чим апеляційну скаргу необхідно задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог. Згідно з положеннями ч.1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Отже, за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь [PERSON] підлягає стягненню сплачений судовий збір в розмірі 8 067 грн 26 коп. \~

Результат розгляду: granted