Рішення адміністративного суду від 2022-05-10 00:00:00+03

в лютому 2021 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, в яокму просила: - визнати неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області щодо не зарахування до стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугу років період роботи з 10.07.2001 по 07.04.2004 на посаді фельдшера-лаборанта лікувально-діагностичного відділення Державного комунального обласного дитячого лікувально-санаторного центру радіаційного захисту для дорослих м.Житомира; періоди роботи, що зараховуються у подвійному розмірі: з 08.04.2004 по 05.12.2004; з 16.08.2007 по 15.10.2007; з 17.11.2007 по 20.10.2008; з 21.11.2008 по 11.02.2013; 15.12.2015 по 10.05.2016; 11.06.2016 по 30.06.2020 на посаді лаборанта клініко-діагностичної лабораторії Обласного діагностичного протитуберкульозного санаторію "Лісовий берег" та відмову у призначенні пенсії відповідно до п. "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення"; - зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зарахувати до стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугу років період роботи з 10.07.2001 по 07.04.2004 на посаді фельдшера-лаборанта лікувально-діагностичного відділення Державного комунального обласного дитячого лікувально-санаторного центру радіаційного захисту для дорослих м.Житомира; періоди роботи, що зараховуються у подвійному розмірі; з 08.04.2004 по 05.12.2004; з 16.08.2007 по 15.10.2007; з 17.11.2007 по 20.10.2008; з 21.11.2008 по 11.02.2013; 15.12.2015 по 10.05.2016; 11.06.2016 по 30.06.2020 на посаді лаборанта клініко-діагностичної лабораторії Обласного діагностичного протитуберкульозного санаторію "Лісовий берег" та призначити і виплачувати пенсію за вислугу років відповідно до п. "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" з моменту звернення з заявою про призначення пенсії, а саме з 04.09.2020. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 04.09.2020 звернулась до відповідача із заявою про призначення пенсії за вислугою років відповідно до ст.55 Закону України "Про пенсійне забезпечення". Однак, відповідачам відмовлено у призначенні пенсії з підстав не зарахування \~до спеціального стажу періоду роботи з 10.07.2001 по 07.04.2004 на посаді фельдшера-лаборанта лікувально-діагностичного відділення Державного комунального обласного дитячого лікувально-санаторного центру радіаційного захисту для дорослих м.Житомира та у \~подвійному розмірі періоди роботи з 08.04.2004 по 05.12.2004; з 16.08.2007 по 15.10.2007; з 17.11.2007 по 20.10.2008; з 21.11.2008 по 11.02.2013; 15.12.2015 по 10.05.2016; 11.06.2016 по 30.06.2020 на посаді лаборанта клініко-діагностичної лабораторії Обласного діагностичного протитуберкульозного санаторію "Лісовий берег". Позивач вважає, що Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області діяло всупереч вимогам чинного законодавства, та стверджує про своє право на зарахування стажу у подвійному розмірі. Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 02 липня 2021 року позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області \~щодо не зарахування до спеціального стажу, який дає право на призначення пенсії за вислугу років [PERSON] відповідно до пункту "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення": період роботи з 10.07.2001 по 07.04.2004 на посаді фельдшера-лаборанта лікувально-діагностичного відділення Державного комунального обласного дитячого лікувально-санаторного центру радіаційного захисту; у подвійному розмірі відповідно до положень \~\~ст.60 Закону України "Про пенсійне забезпечення" період роботи в Обласному дитячому протитуберкульозному санаторії «Лісовий берег» на посаді лаборанта клініко-діагностичної лабораторії, а саме: з 08.04.2004 по 04.12.2004; з 17.08.2007 по 14.10.2007; з 17.11.2007 по 19.10.2008; з 21.11.2008 по 10.02.2013; з 16.12.2015 по 09.05.2016; з 11.06.2016 по 30.06.2020 (з відрахуванням \~днів відпустки без збереження заробітної плати). Зобов"язано Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зарахувати до спеціального стажу, який дає право на призначення пенсії за вислугу років [PERSON] відповідно до пункту "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення": період роботи з 10.07.2001 по 07.04.2004 на посаді фельдшера-лаборанта лікувально-діагностичного відділення Державного комунального обласного дитячого лікувально-санаторного центру радіаційного захисту; у подвійному розмірі відповідно до положень \~ст.60 Закону України "Про пенсійне забезпечення" період роботи в Обласному дитячому протитуберкульозному санаторії «Лісовий берег» на посаді лаборанта клініко-діагностичної лабораторії, а саме: з 08.04.2004 по 04.12.2004; з 17.08.2007 по 14.10.2007; з 17.11.2007 по 19.10.2008; з 21.11.2008 по 10.02.2013; з 16.12.2015 по 09.05.2016; з 11.06.2016 по 30.06.2020 (з відрахуванням \~днів відпустки без збереження заробітної плати) та призначити і виплачувати [PERSON] пенсію за вислугу років відповідно пункту "е" ст.55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", починаючи з 04.09.2020. У задоволенні решти позовних вимог, - відмовлено. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на користь [PERSON] \~судові витрати зі сплати судового збору у сумі розміром 454 (чотириста п"ятдесят чотири) грн 00 (нуль) коп та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000 (дві тисячі) грн 00 (нуль) коп. Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 02.07.2021 скасувати, прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що до спеціального стажу не зараховано період роботи з 10.07.2001 по 07.04.2004 на посаді фельдшера-лаборанта лікувально-діагностичного відділення Державного комунального обласного дитячого лікувально-санаторного центру радіаційного захисту для дорослих м.Житомира, оскільки установа не передбачена Переліком закладів охорони здоров"я, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 №909 робота на яких дає право на пенсію за вислугу років. Періоди перебування у відпустці по догляду задитиною до 3-х річного віку з 05.12.2004 по 16.08.2007 та з 11.02.2013 по 15.12.2015, на курсах підвищення кваліфікації з 15.10.2007 по 16.11.2007, з 20.10.2008 по 20.11.2008, з 10.05.2016 по 10.06.2016 та період відпустки без збереження заробітної плати з 16.01.2017 \~по 17.01.2017, 19.05.2017 зараховано в одинарному розмірі. Позивач не має права на пенсію за вислугу років, оскільки відсутній спеціальний стаж роботи визначений Законом України "Прое пенсійне забезпечення" з урахванням рішення Конституційного Суду України від 04.06.2019 №2-р/2019, яким надано право виходу на пенсії за вислугою років. Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог п. 3 ч. 1\~ст. 311 КАС України. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків. Як правильно встановлено судом першої інстанції, [PERSON] , [INFO] , 04.09.2020 звернулась до відповідача із заявою про призначення пенсії за вислугу років Закону України "Про пенсійне забезпечення" (а.с. 52). Листом від 28.09.2020 №0600-0329-8/52174 Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області повідомило позивача \~про відмову у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до пункту 2-1 розділу ХV Прикінцевих положень Закону України "Про загальнобов"язкове державне пенсійне страхування" з урахуванням вимог пункту "е" ст.55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", з підстав відсутності необхідного спеціального стажу \~\~- \~26 років 6 місяців. Зазначено, що до вислуги років та стажу роботи, який обчислено відповідно до ст.60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» зараховано періоди трудової діяльності позивача: з 08.04.2004 по 17.06.2004; з 01.10.2004 по 31.10.2004; з 17.08.2007 по 14.10.2007; з 17.11.2007 по 19.10.2008; з 21.11.2008 по 31.10.2012; з 16.12.2015 по 09.05.2016; з 11.06.2016 по 15.01.2017; з 18.01.2017 по 18.05.2017; з 20.05.2017 по 10.10.2017. Також вказано, зокрема, що період роботи позивача з 10.07.2001 по 07.04.2004 на посаді фельдшера-лаборанта лікувально-діагностичного відділення Державного комунального обласного дитячого лікувально-санаторного центру радіаційного захисту для дорослих м.Житомира, не зараховано до спеціального стажу оскільки установа не передбачена Переліком закладів установ охорони здоров`я, який затверджено Постановою Кабінету Міністрів України \~від 04.11.1993 №909, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугою років. Зазначено, що страховий стає роботи становить 22 роки 11 місяців 03 дні, в тому числі стаж роботи за вислугу років станом на 10.10.2017 становить 19 років 10 місяців 20 днів, що є недостатнім для призначення пенсії за вислугу \~років \~(а.с.21-21 зворот). Не погодившись з такими діями відповідача, позивач звернулась до суду з даним позовом. Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість підстав для зарахування у подвійному розмірі відповідно до положень ст.60 Закону України "Про пенсійне забезпечення" до стажу роботи позивача період роботи в Обласному дитячому протитуберкульозному санаторію «Лісовий берег» на посаді лаборанта клініко-діагностичної лабораторії, а саме: з 08.04.2004 по 04.12.2004; з 17.08.2007 по 14.10.2007; з 17.11.2007 по 19.10.2008; з 21.11.2008 по 10.02.2013; з 16.12.2015 по 09.05.2016; з 11.06.2016 по 30.06.2020 (з відрахуванням днів відпустки без збереження заробітної плати). Щодо періоду роботи позивача з 10.07.2001 по 07.04.2004, то суд дійшов висновку, що відповідно до змісту положень Закон України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», законодавцем не ставиться віднесення закладів до закладів охорони здоров`я у залежність від визначення форми їх власності, як і Перелік №909 не ставить право на зарахування стажу, який дає право на пенсію за вислугою років, у залежність від форми власності закладу охорони здоров`я, визначеного цим Переліком. Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи позивача є трудова книжка. Суд першої інстанції вважає безпідставним незарахування відповідачем до стажу, який дає право позивачу на пенсію за вислугу років, періоду роботи з 10.07.2001 по 07.04.2004 на посаді фельдшера - лаборанта лікувально-діагностичного відділення Державного комунального обласного дитячого лікувально-санаторного центру радіаційного захисту. Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції та враховує наступне. Відповідно до пункту 2-1 розділу ХV Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" визначено, що особам, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення". Згідно із пунктом "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" встановлено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років. Рішенням Конституційного Суду №2-р/2019 від 04.06.2019 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту "а" статті 54, статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року №1788-XII зі змінами, внесеними законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року №213-VIII, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року № 911-VIII. Конституційний Суд України дійшов висновку, що: - зі змісту оспорюваних положень Закону №1788 випливає, що стан здоров`я усіх працівників, зайнятих на роботах, визначених пунктом "а" статті 54, пунктами "а", "б", "в", "г", "д", "е", "є", "ж" статті 55 Закону №1788, через певний проміжок часу погіршується, у зв`язку з чим вони втрачають свою професійну працездатність або придатність до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Положення Закону №1788 щодо підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок, а також збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років для окремих категорій працівників, є такими, що позбавляють вказаних осіб права на соціальний захист і не відповідають конституційним принципам прав і свобод людини, соціальної держави. - положення пункту "а" статті 54, статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року №1788-XII зі змінами, внесеними законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року №213-VIII, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року №911-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Отже, починаючи з 04.06.2019 положення п. "е" ст.55 Закону України №1788 діють в первісній редакції, чинній до внесення змін Законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 №213-VIII, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24.12.2015 № 911-VIII, а саме: право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку. Оскільки, із заявою про призначення пенсії за вислугою років позивач звернулася 04.09.2020, тобто після ухвалення та опублікування зазначеного рішення Конституційного Суду, можливість призначення позивачу пенсії за вислугу років визначається незалежно від її віку. Суд зазначає, що відповідачем при розгляді заяви позивача про призначення пенсії не враховано той факт, що з моменту ухвалення рішення Конституційним Судом України № 2-р/2019 від 04.06.2019 відбулися зміни в правовому регулюванні питання призначення окремим категорія працівників галузей народного господарства пенсії за вислугою років згідно статті 55 №1788-XII, в тому числі і працівникам охорони здоров"я. Матеріали справи свідчать, що до спеціального стажу відповідачем не зараховано період роботи [PERSON] з 10.07.2001 по 07.04.2004 на посаді фельдшера-лаборанта лікувально-діагностичного відділення Державного комунального обласного дитячого лікувально-санаторного центру радіаційного захисту для дорослих м.Житомира, оскільки установа не передбачена Переліком закладів охорони здоров"я, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 №909 робота на яких дає право на пенсію за вислугу років. Суд зазначає, що \~відповідно до змісту пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) слідує, що законодавець уповноважив Кабінет Міністрів України визначати перелік робіт, посад у закладах й установах охорони здоров`я, виконання яких зараховується до спеціального стажу, необхідного для набуття права на призначання пенсії за вислугу років за пунктом «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 № 909 (далі - Перелік № 909). У розділі 2 «Охорона здоров`я» Переліку № 909 визначено, що робота на посадах лікарів та середнього медичного персоналу у санаторно-курортних закладах дає право на пенсію за вислугу років. У примітці №2 до вказаного Переліку №909 зазначено, що робота за спеціальністю в закладах, \~установах \~і на посадах, передбачених цим переліком, дає \~право на пенсію незалежно від \~форми власності або відомчої належності закладів і установ. З метою забезпечення державної політики щодо створення та функціонування закладів охорони здоров`я і заняття медичною і фармацевтичною діяльністю, наказом Міністерства охорони здоров"я України №385 затверджено Перелік закладів охорони здоров`я, відповідно до якого до закладів охорони здоров`я належать, зокрема, лікувально-профілактичні заклади, у тому числі санаторно-курортні заклади, до яких віднесено санаторії-профілакторії. Відповідно до записів у трудовій книжці серії [NUMBER] [PERSON] в період з 10.07.2001 по 07.04.2004 працювала в Державному комунальному обласному дитячому лікувально-санаторному центрі радіаційного захисту на посаді фельдшера - лаборанта лікувально-діагностичного відділення, вказане також підтверджується архівними довідками Комунальної установи «Трудовий архів м.Житомира» №01-19/734-К від 05.08.2020 та №01-19/736-К від 05.08.2020 (а.с. 12-13, 17 та 17 зворот). Суд звертає увагу, що у спірних правовідносинах посада позивача чітко не передбачена Переліком №909, проте характер та суть виконуваної позивачем роботи свідчить про те, що на займаній посаді лабораната лікувально-діагностичного відділення позивач була працівником охорони здоров`я. З огляду на викладене, \~колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що відповідно до змісту положень Закон України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», законодавцем не ставиться віднесення закладів до закладів охорони здоров`я у залежність від визначення форми їх власності, як і Перелік №909 не ставить право на зарахування стажу, який дає право на пенсію за вислугою років, у залежність від форми власності закладу охорони здоров`я, визначеного цим Переліком. Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи позивача є трудова книжка. Зважаючи на встановлені обставини справи, відповідачем безпідставно не зараховано до стажу, який дає право позивачу на пенсію за вислугу років, періоду роботи з 10.07.2001 по 07.04.2004 на посаді фельдшера - лаборанта лікувально-діагностичного відділення Державного комунального обласного дитячого лікувально-санаторного центру радіаційного захисту. Щодо зарахування до стажу роботи у подвійному розмірі періодів роботи позивача на посаді лаборанта клініко-діагностичної лабораторії Обласного діагностичного протитуберкульозного санаторію «Лісовий берег», колегія суддів зазначає наступне. \~ Матеріали справи свідчать, що згідно з поданих позивачем документів до вислуги років \~та стажу \~роботи зараховано періоди трудової діяльності позивача з 08.04.2004 по 17.06.2004; з 01.10.2004 по 31.10.2004; з 17.08.2007 по 14.10.2007; з 17.11.2007 по 19.10.2008; з 21.11.2008 по 31.10.2012; з 16.12.2015 по 09.05.2016; з 11.06.2016 по 15.01.2017; з 18.01.2017 по 18.05.2017; з 20.05.2017 по 10.10.2017 та з 11.10.2017 по 30.06.2020, в одинарному розмірі (а.с.19-19 зворот, 42-43). Положенням ст.60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у закладах з надання психіатричної допомоги зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі. Відповідно до ч.1 ст.24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. За правилами, встановленими ч.2 ст.24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Частиною 3 ст.24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що страховий стаж враховується в одинарному розмірі, крім випадків, передбачених цим Законом. Відповідно до ч.4 ст.24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом. Однак, нормами пункту 16 Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що положення Закону України "Про пенсійне забезпечення" застосовуються в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах і за вислугу років. З огляду на системний аналіз зазначених норм, суд дійшов висновку, що Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" не передбачає обмежень щодо застосування статті 60 Закону України "Про пенсійне забезпечення" під час обчислення пільгового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах, а сама редакція статті 60 Закону України "Про пенсійне забезпечення" є чинною на теперішній час. Стаття 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" також не скасовує та не зупиняє дію статті 60 Закону України "Про пенсійне забезпечення". Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верхового Суду від 04 грудня 2019 року, у справі №689/872/17 та від 27 лютого 2020 року, у справі №462/1713/17, які в силу вимог ч.5 ст. 242 КАС України повинні враховуватися судом. Відповідно до ст.22 Конституції України, конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Статтею 1 Закону України «Про боротьбу із захворюванням на туберкульоз» визначено, що протитуберкульозні заклади - спеціалізовані заклади охорони здоров`я, що здійснюють діагностику туберкульозу та надають лікувально-профілактичну (стаціонарну та амбулаторну) допомогу хворим на туберкульоз (протитуберкульозні диспансери, лікарні, відділення, кабінети, науково-дослідні інститути, денні стаціонари, санаторії тощо). Відповідно до роз`яснень МОЗ України № 05.03-18-54/973 від 27 січня 2010 року вбачається що «інфекційний заклад (відділення)» - це заклад (відділення), де надають медичну допомогу - хворим на інфекційні хвороби або працюють з матеріалом, який містить дії потенційно інфікований збудниками інфекційних хвороб. Відповідно до роз`яснень Міністерства охорони здоров`я від 15 березня 2004 року № 17-02-08/153, робота, зокрема, у туберкульозних санаторіях вважається роботою у інфекційних закладах (відділеннях). Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16.07.2009 року № 514, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 09 вересня 2009 року за №842/16858, затверджено Перелік протитуберкульозних закладів, у відповідності до п. 1.2 якого до таких закладів віднесено санаторно-курортні заклади: санаторій (протитуберкульозний, туберкульозний, спеціалізований, спеціальний, у т.ч. дитячий). Зважаючи на викладене, Обласний діагностичний протитуберкульозний санаторій «Лісовий берег», в контексті ст. 1 Закону України «Про боротьбу із захворюванням на туберкульоз», здійснює діагностику туберкульозу та надає лікувально-профілактичну допомогу хворим на туберкульоз, тобто є протитуберкульозним закладом. Відповідно до записів у трудові книжці серії [NUMBER] [PERSON] , з 08.04.2004 по 30.06.2020 працювала в Обласному дитячому протитуберкульозному санаторії «Лісовий берег» на посаді лаборанта клініко-діагностичної лабораторії (а.с. 12-13). Окрім того, згідно з довідками Комунального некомерційного підприємства «Обласний дитячий протитуберкульозний санаторій «Лісовий берег» Житомирської обласної ради \~№267 від 01.09.2020 та №273 від 04.09.2020, аналогічного змісту, [PERSON] з 08.04.2020 по 30.06.2020 працювала в Обласному дитячому протитуберкульозному санаторії «Лісовий берег» на посаді лаборанта клініко-діагностичної лабораторії, також вказано, що стаж складає \~- 32 \~роки 6 місяців 4 дні, що дає право на пенсію за вислугу років. Окрім того, у зазначених довідках міститься інформація, що [PERSON] в період: - з 11.02.2013 по 15.12.2015 перебувала у відпустці до догляду за дитиною до досягнення 3-х років; - з 16.01.2017 по 17.01.2017, 19.05.2017, 21.09.2018, 12.11.2018, 20.01.2020 перебувала у відпустці без збереження заробітної плати; - з 15.10.2007 по 16.11.2007, з 20.10.2008 по 20.11.2008, з 10.05.2016 по 10.06.2016 перебувала на курсах підвищення кваліфікації (а.с. 22, 23 зворот). Відповідно до витягу з наказу Обласного дитячого протитуберкульозного санаторію «Лісовий берег» [PERSON] в період з 05.12.2004 по 16.08.2007 надано частково оплачувану відпустку по догляду за дитиною до 3-х років (а.с.15). З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість підстав для зарахування у подвійному розмірі відповідно до положень ст.60 Закону України "Про пенсійне забезпечення" до стажу роботи позивача період роботи в Обласному дитячому протитуберкульозному санаторію «Лісовий берег» на посаді лаборанта клініко-діагностичної лабораторії, а саме: з 08.04.2004 по 04.12.2004; з 17.08.2007 по 14.10.2007; з 17.11.2007 по 19.10.2008; з 21.11.2008 по 10.02.2013; з 16.12.2015 по 09.05.2016; з 11.06.2016 по 30.06.2020 (з відрахуванням днів відпустки без збереження заробітної плати). Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що позивач має право на зарахування спірних періодів до стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугою років на підставі п.«е» ст.55 та ст.60 Закону України «Про пенсійне забезпечення». В свою чергу, будь-яких належних та допустимих доказів, які б спростовували наведені обставини, відповідачем, з урахуванням приписів ч. 2 ст. 77 КАС України, до суду подано не було. При цьому, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що з метою належного способу захисту порушених прав позивача, слід зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області \~зарахувати до спеціального стажу, який дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" період роботи позивача з 10.07.2001 по 07.04.2004 на посаді фельдшера - лаборанта лікувально-діагностичного відділення Державного комунального обласного дитячого лікувально-санаторного центру радіаційного захисту; у подвійному розмірі відповідно до положень \~\~ст.60 Закону України "Про пенсійне забезпечення" період роботи в Обласному дитячому протитуберкульозному санаторію «Лісовий берег» на посаді лаборанта клініко-діагностичної лабораторії, а саме: з 08.04.2004 по 04.12.2004; з 17.08.2007 по 14.10.2007; з 17.11.2007 по 19.10.2008; з 21.11.2008 по 10.02.2013; з 16.12.2015 по 09.05.2016; з 11.06.2016 по 30.06.2020 (з відрахуванням днів відпустки без збереження заробітної плати) та призначити і виплачувати позивачу пенсію за вислугу років відповідно пункту "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" з 04.09.2020 (з дня звернення із заявою про призначення пенсії). З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається. Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову позивачем не оскаржується. Що стосується рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2000 грн., то останнє не входить до предмету апеляційного оскарження, а тому колегія суддів, відповідно до приписів ч.1 ст.308 КАС України не надає правової оцінки оскаржуваному рішенню в цій частині. Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Також у відзиві на апеляційну скаргу позивач просить стягнути з відповідача понесені судові витрати на стадії апеляційного розгляду справи. Згідно з частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Пунктом 1 частини третьої статті 132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Статтею 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. За змістом частин сьомої, дев`ятої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. На підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16. В даному випадку, представником позивача на підтвердження понесених витрат на оплату правничої допомоги до відзиву на апеляційну скаргу долучено: акт виконаних робіт від 13.09.2021; квитанцію про сплату/отриманн гонорару від 13.09.2021; розрахунок суми гонорару за надану правову допомогу від 13.09.2021; Ордер на надання правничої (правової) допомоги. Так, акті виконаних робіт та розрахунку суми гонорару за надану правову допомогу зазначено, що адвокатом було надано позивачу наступну правову допомогу: підготовка відзиву на апеляційну скаргу. Загальна вартість вказаної послуги складає 5000 грн. Колегія суддів зазначає, що розмір витрат на правничу допомогу, який підлягає розподілу в суді апеляційної інстанції не є обґрунтованим (5000 грн.) та підлягає зменшенню, виходячи з такого. У справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява №34884/97, п. 30, ECHR 1999-V). У п. 269 Рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями). Колегія суддів вважає завищеною оплату наданих послуг представником позивача в суді апеляційної інстанції, оскільки об`єктивно відзив на апеляційну скаргу дублює пояснення, які надавалися у позовній заяві, а послуга складання відзиву на апеляційну скаргу, на думку суду, здійснюється на власний розсуд особи, яка надає правничу допомогу. Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає завищеною оплату наданих послуг представником позивача в суді апеляційної інстанції, та вважає достатнім стягненню суми у розмірі 2500 грн., що є співрозмірним з наданими адвокатом послугами.

Результат розгляду: denied