Рішення адміністративного суду від 2022-07-05 00:00:00+03

\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Позивач, звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, мотивуючи його тим, що він є громадянином Сирійської Арабської Республіки, військовозобов`язаним, але не бажає приймати участь у військових діях на території країни походження. Позивачем наголошувалося, що у разі повернення він може бути примусово мобілізованим до лав армії або рекрутованим з боку повстанців. Також, позивач вказує, що його заява відповідає критеріям визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, однак, Державною міграційною службою України при прийнятті оскаржуваного рішення зазначені обставини до уваги не прийняті, особова справа позивача була розглянуто не належно. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2022 року позов задоволено. Рішення Державної міграційної служби України №334-21 від 01.10.2021 року про відмову [PERSON] у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту\~ визнано протиправним та скасовано. Зобов`язано Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання громадянина Сирійської Арабської Республіки [PERSON] біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Державна міграційна служба України подала апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нову постанову, якою у задоволенні вимог позивача відмовити. В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що задовольняючи позов, суд першої інстанції не врахував, що звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту не обумовлене потребою у міжнародному захисті, а у свою чергу, пов`язане лише з бажанням легалізації власного перебування. Апелянт також вказує, що [PERSON] використовував незаконні шляхи для отримання легалізації на території України, зокрема, оформлював посвідку на постійне проживання в Україні через посередників за завідомо не дійсними підставами. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково з наступних підстав: Судом першої інстанції встановлено, що згідно матеріалів особової справи №2019OD0128, [PERSON] , [INFO] , громадянин\~ Сирійської Арабської Республіки, уродженець м. Ідліб (т.І, а.с.53-257). За національністю сирієць, за етнічною приналежністю\~ араб. Віросповідання -мусульманин - суніт. Рідна мова арабська, проте на хорошому рівні полодіє російською та англійською мовами. Не одружений, дітей не має. Хурані [PERSON] має середню освіту, яку здобув у місті Ідліб, Сирія. Після приїзду на територію України, протягом 2010-2011 років, навчався на підготовчому факультеті Одеської національної академії харчових технологій. Протягом 2011-2014 років, навчався за спеціальністю «лікувальна справа» в Одеському національному медичному університеті. Навчання не закінчив, через неможливість подальшої оплати навчання у зв`язку з фінансовими складнощами. Наразі, на території України працює вантажником на промисловому ринку « 7 км». Відповідно до матеріалів особової справи, 26.10.2010 року, [PERSON] прибув до України авіарейсом Алепо (Сирія)\~ Одеса (Україна), легально, на підставі паспортного документа громадянина Сирії серії [NUMBER] та оформленої одноразової візи до України типу «О», серії Y 02697757. У транзитних пунктах не затримувався та після приїзду територію України\~ не залишав. 01.07.2019 року, [PERSON] звернувся до Головного управління ДМСУ в Одеській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.І, а.с.131-140). 17.07.2019 року за результатом розглянутих відомостей стосовно особи та проведеної співбесіди, Головним управлінням ДМСУ в Одеській області було складено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та Наказом №134 відмовлено [PERSON] в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з підстав очевидної необґрунтованості його заяви (т.І, а.с.207-254). Рішенням Одеського окружного адміністративного суду по адміністративній справі №420/4426/19 від 12 грудня 2019 року (суддя Аракелян М.М.), позовні вимоги [PERSON] до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії\~ задоволено. Зокрема, зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області в особі Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС України в Одеській області повторно розглянути заяву громадянина Сирії [PERSON] №143\~ від 01.07.2019 року щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні. Рішення Одеського окружного адміністративного суду по адміністративній справі №420/4426/19 від 12 грудня 2019 року набрало законної сили 03 березня 2020 року. 05.01.2021 року Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області Державної міграційної служби України складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою яка потребує додаткового захисту відносно [PERSON] (т.ІІ, а.с.55-141). 01.10.2021 року, Державною міграційною службою України складено висновок про відмову у визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відносно [PERSON] (т.ІІ, а.с.43-44). 01.10.2021 року Державною міграційною службою України прийнято рішення №334-21 про відмову у визнанні [PERSON] , [INFO] , біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.ІІ,а.с.42). Не погоджуючись з рішенням про відмову у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вважаючи його протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що \~\~наявні загальновідомі офіційні документи та повідомлення засобів масової інформації, які підтверджують обґрунтованість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження, в якій триває військовий конфлікт, проте, відповідачем не було з`ясовано характер об`єктивного побоювання позивача, зокрема, якою мірою конфлікт у країні походження позивача загрожуватиме його життю, здоров`ю та свободі у разі повернення на Батьківщину, суд\~ дійшов\~ висновку, що рішення\~ Державної міграційної служби України №334-21 від 01.10.2021 року про відмову у визнанні [PERSON] , [INFO] , біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є необґрунтованим\~ та\~ підлягає скасуванню. Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду частково погоджується з означеними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне. Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, врегульовано нормами\~ Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» №3671-VI від 08.07.2011 року\~ (далі - Закон України №3671-VI), міжнародними актами, в тому числі Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року. Згідно з визначенням пункту 1 частини 1\~ статті 1 Закон України №3671-VI\~ біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини 1 цієї статті (пункт 4 частини 1\~ статті 1 Закон України №3671-VI). Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань. Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань. Згідно з частиною 5\~ статті 5 Закон України №3671-VI\~ особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини 1\~ статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України. Положенням частини 1\~ статті 7 Закон України №3671-VI\~ установлено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. Відповідно до частини 7\~ статті 7 Закон України №3671-VI, до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин. За правилами частини 5\~ статті 10 Закон України №3671-VI, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Процедуру розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визначено Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затвердженими\~ наказом Міністерства внутрішніх справ України №649 від 07.09.2011 року\~ (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 року за №1146/19884 (далі - Правила №649). Підпунктом «е» пункту 2.1 розділу ІІ Правил №649 закріплено, що уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви. Інформація про країну походження - це інформаційні звіти про становище в країнах походження біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, підготовлені Міністерством закордонних справ України, Державною міграційною службою України, Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців, національними та міжнародними організаціями, що спеціалізуються на зборі та виданні такої інформації або звітів (пункт 1.2 розділу І Правил №649). Пункт 42 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця (згідно Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців) Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, видання 1992 року (далі - Керівництво) передбачає, що знання умов країни походження прохача - якщо не основна мета, то вельми важливий елемент в оцінці достовірності відомостей, наданих прохачем. Загалом, побоювання прохача повинні вважатися цілком обґрунтованими, якщо він може довести в межах розумного, що його тривале перебування в країні походження стало нестерпним для нього з причин, вказаних у визначенні, чи з тих же причин було б нестерпним, якби він повернувся назад. Пунктом 45 Керівництва обумовлено, що особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення достатньо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (пункт 66 Керівництва). Відповідно до частини 1 статті 5 Директиви 2011/95/EU від 13.12.2011 року «Про стандарти для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту, єдиного статусу для біженців, або для осіб, які підпадають під додатковий захист, а також змісту цього захисту» зі змінами обґрунтовані побоювання зазнати переслідування або ризику постраждати від серйозної шкоди можуть ґрунтуватися на подіях, які сталися після виїзду заявника з країни походження. Пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, у першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження. Проте, ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним станом у країні та інформацією, що стосується особисто заявника. Побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо). Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації: із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження. Так, право на життя і заборона катувань, зокрема, закріплені в ратифікованих Україною міжнародних договорах, таких як Конвенція проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання, 1984 року,\~ Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод\~ 1950 року. Згідно положень статті 3 Конвенції проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання, 1984 року жодна держава-сторона не повинна висилати, повертати чи видавати будь-яку особу іншій державі, якщо є серйозні підстави вважати, що їй там може загрожувати застосування катувань. Відповідно до статей\~ 2,\~ 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~ 1950 року право кожного на життя охороняється законом. Нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню. Як убачається з матеріалів особової справи [PERSON] , причина виїзду позивача з Сирійської Арабської Республіки дійсно не пов`язана з побоюваннями зазнати переслідування або побоюваннями зазнати серйозної фізичної шкоди. Суд зауважує, що 26.10.2010 року, Хурані Ахмед Абед Аль-Муанеам легально прибув на територію України з метою навчання у вищому навчальному закладі. У свою чергу, причиною звернення позивача за захистом в Україні слугувало його небажання приймати участь у військових діях, які розгорнулися у країні його громадянської належності та можливість призову до лав збройних сил Сирійської Арабської Республіки чи рекрутування з боку повстанців. Таким чином, суд першої інстанції вірно зазначив, що та обставина, що виїзд позивача з Сирії не був пов`язаний із обґрунтованими побоюваннями зазнати переслідування або побоюваннями зазнати серйозної фізичної шкоди, не повинна впливати на результат розгляду його заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки ситуація у країні громадянської належності [PERSON] залишається небезпечною для життя, що повинно враховуватись при прийнятті рішення та наданні оцінки поясненням позивача. Загальновідомим фактом є те, що у Сирії існує тривалий збройний конфлікт, який супроводжується обстрілами і бомбардуванням населених пунктів та об`єктів соціальної інфраструктури, і що ситуація в цій країні є вкрай небезпечною і складною. Збройні зіткнення між військами офіційної влади Сирії та опозиційно налаштованими воєнізованими збройними угрупуваннями охопили значну територію цієї країни та її населення, а тому, ситуація у країні є вкрай напруженою і небезпечною для життя і безпеки людей, які там перебувають. Про події в Сирії інформують численні засоби масової інформації і ситуацію у цій країні обговорюють міжнародні організації, тож ці обставини доказуванню у даній справі не потребують. Також, згідно\~ статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини»\~ суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права. За загальною практикою ЄСПЛ ситуація загального насильства також може прирівнюватися до тортур та нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання. І при цьому заявник не повинен демонструвати особливі відзначні деталі інакші, ніж загальна ситуація насилля в країні походження. Так, ЄСПЛ у справі «Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства» (8319/07 та 11449/07) зазначив, що повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (п.п. 217-241). Суд зазначив, що критеріями для оцінки інтенсивності/напруженості загального насилля в країні з військовим конфліктом є: чи сторони конфлікту використовують методи або тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення або які були безпосередньо спрямовані проти цивільного населення; чи використання таких методів та/або тактик застосовувались усіма сторонами конфлікту; чи конфлікт був локалізованим чи всеохоплюючим; кількість осіб, яких було вбито, поранено або які були переміщені в результаті боротьби. Крім того, при розгляді зазначених справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 14.03.2018 у справі №813/901/16, від 18.04.2018 у справі №815/1808/16, від 26.04.2018 у справі №815/2038/17. Крім того, у Рекомендаціях УВКБ ООН від листопада 2015 року зазначено, що майже всі райони країни охоплені насильством, що розгортається між різними учасниками конфліктів, які частково взаємно накладаються один на одного. Країна сильно роздроблена, оскільки сторони конфлікту, у тому числі Збройні Сили Сирії, угруповання «Ісламська держава Іраку і аль-Шама», антиурядові збройні групи і курдські сили («Загони народної самооборони», ЗНС), здійснюють контроль над різними регіонами країни, вчиняючи на них свій вплив. Оскільки, міжнародні зусилля щодо припинення конфлікту в Сирії результатів досі не принесли, його активне продовження тягне за собою руйнівні наслідки для сирійського населення, у тому числі, зростання кількості жертв серед цивільного населення, масштабне переміщення людей всередині країни та за її межі, а також безпрецедентну за масштабами гуманітарну кризу. Кількість осіб, загиблих у результаті конфлікту оцінюється від 145 до більш ніж 250 тисяч осіб. Найбільша кількість документально зафіксованих жертв була зареєстрована у провінції Риф Дамаск; далі за кількістю жертв йдуть провінції Алеппо, Хомс, Ідліб, Дера та Хама. Також, пунктом 36 Рекомендацій УВКБ ООН з питання міжнародного захисту відносно осіб, що залишають Сирійську Арабську Республіку (Редакція IV, листопад 2015 року) зазначено, що клопотання про міжнародний захист громадян Сирії та інших осіб, які залишають країну необхідно розглядати на основі справедливих та ефективних процедур. УВКБ ООН уважає, що більшість громадян Сирії, що звертаються за міжнародним захистом, ймовірніше, відповідають критеріям поняття «біженець», наведеного у статті 1А (2) Конвенції 1951 року, оскільки в них будуть достатньо обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією із ознак, указаних в Конвенції. Для багатьох цивільних осіб, залишивши Сирію, зв`язок з однією із ознак, указаних в Конвенції 1951 року, буде полягати в прямому або опосередкованому, реальному або приписаному зв`язку з однією із сторін конфлікту. Згідно доповідей Генерального секретаря від 16 вересня 2016 року, 18 жовтня 2016 року, 15 листопада 2016 року, 14 грудня 2016 року про виконання резолюції 2139 (2014), 2165 (2014), 2191 (2014) та 2258 (2015) Ради Безпеки ООН, на всій території Сирійської Арабської Республіки триває конфлікт і відзначається високий рівень насилля. Крім того, у пунктах 65, 72 Доповіді Незалежної міжнародної комісії по розслідуванню подій у Сирійській Арабській Республіці від 1 лютого 2018 року, вказується, що цивільні особи, як і раніше, піддаються довільним затриманням, тортурам і утриманню під вартою в нелюдських умовах на всій території Сирійської Арабської Республіки. Всі сторони конфлікту регулярно відмовляють особам, яких тримають під вартою, в праві на належну судову процедуру і справедливий судовий розгляд. У Доповіді Генерального секретаря про здійснення резолюцій Ради Безпеки ООН 2139 (2014) 2165 (2014), 2191(2014) 2258 (2015), 2332 (2016) 2393 (2017) та 2401 (2018) вказано, що 24 лютого 2018 року Рада Безпеки прийняла резолюцію 2401 (2018), в якій зажадала припинити бойові дії, проте військові операції в різних районах тривали. Повідомлялося про удари з повітря, артилерійські обстріли та снайперський вогні в ході бойових дій між сирійським урядом і проурядовими силами з одного боку та недержавними збройними опозиційними групами - з іншого в мухафазах Алеппо, Ідліб, Латакія, Дейр-ез-Зор, Хомс, Хама, Дамаск, Риф - Дімашк, Дар`я і Ель-Кунейтра. Біженці, які повернулися до Сирії, систематично зазнають катувань, приниження і сексуального насильства з боку силовиків, стверджують правозахисники з Amnesty International. Сирійські прикордонники і поліція, лояльні режиму Асада, кажуть біженцям, що всі, хто залишив країну під час війни, для них - терористи. (https://www.bbc.com/ukrainian/news-58485122). Конфлікт в Сирії характеризується високою інтенсивністю загального насилля. У цьому контексті, серйозні порушення прав людини є поширеним явищем і існує реальний ризик застосування поводження забороненого статтею 3, 2 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Суд зазначає, що відповідач не врахував під час прийняття оскаржуваного рішення, той факт, що за час відсутності позивача у країні його походження суттєво змінилися соціально-економічна, гуманітарна та військова ситуації в Сирії. При\~ цьому,\~ суд\~ зазначає, що ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою. Враховуючи\~ вищевикладене, зважаючи, що\~ наявні загальновідомі офіційні документи та повідомлення засобів масової інформації, які підтверджують обґрунтованість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження, в якій триває військовий конфлікт та те, що відповідачем не було з`ясовано характер об`єктивного побоювання позивача, зокрема, якою мірою конфлікт у країні походження позивача загрожуватиме його життю, здоров`ю та свободі у разі повернення на Батьківщину, суд\~ першої інстанції дійшов вірного висновку, що рішення\~ Державної міграційної служби України №334-21 від 01.10.2021 року про відмову у визнанні [PERSON] , [INFO] , біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є необгрунтованим\~ та\~ підлягає скасуванню. Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм права вже була висловлена Верховним Судом у постанові по справі №420/8532/20 від 22 вересня 2021 року. При цьому, обираючи спосіб відновлення порушеного права, суд першої інстанції не врахував положення пункту 25 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1, де судам роз`яснено, що під час вирішення справи про оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд неповноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та за наявності достатніх підстав зобов`язати відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у разі їх відсутності - зобов`язати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Діючим законодавством встановлена процедура прийняття відповідного рішення і суд не може підміняти цю процедуру та орган, до компетенції якого віднесено прийняття відповідних рішень. Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта. У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Європейський суд з прав людини неодноразово висловлював позицію з цього питання, згідно якої національні суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору (пункт 157 рішення у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру» (Sigma Radio Television ltd. v. Cyprus № 32181/04); пункт 44 рішення у справі «Брайєн проти Об`єднаного Королівства» (Bryan v. the United Kingdom); пункти 156-157, 159 рішення у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру» (Sigma Radio Television ltd. v. Cyprus № 32181/04); пункти 47-56 рішення у справі «Путтер проти Болгарії» (Putter v. Bulgaria № 38780/02). Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно з пунктом 10 частини другої\~ статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України\~ у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів. Отже, враховуючи вище викладене суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву [PERSON] про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з урахуванням висновків суду викладених в рішенні. Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги \~ [PERSON] про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії належним чином обґрунтовані, підтверджені наявними матеріалами справи та підлягають задоволенню належним чином обґрунтовані, підтверджені наявними матеріалами справи та підлягають частковому задоволенню. За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції порушені норми процесуального права в частині обрання способу відновлення порушеного права, а тому,

Результат розгляду: partial