Рішення адміністративного суду від 2022-06-08 00:00:00+03

04 лютого 2020 року [PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся в суд з позовом до Державної податкової служби України в особі Верланова Сергія, Головного управління Державної податкової служби в місті Києві в особі Оксани Малихіної та [PERSON] , треті особи Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві в особі І. Задерейко, Головне управління Держпраці у Київській області в особі Сергія Стахівського, Київський завод "Радар" про визнання та виконання обов`язків в межах повноважень, передбачених законодавством України, зі здійснення перевірки правомірної сплати єдиного внеску на Київському заводі "Радар". Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 травня 2020 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків такої. Ухвалою суду від 28 травня 2020 року позов повернуто позивачеві. Не погоджуючись з цією ухвалою, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить її скасувати та ухвалити нове рішення, яким визнати протиправною бездіяльність відповідачів і зобов`язати їх вчинити відповідні дії. На обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що указані місцевим судом недоліки були усунуті, а про надання копій документів для інших учасників суд не зазначав. Відзиву на апеляційну скаргу не подано. Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі частини 2 статті 312 Кодексу адміністративного судочинства України. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів уважає, що апеляційну скаргу потрібно частково задовольнити, а ухвалу суду - скасувати, з таких підстав. Залишаючи позов без руху, судом першої інстанції виходив з того, що: - із сформульованої прохальної частини позову неможливо встановити, які саме заходи для поновлення порушених прав позивача, у відповідності до повноважень кожного з відповідачів, необхідно вчинити Державною податковою службою України, Державною податковою службою України в місті Києві, Головним управлінням Пенсійного фонду України в місті Києві, Головним управлінням Держпраці в Київській області; - позивачем не чітко сформульовано вимоги щодо кожного з відповідачів; - не надано копій документів щодо персональних даних [PERSON] ; - до позовної заяви не додано доказу сплати судового збору. Так, ухвалою від 05 травня 2020 року позов залишено без руху та запропоновано [PERSON] протягом 3 днів з дати отримання копії ухвали усунути виявлені недоліки шляхом подання доказів сплати судового збору в розмірі 840,80 грн, доказів на підтвердження порушення його прав, копії документів щодо своїх персональних даних, а також уточнену позовну заяву, чітко сформулювавши вимоги щодо кожного з відповідачів, та виклавши зміст та обґрунтування у відповідності до вимог статей, 2, 5, 160 Кодексу адміністративного судочинства України. На виконання ухвали суду 18 травня 2020 року позивачем подано заяву про усунення недоліків позовної заяви, в якій зазначено, зокрема, що однакові позовні вимоги заявлені до усіх відповідачів, а також додано копії паспорта, довідки про присвоєння ідентифікаційного номера та квитанції про сплату судового збора. Утім, місцевий суд дійшов висновку, що позивачем не чітко сформульовано вимоги щодо кожного з відповідачів, а також подано заяву про усунення недоліків позовної заяви без її копій для направлення усім учасникам справи, що стало підставою для постановлення 28 травня 2020 року ухвали про повернення позовної заяви. Колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з таким висновками суду першої інстанції з огляду на наступне. Відповідно до частини 2 статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні створено систему адміністративних судів. Порядок здійснення судочинства в адміністративних судах визначає Кодексом адміністративного судочинства України, частиною 1 статті 5 якого визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси. Відповідно до норм частин 2, 3 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким правом користуються й особи, в інтересах яких подано позовну заяву, за винятком тих, які не мають адміністративної процесуальної дієздатності. Зазначене свідчить на користь висновку, що вимоги позивача про визнання та виконання обов`язків зі здійснення перевірки правомірної сплати єдиного внеску на Київському заводі "Радар" не можуть вважатися невідповідністю позовної заяви вимогам статей 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України. Так, формулювання позовних вимог у відповідності з вимогами Кодексу адміністративного судочинства України зокрема спрямоване на дотримання розгляду спору у відповідності з обґрунтуваннями позовної заяви та її вимогами, задля належного та ефективного захисту прав особи, яка звернулась до суду. Під змістом позовних вимог розуміється визначення способу захисту свого права, свободи чи інтересу, який має формулюватися максимально чітко і зрозуміло. Згідно із статтею 245 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. Водночас пунктом 4 частини 1 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. Слід врахувати, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Однак нечітке формулювання позовних вимог, у цьому випадку, не є підставою для повернення позовної заяви позивачеві, та позбавлення цим самим гарантованого права на доступ особи до правосуддя, адже саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору та у якій частині позовні вимоги є обґрунтованими/необґрунтованими. Так, Європейським судом з прав людини зазначено, що «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду скарг заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (див. рішення у справах «Zubac v. Croatia», «Beles and Others v. the Czech Republic», № 47273/99, пп. 50-51 та 69, та «Walchli v. France», №35787/03, п. 29). При цьому Європейський суд з прав людини провів певну лінію між формалізмом та надмірним формалізмом. Так, формалізм є явищем позитивним та необхідним, оскільки забезпечує чітке дотримання судами процесу. Надмірний ж формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду. Формалізм не є надмірним, якщо сприяє правовій визначеності та належному здійсненню правосуддя. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Kutic v. Croatia», заява №48778/99, пункт 25). Рішеннями ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним». Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує її права» (рішення у справах «Bellet v. France» та «Nunes Dias v. Portugal»). Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) може позбавити заявників права звертатися до суду (рішення ЄСПЛ у справі «Perez de Rada Cavanilles v. Spain»). Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції припустився надмірного формалізму, адже мотивувальна частина позовної заяви дає змогу встановити у чому саме полягає протиправність дій (бездіяльності) відповідача. Водночас посилання місцевого суду на те, що в порушення вимог статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України позивачем подано заяву про усунення недоліків позовної заяви без її копій для направлення усім учасникам справи, не може бути підставою для повернення цього позову, оскільки в ухвалі про залишення позову без руху про такий недолік і спосіб його усунення судом не зазначено. Таким чином, апеляційний суд уважає, що місцевий суд допустив порушення норм процесуального права, не повною мірою дослідивши всі обставини справи при постановленні судового рішення. За змістом частини 1 статті 320 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання. При цьому нормами Кодексу адміністративного судочинства України не передбачено право суду апеляційної інстанції на цій стадії судового розгляду приймати рішення по суті спору. З огляду на викладене, апеляційну скаргу потрібно частково задовольнити, а ухвалу суду про повернення позову як таку, що постановлена з порушенням вище наведених норм процесуального права, - скасувати з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Результат розгляду: partial