Рішення адміністративного суду від 2022-09-30 00:00:00+03

[PERSON] звернулась до суду першої інстанції з позовом, в якому просила: - визнати протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора (01011, м. Київ, вул. Різницька, 13/15, код ЄДРПОУ 00034051) щодо поновлення [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) на посаді відповідно до рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 23.11.2020 № 640/2590/20; - стягнути з Офісу Генерального прокурора (01011, м. Київ, вул. Різницька, 13/15, код ЄДРПОУ 00034051) на користь [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) середній заробіток за час затримки виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 23.11.2020 №640/2590/20 за період з 24.11.2020 по 21.01.2021 у сумі 148 561 грн. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.06.2022 позов задоволено. Не погоджуючись з вказаним рішенням Офіс Генерального прокурора звернувся із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення, як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 23.11.2020 у справі № 640/2590/20 за позовом [PERSON] до Офісу Генерального прокурора визнано протиправним та скасовано рішення кадрової комісії № 2 від 13 грудня 2019 року про неуспішне проходження атестації [PERSON] , наказ Генерального прокурора України від 21 грудня 2019 року за № 2133ц про звільнення [PERSON] з посади прокурора відділу представництва інтересів держави управління організації участі прокурорів в суді Департаменту представництва інтересів держави в суді Генеральної прокуратури України та поновлено [PERSON] на посаді прокурора відділу представництва інтересів держави управління організації участі прокурорів в суді Департаменту представництва інтересів держави в суді Офісу Генерального прокурора, з 25 грудня 2019 року. Вказане рішення в частині поновлення на посаді та присудження виплати заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць було допущено до негайного виконання. Після отримання короткого тексту рішення позивачем 26.11.2020 до Офісу Генерального прокурора було скеровано заяву про негайне його виконання в частині поновлення на посаді та виплати заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць. Листом начальника Департаменту кадрової роботи та державної служби Офісу Генерального прокурора від 29.12.2020 №07-407-20 (вих.07/1/1- 122600вих.20 від 29.12.2020) було відмовлено у негайному виконанні рішення від 23.11.2020 у справі № 640/2590/20. На виконання вказаного рішення суду, в частині, яка допущена до негайного виконання, Окружним адміністративним Судом м. Києва 30.11.2020 було видано виконавчий лист №640/2590/20 щодо поновлення [PERSON] , який 09.12.2020 позивачем було направлено для виконання до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України. Постановою від 21.12.2020 ВП № 63948392 відкрито виконавче провадження щодо примусового виконання виконавчого листа № 640/2390/20 від 30.11.2020, виданого Окружним адміністративним судом м. Києва у справі № 640/2590/20 про «Поновлення [PERSON] на посаді прокурора відділу представництва інтересів держави управління організації участі прокурорів в суді Департаменту представництва інтересів держави в суді Офісу Генерального прокурора, з 25 грудня 2019 року». У подальшому, Генеральним прокурором було видано наказ №68ц від 22.01.2021, згідно якого [PERSON] було поновлено на посаді прокурора відділу представництва інтересів держави управління організації участі прокурорів в суді Департаменту представництва інтересів держави в суді Генеральної прокуратури України 25.12.2019, проте не в Офісі Генерального прокурора. Як наслідок, відповідач не виконував рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 23.11.2020 в період з 24 листопада 2020 року по 21 січня 2021 року, незважаючи на те, що рішення по справі № 640/2590/20 в частині поновлення на посаді позивача допущено до негайного виконання. В зв`язку із вказаною бездіяльністю відповідача, позивач звернулась з даним позовом до суду першої інстанції. Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що законодавством передбачено обов`язок роботодавця негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника у разі його незаконного звільнення. При цьому, затримка виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника тягне обов`язок роботодавця виплатити такому працівникові середній заробіток за весь час затримки, а сума середнього заробітку за час затримки виконання рішення має бути скоригована на відповідний коефіцієнт підвищення з дня підвищення тарифних ставок (окладів). Апелянт у своїй скарзі зазначає, що оскаржуване рішення прийнято судом першої інстанції з ненаданням належної оцінки нормам чинного законодавства, що призвело до прийняття невірного рішення. Зокрема, апелянт зазначає, що позивача було поновлено на раніше займаній посаді в Генеральній прокуратурі України, а не в Офісі Генерального прокурора, а тому підстави для стягнення на користь [PERSON] середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду з урахуванням коефіцієнту підвищення тарифних ставок (окладів) відсутні. Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає доводи апелянта безпідставними, враховуючи наступне. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Пунктом 3 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно. Правові положення аналогічного змісту містяться також в статті 235 Кодексу законів про працю України, якою передбачено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Згідно статті 236 Кодексу законів про працю України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. З аналізу наведених правових норм вбачається, що законодавством передбачено обов`язок роботодавця негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника у разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду. Негайне виконання судового рішення полягає у тому, що таке рішення підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, а негайно з моменту його прийняття. Рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з моменту видачі наказу про поновлення працівника на роботі та фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків. При цьому працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків. Наведена правова позиція підтверджується висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 17 червня 2020 року у справі № 521/1892/18. З огляду на зазначене, після прийняття рішення Окружним адміністративним судом м. Києві від 23.11.2020 у справі № 640/2590/20 у Офісу Генерального прокурора, як роботодавця, виник обов`язок добровільно і негайно виконати це рішення в частині поновлення позивача на роботі та виплати середнього заробітку у межах суми стягнення за один місяць. Колегія суддів звертає увагу, що судове рішення про поновлення на посаді підлягає негайному виконанню та жодним чином не може ставитися в залежність від будь-яких обставин, за виключенням непереборних. Враховуючи встановлені чинним законодавством гарантії обов`язковості виконання судових рішень, суд зазначає, що затримка виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника тягне обов`язок роботодавця виплатити такому працівникові середній заробіток за весь час затримки. Відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 Кодексу законів про працю України, згідно якої проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці. Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникло у працівника, який незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі. Таким чином, згідно статті 236 Кодексу законів про працю України проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці. Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 Кодексу законів про працю України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період. Аналогічна правова позиція викладена у постанова Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 802/1183/16-а та від 05 березня 2020 року у справі № 280/360/19. Також, стаття 236 Кодексу законів про працю України не містить застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткові дії, що вказують на його бажання поновитися на роботі. Добровільне виконання рішення суду боржником - це його законодавчо встановлений обов`язок, який не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постановах від 11 червня 2020 року у справі № 816/1895/18 та від 10 травня 2019 року у справі № 816/1791/17. Враховуючи викладене, відповідач не довів належними та допустимими доказами неможливість вчасного виконання рішення про поновлення позивача на посаді, а тому суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про те, що позивач має право на виплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва, починаючи з 24 листопада 2020 року. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР та за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі - Порядок). З урахуванням абзацу 3 пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до п. 5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. У відповідності до п. 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Відповідно до п. 10 Порядку № 100, зокрема, у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, і що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей. " Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати у розрахунковому періоді, за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу IV Порядку № 100 визначається середньоденний (годинний) заробіток. У випадках, коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів). Враховуючи викладене, сума середнього заробітку за час затримки виконання рішення має бути скоригована на відповідний коефіцієнт підвищення з дня підвищення тарифних ставок (окладів). Щодо обрахування суми середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду за період з 24.11.2020 по 21.01.2021, суд зазначає наступне. Відповідно до довідки відповідача від 10.06.2020 №21-819зп, середня заробітна плата [PERSON] , обчислена за останні 2 місяці роботи становить 60 061,74 грн., у тому числі за 22 дні жовтня 2019 року - 30 030,87 грн., за 21 день листопада 2019 року - 30 030, 87 грн. Середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 1 396,78 грн. При цьому, посадовий оклад позивача на період звільнення, відповідно до схеми посадових окладів працівників Генеральної прокуратури України (додаток № 1) (в редакції від 06.09.2017), затвердженої постановою Кабінету Міністрів України № 505 від 31.05.2012 року становив 7 140 гривень. Водночас, рішенням Конституційного Суду України від 26.03.2020 № 6-р/2020 визначено, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає що норми і положення ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування. Отже, положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Порядок виконання цього рішення підлягає застосуванню з дня його ухвалення Конституційним Судом України. Так, частиною 1 статті 81 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до ч. 3 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. Згідно Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб на 01 січня 2020 року становить 2 102 грн. Згідно п. 2 ч. 4 ст. 8.1 Закону України «Про прокуратуру» посадові оклади інших прокурорів установлюються пропорційно до посадового окладу прокурора окружної прокуратури з коефіцієнтом: прокурора Офісу Генерального прокурора - 1,3. Таким чином, з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 №6-р/2020, положень ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» та Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» посадовий оклад прокурора Офісу Генерального прокурора з 26.03.2020 складає 40 989 гри (2102 грн. х 15 х 1,3 = 40 989 грн.). Вказане також підтверджується інформацією, наданою відповідачем на адвокатський запит представника позивача (лист від 10.06.2020 року № 21- 2113 вих20), що розмір посадового окладу прокурора відділу Офісу Генерального прокурора станом на 01.06.2020 року становить 40 989,00 грн. На момент скасування наказу про незаконне звільнення позивача з посади (23.11.2020) по дату видання наказу про поновлення за рішенням суду (станом на 21.01.2020), посадовий оклад прокурора відділу Офісу Генерального прокурора становив 40 989 грн., а тому, враховуючи вимоги пункту 10 Порядку № 100, суд першої інстанції вірно застосував коефіцієнт підвищення посадового окладу. Так, 40 989 грн. (підвищений оклад з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 № 6-р/2020 та ст. 81 Закону України «Про прокуратуру») /7440 грн. (оклад згідно постанови КМУ № 505) = 5,7407563 (шляхом застосування правил округлення цілих чисел і десяткових дробів складає 5,74). Отже, з 24.11.2020 середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 8 017, 51 грн. (1 396,78 грн. х 5,74). Однак, 09.12.2020 постановою Кабінету Міністрів України №1213 внесені зміни до Порядку № 100 (набрання чинності 12.12.2020 - день офіційного опублікування), якими п. 10 Порядку № 100 виключено. З урахуванням того, що з 24.11.2020 по 21.01.2021 Офісом Генерального прокурора рішення суду від 23.11.2020 у справі №640/2590/20 про поновлення позивача на посаді не виконувалось, то з відповідача підлягає стягненню на користь позивача середня заробітна плата за вказаний період - 40 робочих днів: листопад 2020 року (24.11.2020-31.11.2020) - 5 робочих днів, грудень 2020 року-22 робочих днів, січень 2021 року (01.01.2021-21.01.2021) - 13 робочих днів. Середній заробіток за час затримки виконання рішення суду розраховувався наступним чином: - за період з 24.11.2020 по 12.12.2020 (з урахуванням коефіцієнту підвищення посадового окладу) 8 017,51 грн. х 14 робочих днів = становить 112 245,2 грн.; - з 13.12.2020 до 21.01.2021 1 396,78 грн. х 26 робочих дні = становить 36 316,2 грн. Отже, за 40 робочих днів у період з 24.11.2020 по 21.01.2021 включно, з відповідача підлягає стягненню на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення у розмірі 148 561 грн. У п. 57 постанови від 16.09.2020 у справі № 140/3020/19 Верховний Суд, звертає увагу судів першої та апеляційної інстанцій на положення пункту 10 Порядку № 100, яким встановлено, що обчислення середньої заробітної плати у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, перегаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. Коефіцієнт підвищення визначається шляхом ділення тарифної ставки (посадового окладу), встановленого працівнику після підвищення, на тарифну ставку (посадовий оклад), що була встановлена до підвищення. Верховний Суд дійшов висновку, що у разі підвищення тарифних ставок і посадових окладів як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення при обчисленні середньої заробітної плати. Аналогічна правова позиція щодо застосування коефіцієнту коригування, передбаченого п. 10 Порядку №100, відображена у судовій практиці, сформованій, зокрема, у постановах Верховного Суду від 16.04.2020 у справі № 826/15725/17, від 10.09.2020 у справі № 280/2659/19, від 06.08.2019 у справі №0640/4691/18, від 06.08.2019 № 824/971/16-а від 03.10.2019 у справі № 804/8042/17 та відображена у судовій практиці у наступних справах № 826/6973/15, № 826/17605/14, № 826/20119/14, 826/17787/14. Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що з Офісу Генерального прокурора на користь позивача необхідно стягнути середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення її на посаді, за період з 24.11.2020 по 21.01.2021 включно в розмірі 148 561 грн. Посилання апелянта на постанови Верховного Суду, зокрема в справах № 826/20760/14, № 640/154/20, № 826/17709/14 колегія суддів вважає помилковими та не беруться колегією суддів до уваги, оскільки ці справи не є релевантними та спірні відносини склалися щодо інших обставин. При цьому, проаналізувавши всі інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позову та вважає, що судом першої інстанції повно встановлено фактичні обставини справи, правильно визначено норми матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню, з дотриманням вимог ст. 159 КАС України Крім того, як зазначено у постанові Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 127/3429/16-ц, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», §58, рішення від 10.02.2010). Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції. Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Результат розгляду: denied