Рішення адміністративного суду від 2022-04-27 00:00:00+03

У грудні 2020 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов [PERSON] до Військової частини [NUMBER] , в якому позивач, з урахуванням уточнень, просить суд: визнати протиправними дії Військової частини [NUMBER] щодо невиплати позивачу грошового забезпечення за надмірно відпрацьований час, грошового забезпечення за невикористану та невідшкодовану додаткову відпустку, грошового забезпечення за роботу у вихідні та святкові дні; стягнути з Військової частини [NUMBER] на користь [PERSON] 103396,80 грн. за надмірно відпрацьований час в період з квітня по липень 2019 року без утримання із зазначеної суми податку з доходів фізичних осіб; стягнути з Військової частини [NUMBER] на користь [PERSON] 17437,51 грн. грошового забезпечення за невикористану та невідшкодовану додаткову відпустку, як військовослужбовцю, за 2017 та 2018 роки; стягнути з Військової частини [NUMBER] на користь [PERSON] 1868 грн. 30 коп. грошового забезпечення за роботу у вихідні та святкові дні за період 2019 року; стягнути з Військової частини [NUMBER] на користь [PERSON] 48,20 грн. поштових витрат; стягнути з Військової частини [NUMBER] на користь [PERSON] моральну шкоду, завдану незаконними діями керівництва військової частини в сумі 50000 гривень. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2021 року у задоволенні позову відмовлено. Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове про задоволення позову, наголошуючи на неповному з`ясуванні судом першої інстанції всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, неправильному застосуванні норм матеріального права. Представником відповідача поданий відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін. Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, згідно якого суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). Вислухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків. Згідно з посвідченням серії [NUMBER] від 01.03.2017 року, [PERSON] має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій. З матеріалів справи вбачається, що наказом командира Військової частини [NUMBER] \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~від 31.10.2018 року № 270 майора [PERSON] , начальника оперативного відділення Військової частини [NUMBER] , звільненого наказом командувача оперативного командування « [INFO] » від 11.10.2018 року № 223 з військової служби у запас за пунктом «й» (як такого, який уклав контракт на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію та вислужив не менше 24 місяців військової служби за контрактом, якщо він не висловив бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду) пункту другого частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з 31.10.2018 року виключено із списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення, направлено для зарахування на військовий облік до Вишгородського районного військового комісаріату Київської області. Судом першої інстанції встановлено, що 27.11.2018 року між [PERSON] та Міністерством оборони України в особі командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України був укладений контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу. 05.12.2018 року майора [PERSON] , призначеного наказом Командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України від 26.11.2018 року № 266 на посаду оперативного чергового відділення поточних бойових дій командного штабу Військової частини [NUMBER] , який прибув із [INFO] , було зараховано до списків особового складу частини та всі види забезпечення Військової частини [NUMBER] . Наказом командира Військовій частині [NUMBER] від 19.12.2019 року № 268 майора \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ [PERSON] , оперативного чергового відділення поточних бойових дій Військової частини [NUMBER] , було виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. 12.12.2019 року [PERSON] засобами поштового зв`язку направив на ім`я командира Військовій частині [NUMBER] рапорти, в яких просив: - здійснити згідно ст. 45 Конституції України та ст. 50 КЗпП України розрахунок та виплату йому грошової компенсації за відпрацьовані понаднормові години, а саме: березень 2019 року 11 діб (264 годин); квітень 2019 року 10 діб (240 годин); травень 2019 року 7 діб (168 годин); червень 2019 року 12 діб (288 годин); липень 2019 року 12 діб (288 годин); - здійснити розрахунок та виплату йому грошової компенсації за невикористанні 3 (три) доби додаткових вихідних, за несення служби у вихідні та святкові дні; - здійснити розрахунок та виплату йому грошової компенсації за невикористанні дні додаткової відпустки за період служби з 2017 по 2019 рік. Аналогічний рапорт також був поданий позивачем на ім`я начальника командного пункту штабу Військовій частині [NUMBER] - 19.12.2019 року. Однак, як зазначає позивач, Військова частина [NUMBER] будь-яких виплат не здійснила, що слугувало підставою для звернення його до суду з даним адміністративним позовом. Відповідач у даній справі заперечує факт отримання наведених вище рапортів. \~ Вирішуючи справу, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги позивача про визнання протиправними дій Військової частини [NUMBER] щодо невиплати позивачу грошового забезпечення за надмірно відпрацьований час та за роботу у вихідні та святкові дні, а також стягнення відповідних сум грошового забезпечення, не підлягають задоволенню, оскільки розділом XXXI Порядку № 260 визначено складові сум грошового забезпечення, яке виплачується військовослужбовцю у разі його звільнення з військової служби, і вказаними нормами не передбачено виплату військовослужбовцю компенсації невикористаних днів відпочинку за службу понад установлений службовий час, у дні відпочинку, святкові, вихідні та неробочі дні. Щодо позовних вимог [PERSON] відносно невиплати йому грошового забезпечення за невикористану додаткову відпустку за 2017 та 2018 роки, суд першої інстанції зазначив, що позивач розпочав проходження військової служби у Військовій частини [NUMBER] лише \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~05.12.2018 року, при цьому, відповідачем при звільненні [PERSON] було нараховано та виплачено компенсацію додаткової відпуски за 2019 рік, чого учасниками справи не заперечується. Водночас, щодо виплати позивачу додаткової відпуски за 2017 та 2018 роки, суд першої інстанції вказав, що таку компенсацію позивачу при звільненні його зі служби та виключенні зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення повинна була здійснити саме Військова частина [NUMBER] , оскільки позивач у 2018 році не був переведений з Військової частина [NUMBER] для продовження військової служби у Військовій частині [NUMBER] , а розпочав проходження військової служби шляхом укладання нового контракту. За таких умов, суд першої інстанції дійшов висновку, що у відповідача були відсутні законодавчі підстави для виплати позивачу компенсації додаткової відпуски за 2017 та 2018 рік, яка не була виплачена [PERSON] при попередньому припиненні ним військової служби та звільненні з Військової частини [NUMBER] . Разом з цим, суд першої інстанції зазначив, що в межах адміністративної справи \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~№ 420/15064/20 дії Військової частини [NUMBER] позивачем не оскаржувались, а за приписами ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу та в межах позовних вимог. З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання протиправними дій Військової частини [NUMBER] щодо невиплати позивачу грошового забезпечення за невикористану додаткову відпустку за 2017 та 2018 рік, та стягнення з відповідача відповідних суд грошового забезпечення не підлягають задоволенню. За вищенаведених умов, за висновком суду першої інстанції, не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача щодо стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди у розмірі 50000 грн., яку позивач обумовлює невиплатою йому Військовою частиною [NUMBER] зазначених сум грошового забезпечення, та поштових витрат у сумі 48,20 грн. Колегія суддів частково погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на викладене. Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. За приписами ч. 2, ч. 4 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом: призову громадян України на військову службу; прийняття громадян України на військову службу за контрактом. За приписами ч. 1 ст. 19 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці, які проходять кадрову або строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, громадяни призовного віку, які мають вищу, професійно-технічну, повну або базову загальну середню освіту і не проходили строкової військової служби, військовозобов`язані, а також жінки, які не перебувають на військовому обліку, укладають контракт про проходження військової служби за контрактом з додержанням умов, передбачених статтею 20 цього Закону. Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлення єдиної системи їх соціального та правового захисту, гарантування військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливих умов для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулювання відносини у цій галузі визначаються Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 10 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» загальна тривалість службового часу військовослужбовців на тиждень не може перевищувати нормальної тривалості робочого часу за відповідний період, визначеної законодавством України, за винятком випадків, передбачених пунктом 5 цієї статті. Розподіл службового часу військовослужбовців протягом доби і протягом тижня у військових частинах здійснюється таким чином, щоб забезпечити у військовій частині постійну бойову готовність і проведення занять з бойової підготовки та створити умови для підтримання порядку, військової дисципліни та виховання військовослужбовців, підвищення їх культурного рівня, всебічного побутового обслуговування, відпочинку і харчування. Розподіл службового часу військовослужбовців визначається розпорядком дня, який затверджує відповідний командир (начальник) у порядку, визначеному статутами Збройних Сил України, з додержанням встановленої загальної тривалості щотижневого службового часу. Для військовослужбовців, крім військовослужбовців строкової військової служби, встановлюється п`ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями, а для військовослужбовців строкової військової служби і курсантів (слухачів) вищих військових навчальних закладів та курсантів вищих навчальних закладів, які мають військові навчальні підрозділи, навчальних центрів (частин) - шестиденний робочий тиждень з одним вихідним днем. Згідно з ч. 5 ст. 10 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військові навчання, походи кораблів, бойові стрільби та бойове чергування, несення служби в добовому наряді та інші заходи, пов`язані із забезпеченням боєготовності військових частин, здійснюються без обмеження загальної тривалості службового часу. Відповідно до ч. 6 ст. 10 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» вихідні, святкові та неробочі дні є днями відпочинку для всього особового складу, крім військовослужбовців, залучених до виконання службових обов`язків. Ці дні згідно з планами, а також вільний від занять час відводяться для відпочинку, проведення культурно-освітньої роботи, спортивних заходів та ігор. Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби та курсантів (слухачів) вищих військових навчальних закладів, які виконували службові обов`язки у вихідні, святкові та неробочі дні, відповідний час для відпочинку надається командиром (начальником), як правило, протягом наступного тижня. Військовослужбовцям строкової військової служби, курсантам (слухачам) вищих військових навчальних закладів при виконанні обов`язків військової служби у зазначені дні час відпочинку встановлюється відповідним командиром (начальником). Законом України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» від 24 березня 1999 року № 548-XIV затверджений Статут внутрішньої служби Збройних Сил України (далі - Статут). Так, згідно абз. 2-3 ст. 199 цього Статуту для військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби, курсантів (слухачів) військових навчальних закладів, навчальних центрів, військових частин) встановлюється п`ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями. Для військовослужбовців строкової військової служби і курсантів (слухачів) військових навчальних закладів, навчальних центрів, військових частин встановлюється шестиденний робочий тиждень з одним вихідним днем. Тривалість робочого тижня встановлюється законом. Військові навчання, походи кораблів, бойові стрільби та бойове чергування, несення служби у добовому наряді здійснюються у будь-які дні тижня без обмеження загальної тривалості службового часу. Відповідно до ч. 4 ст. 201 Статуту заходи, пов`язані із забезпеченням бойової та мобілізаційної готовності військової частини, виконуються за наказом її командира в будь-який час доби з наданням військовослужбовцям не менше ніж 4 годин відпочинку на добу. Статтею 203 Статуту встановлено, що вихідні, святкові та неробочі дні є днями відпочинку для всього особового складу, крім військовослужбовців, залучених до виконання службових обов`язків. Ці дні згідно з планами, а також вільний від занять час відводяться для відпочинку, проведення культурологічної роботи, спортивних заходів та ігор. Офіцерам, військовослужбовцям військової служби за контрактом, які виконували службові обов`язки у вихідні, святкові та неробочі дні, відповідний час для відпочинку надається командиром (начальником), як правило, протягом наступного тижня. Відповідно до п. 7 розділу І Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам затвердженого Наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 року № 260, за службу понад установлений службовий час, у дні відпочинку, святкові, вихідні та неробочі дні грошове забезпечення військовослужбовцям додатково не виплачується. Таким чином, зазначеними нормами не передбачено виплату військовослужбовцям грошової компенсації за службу понад установлений службовий час, за невикористані вихідні, святкові та неробочі дні, у які військовослужбовець виконував обов`язки військової служби. Посилання апелянта на положення КЗпП України колегія суддів вважає безпідставними з огляду на те, що вказані норми на спірні правовідносини не розповсюджуються, адже питання оплати праці військовослужбовця врегульоване спеціальним законодавством, яке не передбачає грошової компенсації за виконання військових обов`язків понад встановлений службовий час, у дні відпочинку, святкові, вихідні та неробочі дні. Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що в даній справі норми КЗпП України могли б бути застосовані, як субсидіарні, у разі не врегулювання спірного питання спеціальними нормами. За наведеного правового регулювання, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги позивача про визнання протиправними дій Військової частини [NUMBER] щодо невиплати позивачу грошового забезпечення за надмірно відпрацьований час та за роботу у вихідні, святкові дні, а також стягнення відповідних сум грошового забезпечення, не підлягають задоволенню. Висновки суду у даній справі відповідають правовим позиціям Верховного Суду, які викладені, зокрема, у постанові від 18 листопада 2021 року у справі № 400/2208/20. З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов також вірного висновку, що не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача щодо стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди у розмірі 50000 грн., яку позивач обумовлює невиплатою йому Військовою частиною [NUMBER] зазначених сум грошового забезпечення, та поштових витрат у сумі 48,20 грн. Щодо стосується позовних вимог щодо невиплати грошового забезпечення за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, за 2017 та 2018 роки, колегія суддів зазначає наступне. Згідно із п. 12 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 року № 3551-XII (чинного та в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік. Статтею 4 Закону України «Про відпустки» від 05.11.1996 року № 504/96-ВР (чинного та в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством. Відповідно до статті 16-2 вказаного Закону учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік. Згідно з п. 8 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року № 2011-ХІІ (чинного та в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України. У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення. Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року № 2011-ХІІ (чинного та в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей. Відповідно до п. 17 ст. 10-1 вказаного Закону в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів. Згідно з п. 18 ст. 10-1 цього ж Закону в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець. Відповідно до п. 19 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року № 2011-ХІІ (чинного та в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється. При цьому, визначення поняття особливого періоду наведене у Законах України \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~від 21.10.1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~від 06.12.1991 року № 1932-XII «Про оборону України». За визначенням статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» \~від 21.10.1993 року № 3543-XII (чинного та в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Стаття 1 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 року № 1932-XII визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Крім того, в статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~від 21.10.1993 року № 3543-XII надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу. У постанові від 21 серпня 2019 року у зразковій справі № 620/4218/18 Велика Палата Верховного Суду виклала наступний правовий висновок. Так, Велика Палата Верховного Суду вказала, що аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак, Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року № 2011-ХІІ не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку особа набула за період проходження ним військової служби. Водночас, Верховний Суд зазначив, що у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі. Отже, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до п. 19 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~№ 2011-ХІІ у періоди, передбачені п.п. 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується п. 12 ст. 12 Закону України від 22.10.1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», п. 8 ст. 10-1 Закону України від 20.12.1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ст. 16-2 Закону України від 05.11.1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки». За таких обставин, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ст. 16-2 Закону України «Про відпустки» та п. 12 ч. 1 ст. 12 «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Згідно ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до ч. 3 ст. 291 КАС України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи. З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що при звільненні з військової служби у запас Збройних Сил України військовослужбовці (учасники бойових дій) мають право на отримання грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку, передбачену п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 року № 3551-XI. У даній справі право позивача, як учасника бойових дій, на отримання грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку відповідачем не оспорюється. Більш того, як вірно встановлено судом першої інстанції та визнається позивачем, [PERSON] при звільненні з військової служби у запас було виплачено грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, за 2019 рік. Водночас, позивач вважає, що відповідачем протиправно не виплачено грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, за 2017-2018 р.р. Заперечуючи проти задоволення вказаних вимог позивача, відповідач вказує на те, що останній проходив військову службу у Військовій частині [NUMBER] лише з 05.12.2018 року, а тому, підстав для виплати вказаної компенсації за 2017-2018 р.р. у Військової частини [NUMBER] не було. Наведені доводи відповідача знайшли свого підтвердження під час судового розгляду справи. Так, як встановлено судом першої інстанції, підтверджено під час апеляційного розгляду справи та визнається позивачем, наказом командира Військової частини [NUMBER] \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~від 31.10.2018 року № 270 майора [PERSON] , начальника оперативного відділення Військової частини [NUMBER] , звільненого наказом командувача оперативного командування « [INFO] » від 11.10.2018 року № 223 з військової служби у запас за пунктом «й» (як такого, який уклав контракт на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію та вислужив не менше 24 місяців військової служби за контрактом, якщо він не висловив бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду) пункту другого частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з 31.10.2018 року виключено із списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення, направлено для зарахування на військовий облік до Вишгородського районного військового комісаріату Київської області. В свою чергу, на військову службу до Військової частини [NUMBER] позивача було прийнято на підставі укладеного між ним та Міністерством оборони України в особі командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України 27.11.2018 року контракту про проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу, а також припису військового комісара Вишгородського РВК від 04.12.2018 року № 2/2/3034. Колегія суддів зазначає, що 05.12.2018 року майора [PERSON] , призначеного наказом Командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України від 26.11.2018 року № 266 на посаду оперативного чергового відділення поточних бойових дій командного штабу Військової частини [NUMBER] , який прибув із [INFO] , було зараховано до списків особового складу частини та всі види забезпечення Військової частини [NUMBER] . Тобто, позивач з 05.12.2018 році не був переведений з Військової частина [NUMBER] для продовження військової служби до Військової частини [NUMBER] , а розпочав проходження військової служби шляхом укладання нового контракту, за наказом Командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України від 26.11.2018 року № 266 позивача призначено на посаду оперативного чергового відділення поточних бойових дій командного штабу Військової частини [NUMBER] , як такого, що прибув із Вишгородського районного комісаріату. За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у Військової частини [NUMBER] були відсутні законодавчі підстави для виплати позивачу компенсації додаткової відпуски за 2017 та 2018 рік, яка не була виплачена [PERSON] при звільненні з військової служби у запас у 2018 році з виключенням із списків особового складу Військової частини [NUMBER] та всіх видів забезпечення з постановкою на військовий облік до військового комісаріату. Зазначені обставини жодним чином не оспорюються позивачем в апеляційній скарзі та останній в апеляційній скарзі не зазначає жодних підстав для задоволення його вимог щодо стягнення наведеної компенсації саме з Військової частини [NUMBER] . Водночас, доходячи вірного висновку, що позов в частині вимог про виплату грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, за 2017-2018 р.р., поданий позивачем не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом у цій частині вимог, суд першої інстанції помилково не вирішив питання щодо залучення до участі у справі другого відповідача, співвідповідача. Так, відповідно до вимог ч.ч. 3-7 ст. 48 КАС України якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до ухвалення рішення у справі за згодою позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи. Суд має право за клопотанням позивача до ухвалення рішення у справі залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позивач не згоден на заміну відповідача іншою особою, суд може залучити цю особу як другого відповідача. У разі відмови у задоволенні позову до такого відповідача понесені позивачем витрати відносяться на рахунок держави. Під час вирішення питання про залучення співвідповідача чи заміну належного відповідача суд враховує, зокрема, чи знав або чи міг знати позивач до подання позову у справі про підставу для залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Після заміни сторони, залучення другого відповідача розгляд адміністративної справи починається спочатку. Заміна позивача допускається до початку судового розгляду справи по суті. Заміна відповідача допускається до ухвалення рішення судом першої інстанції. Проте, всупереч наведених вимог КАС України, суд першої інстанції, встановивши, що позов в частині вимог про виплату грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, за 2017-2018 р.р. поданий позивачем не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом у цій частині вимог, не вирішив питання щодо залучення до справи належного відповідача щодо цієї частини вимог, не залучив за клопотанням позивача співвідповідача або у разі, якщо таке клопотання не заявлялось, або позивач заперечував, не залучив другого відповідача та помилково відмовив у задоволенні позову у цій частині вимог з підстав того, що вони заявлені до неналежного відповідача. Разом з тим, слід зауважити, що суд апеляційної інстанції позбавлений можливості залучити другого відповідача під час апеляційного розгляду справи з огляду на вирішення судом першої інстанції спору саме відносно Військової частини [NUMBER] . Головною особливістю апеляційного розгляду є те, що апеляційна інстанція не розглядає справу з початку, а переглядає рішення суду першої інстанції, тобто, публічно-правовий спір вже вирішено. Оскільки ст. 48 КАС України, як наслідок заміни неналежного відповідача чи залучення належного відповідача у якості другого відповідача, передбачає розгляд справи спочатку, апеляційний суд позбавлений такої процесуальної можливості як заміна неналежної сторони/залучення другого відповідача, такі дії суд першої інстанції має вчинити до ухвалення рішення. Таким чином, апеляційному перегляду підлягає справа в частині вимог, відповідачем по якій є неналежний відповідач, та публічно-правовий спір вже вирішено. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, якщо: 1) справу розглянуто неповноважним складом суду; 2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими, якщо апеляційну скаргу обґрунтовано такою підставою; 3) справу розглянуто адміністративним судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою; 4) суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, які не були залучені до участі у справі; 5) судове рішення не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у судовому рішенні; 6) судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглядала справу; 7) суд розглянув за правилами спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження. Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, оскільки судом першої інстанції порушено норми процесуального права, що призвело до розгляду справи в частині вимог за відсутності належного відповідача, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню в частині вирішення вимог про виплату грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, за 2017-2018 р.р. із прийняттям нового судового рішення про відмову у задоволенні позову за наведених підстав.

Результат розгляду: partial