Рішення адміністративного суду від 2022-10-25 00:00:00+03

Позивач, військова частина [NUMBER] ( [NUMBER] ) звернулась до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до [PERSON] , в якому просила суд: - визнати дії протиправними [PERSON] , щодо завдання збитків державі, в особі військової частини [NUMBER] , під час проходження військової служби в частині нанесення шкоди по службі ракетно-артилерійського озброєння на загальну суму 325\~ 859 грн. 51 коп. (триста двадцять п`ять тисяч вісімсот п`ятдесят дев`ять гривень 51 коп.); - стягнути з [PERSON] на користь військової частини [NUMBER] завдану шкоду в розмірі 325\~ 859 грн. 51 коп. (триста двадцять п`ять тисяч вісімсот п`ятдесят дев`ять гривень 51 коп.) по службі ракетно-артилерійського озброєння, яка встановлена службовим розслідуванням за результатом якого видано накази командира військової частини [NUMBER] від 16.06.2016 року №1503 та від 22.06.2021 року №1267. Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 30 травня 2022 року повернуто позивачеві адміністративний позов Військової частини [NUMBER] ( [NUMBER] ) до [PERSON] про відшкодування шкоди завданої державі. В апеляційній скарзі військова частина [NUMBER] ( [NUMBER] ), посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначив, що суд першої інстанції не прийняв до уваги того факту, що особовий склад та представники юридичної служби військової частини [NUMBER] постійно залучались для здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, внаслідок чого з об`єктивних причин не було можливості належним чином організовувати позовну роботу в інтересах військової частини [NUMBER] в у строки, визначені КАС України, перебуваючи не у пункті постійної дислокації частини, без можливості доступу до всіх необхідних документів, які б потрібні були для обґрунтування позовних вимог. Крім того, апелянт вказує на неналежне виконання попередніми начальниками юридичної служби військової частини [NUMBER] своїх функціональних обов`язків в частині організації та ведення претензійної і позовної роботи. Відповідач своїм процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався. Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. В адміністративному позові зазначено, що факт завдання відповідачем майнової шкоди в сумі 325859,51 грн встановлений наказом командира військової частини [NUMBER] від 16.06.2016 року №1503, від 22.06.2021 року №1267, виданим за результатом проведення службового розслідування. Так, відповідно до наданої апелянтом копії наказу №1503 від 16.06.2016 року, за порушення \~вимог ст. 4 Дисциплінарного статуту ЗСУ, ст. ст. 6, 11, 12, 16 Статуту внутрішньої служби ЗСУ, втрату \~військового майна, старшого сержанта [PERSON] притягнуто до підвищеної матеріальної відповідальності за шкоду, завдану держави втратою військового майна на суму 415957,28 грн. Також цим наказом визначено \~зазначені кошти утримати з військовослужбовця за рахунок грошового забезпечення. Наказом командира військової частини [NUMBER] від 22.06.2021 року №1267 про списання військового майна та внесення змін до наказу №1503 від 16.06.2016 року, окрім іншого, були внесені зміни до наказу №1503 від 16.06.2016 року, відповідно до яких старшого сержанта [PERSON] притягнуто до підвищеної матеріальної відповідальності за шкоду, завдану держави втратою військового майна на суму 325859,51 грн. та зазначені кошти утримати з військовослужбовця за рахунок грошового забезпечення. Зазначає апеляційний суд і те, що за змістом наказу №1503 від 16.06.2016 року, службове розслідування було призначене наказом №795 березня 2016 року, а до відповідальності \~відповідач був притягнутий наказом №1503 від 16.06.2016 року. зі змінами внесеними наказом №1267 від 22.06.2021 року. При цьому в наказі №1503 від 16.06.2016 року зазначено, що старший сержант [PERSON] звільнений з лав ЗСУ 11.08.2015 року. Надані апелянтом копії наказів №1503 від 16.0.2016 року №1267 від 22.0.6.2021 року не містять відомостей щодо ознайомлення відповідача з цими наказами. Таким чином, про завдання відповідачем майнової шкоди військовій частині стало відомо 16.06.2016 року, проте як адміністративний позов в цій справі поданий 22.04.2022 2022 року, майже через шість років від дня, коли військова частина довідалася про порушення свого права та про особу, яка його порушила. Додатково апеляційний суд встановив, що відповідно до копії витягу з Книги грошових стягнень та нарахувань військової часини [NUMBER] , запис стосовно боргу відповідача в сумі 325859,51 грн. внесений 30.12.2017 року, залишок станом на 27.07.2022 року становить 325859,51 грн. Витребувані апеляційним судом копію наказу про звільнення відповідача з військової служби; відомості щодо проведення відрахувань з грошового забезпечення відповідача на відшкодування матеріальної шкоди, у разі проведення таких відрахувань, та докази на підтвердження таких відомостей; відомості щодо відмови відповідача у добровільному відшкодуванні завданої майнової шкоди, апелянт не надав, посилаючись на \~знищення частини документації. При цьому доказів на підтвердження знищення частини документації апелянт не надав. Відмовляючи в задоволенні клопотання про поновлення строку на звернення із позовом до суду та повертаючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, з моменту виникнення права на звернення до суду з даним позовом, не реалізував свого права тривалий час та не надав суду докази на підтвердження неможливості такого звернення у найкоротші строки. Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд дійшов такого висновку. Відповідно до частини першої статті 122 КАС України (в редакції чинній на час подання військовою частиною адміністративного позову), позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. За приписами абзацу другого частини другою статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень встановлюється тримісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення визначених законом вимог. Цим Кодексом та іншими законами можуть також встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень. Таким чином, для правильного обчислення тримісячного строку визначальним є встановлення дня виникнення підстав, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення визначених законом вимог. Як зазначено в адміністративному позові факт завдання відповідачем майнової шкоди встановлений наказом командира військової частини [NUMBER] від 16.06.2016 року №1503, виданим за результатом проведення службового розслідування. На той час було чинним Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затверджене Постановою Верховної Ради України №243/95-ВР від 23.06.1995 року (надалі Положення №243/95-ВР), яке втратило чинність 31.10.2019 року, з дня набрання чинності Законом України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» від 03.10.2019 року №160-ІХ. Положення №243/95-ВР визначає підстави і порядок притягнення до матеріальної відповідальності військовослужбовців і призваних на збори військовозобов`язаних, винних у заподіянні шкоди державі під час виконання ними службових обов`язків, передбачених актами законодавства, військовими статутами, порадниками, інструкціями та іншими нормативними актами (абзац 1 пункту 1 Положення). За шкоду, заподіяну державі не під час виконання службових обов`язків, зазначені особи несуть матеріальну відповідальність у порядку, передбаченому цивільним законодавством України (абзац 2 пункту 1 Положення №243/95-ВР). За приписами пункту 4 Положення №243/95-ВР, відшкодування шкоди військовослужбовцями і призваними на збори військовозобов`язаними провадиться незалежно від притягнення їх до дисциплінарної чи кримінальної відповідальності за дію (бездіяльність), якою державі було заподіяно шкоду. У разі притягнення особи, яка заподіяла матеріальну шкоду державі, до кримінальної відповідальності командир (начальник) військової частини зобов`язаний подати щодо неї цивільний позов до суду на суму невідшкодованої шкоди. Пунктом 5 Положення №243/95-ВР встановлено, що час, протягом якого винного військовослужбовця і призваного на збори військовозобов`язаного може бути притягнуто до матеріальної відповідальності, не може перевищувати строків позовної давності, встановлених чинним законодавством. Військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані, діями яких заподіяно шкоду державі, можуть добровільно відшкодувати її повністю або частково (абзац 1 пункту 6 Положення №243/95-ВР). За приписами пункту 23 Положення №243/95-ВР, командир військової частини після розгляду матеріалів розслідування, не пізніш як у місячний термін з дня закінчення розслідування видає наказ про притягнення до матеріальної відповідальності винної особи з зазначенням розміру суми, що підлягає стягненню. Такий наказ доводиться до відома винної особи під розписку. У разі, коли у місячний термін з дня закінчення розслідування винну особу до матеріальної відповідальності не притягнуто, відшкодування заподіяної державі шкоди провадиться шляхом подання позову до відповідного суду. Відповідно до пункту 31 Положення №243/95-ВР, у разі звільнення у запас або у відставку чи вибуття із військової частини винної особи (винних осіб) до прийняття рішення про стягнення з неї заподіяної шкоди командир (начальник) військової частини у порядку, встановленому чинним законодавством, подає цивільний позов до суду на суму заподіяної цією особою шкоди. За приписами пункту 32 Положення №243/95-ВР на притягнутих до матеріальної відповідальності звільнених з військової служби військовослужбовців і військовозобов`язаних після закінчення зборів, які не відшкодували заподіяної ними державі шкоди, в 10-денний термін після дня вибуття їх з військової частини до суду за місцем їх постійного проживання (роботи) надсилаються виконавчі написи органів, що виконують нотаріальні дії. Для отримання виконавчого напису командир (начальник) військової частини подає органам, що виконують нотаріальні дії, довідки про суму заборгованості, \~яка підлягає стягненню. Враховуючи зазначені норми матеріального права, чинні на час, коли військова частина [NUMBER] дізналась про завдання відповідачем майнової шкоди, було передбачене декілька підстав за наявності яких військова частина мала звернутись до суду з позовом про стягнення заподіяної шкоди у порядку, встановленому чинним законодавством, а саме: - не притягнення військовослужбовця, який продовжує проходження служби, до матеріальної відповідальності наказом командира військової частини у місячний термін з дня закінчення розслідування; - звільнення винної особи у запас або у відставку чи її вибуття із військової частини до прийняття стосовно неї рішення про стягнення заподіяної шкоди. При цьому, апеляційний суд зазначає, що Положення №243/95-ВР не містить приписів, якими встановлювалися строки для звернення до суду з позовом про відшкодування заподіяної державі шкоди, а пункт 5 Положення №243/95-ВР містить лише граничні строки, які не можуть перевищувати строків позовної давності, та які стосуються притягнення винної особи до матеріальної відповідальності, що не є тотожнім строку звернення до суду. Також, апеляційний суд зазначає, що 31.10.2019 року набрав чинності Закон України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» від 03.10.2019 року №160-ІХ, який визначає підстави та порядок притягнення військовослужбовців та деяких інших осіб до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, під час виконання ними службових обов`язків. Вказаний закон не містить положень щодо поширення його дії у часі на правовідносини які виникли до набрання цим законом чинності. Проте, апеляційний суд вказує, що відповідно до ст. 4 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» особа може бути притягнута до матеріальної відповідальності протягом трьох років з дня виявлення завданої шкоди. Вказана норма, як і норма Положення №243/95-ВР передбачає можливість притягнення винної особи до матеріальної відповідальності, яка є видом юридичної відповідальності, що полягає в обов`язку винної особи покрити повністю або частково пряму дійсну шкоду, що було завдано з її вини. \~При цьому відшкодування шкоди, завданої особою, здійснюється на підставі наказу командира (начальника) шляхом стягнення сум завданої шкоди з місячного грошового забезпечення винної особи (ст. 10 Закону №160-ІХ) Частиною третьою статті 10 Закону №160-ІХ передбачено, що відшкодування шкоди, завданої військовозобов`язаним чи резервістом під час проходження ним зборів, здійснюється в судовому порядку за позовом військової частини, установи, організації, закладу або в іншому встановленому законом порядку в разі відмови військовозобов`язаного чи резервіста від її добровільного відшкодування. Також, відповідно до ст. 12 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі», у разі звільнення особи, притягнутої до матеріальної відповідальності, зі служби або у разі, якщо рішення про притягнення до матеріальної відповідальності особи не прийнято до її звільнення зі служби, відшкодування завданої шкоди здійснюється в судовому порядку в разі відмови особи від її добровільного відшкодування або в іншому встановленому законом порядку. Враховуючи наведені приписи, як Положення №243/95-ВР, так і Закону №160-ІХ, до спірних правовідносин має бути застосований тримісячний строк звернення до суду з позовом, передбачений частиною другою статті 122 КАС України, оскільки у цьому спорі з позовом до суду звернувся саме суб`єкт владних повноважень. Аналогічні висновки щодо застосування 3-місячного строку звернення до суду у справах щодо стягнення майнової шкоди викладені у постановах Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі №620/1720/20, від 28 січня 2021 року у справі №140/6315/20 та від 24 червня 2021 року у справі №420/4099/20. Як підтверджено матеріалами справи позов про стягнення з відповідача матеріальної шкоди, заподіяної державі, військовою частиною [NUMBER] ( [NUMBER] ) підписаний 22.04.2022 року та поданий засобами поштового зв`язку, а до суду надійшов 28.04.2022 року, тобто з пропуском майже на шість років, встановленого ч.2 ст.122 КАС України, тримісячного строку звернення до суду. При цьому апеляційний суд зазначає, що, а ні адміністративний позов, а ні апеляційна скарга не містять відомостей (апелянтом на вимогу апеляційного суду не надана інформація) щодо відмови \~відповідача у добровільному порядку відшкодувати завдану шкоду після звільнення зі служби. В наказі №1503 від 16.06.2016 року вказано про звільнення відповідача з лав ЗСУ 11.08.2015 року, а тому апелянт, відповідно до пункту 31 Положення №243/95-ВР, мав подати позов до суду після встановлення факту \~завдання відповідачем майнової шкоди. Наявність при цьому наказу №1267 від 22.06.2021 року не свідчить про обізнаність апелянта саме 22.06.2021 року про завдання майнової шкоди, оскільки цим наказом лише зменшена сума шкоди. Частиною 1 статті 123 КАС України визначено, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку. Згідно із ч.2 ст.123 КАС України якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву. Аналіз наведених норм показав, що звернення до суду за захистом прав, свобод чи інтересів особа може реалізувати в межах терміну, визначеного адміністративним процесуальним законодавством або іншими законами. Обов`язок доведення обставин, з якими сторона пов`язує поважність причин пропуску строків звернення до суду, покладається на особу, яка звернулась із адміністративним позовом. Пропущення строків звернення до адміністративного суду не є безумовною підставою для застосування наслідків порушення цих строків, оскільки суд може визнати причину пропуску строків поважною і в такому випадку справа розглядається і вирішується в порядку, встановленому адміністративним процесуальним законодавством. При постановленні оскаржуваної ухвали про повернення позовної заяви суд першої інстанції дійшов висновку про пропуск позивачем встановленого ст.122 КАС України строку звернення до суду та відсутність підстав для його поновлення. В апеляційній скарзі військова частина [NUMBER] ( [NUMBER] ) посилається на те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки вказаним позивачем причинам пропуску строку звернення до суду, які є поважними та дають підстави для поновлення такого строку. Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апелянта та зазначає, що неналежне виконанням попередніми начальниками юридичної служби військової частини своїх функціональних обов`язків правильно не прийнято судом першої інстанції до уваги, оскільки це не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду. Поважними причинами пропуску строку звернення до суду визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними та не залежать від волевиявлення особи і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами. Також, апеляційний суд не приймає до уваги доводи апелянта стосовно того, що представники юридичної служби військової частини не перебували у пункті постійної дислокації частини, оскільки доказів на підтвердження вказаної обставини позивач суду не надав. До того ж, будь-яких доказів на підтвердження залучення особового складу та представників юридичної служби військової частини для здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони ні суду першої, а ні суду апеляційної інстанції не надано. Натомість, позивач, з моменту виникнення права на звернення до суду з даним позовом, не реалізував свого права майже протягом 6 років та не надав суду належних доказів на підтвердження неможливості такого звернення у найкоротші строки. Зважаючи на те, що позивач пропустив строк звернення до суду з позовом та не навів поважних причин його пропуску, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про повернення позовної заяви на підставі п.9 ч.4 ст.169 КАС України. Доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки зводяться до незгоди з оскаржуваним судовим рішенням, не містять належних та обґрунтованих міркувань, які б спростовували наведені висновки суду першої інстанції. У ній також не наведено інших міркувань, які б не були предметом перевірки судів та щодо яких не наведено мотивів відхилення наведеного аргументу при вирішення питання щодо поважності причин пропуску строку звернення до адміністративного суду. Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з додержанням норм процесуального права, внаслідок чого апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржувана ухвала суду - без змін. При цьому, ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14.06.2022р. відстрочено Військовій частині [NUMBER] ( [NUMBER] ) сплату судового збору в розмірі 2481 грн. Судові витрати розподіляються відповідно до ст.139 КАС України та відстрочена апелянту сплата судового збору до ухвалення судового рішення у справі за подачу апеляційної скарги підлягає стягненню з апелянта в порядку ч.2 ст.133 КАС України. Отже, з метою вирішення питання щодо розподілу судових витрат, апеляційний су вважає за необхідне стягнути з Військової частини [NUMBER] ( [NUMBER] ) на користь Державної судової адміністрації судовий збір в розмірі 2481 грн.

Результат розгляду: granted