Рішення адміністративного суду від 2022-07-28 00:00:00+03

29 грудня 2021 року [PERSON] звернувся в суд з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, в якому просив: визнати протиправною бездіяльність щодо зменшення розміру його пенсії до 70 відсотків відповідних сум грошового забезпечення під час її перерахунку на виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду у справі № 140/7189/21 та відмови в її перерахунку у розмірі 90 відсотків відповідних сум грошового забезпечення без обмеження пенсії десятьма прожитковими мінімумами, установлених для осіб, які втратили працездатність; зобов`язати провести перерахунок (з урахуванням виплачених сум) та виплачувати пенсію з 01 квітня 2019 року у розмірі 90 відсотків відповідних сум грошового забезпечення без обмеження пенсії десятьма прожитковими мінімумами, установлених для осіб, які втратили працездатність. На обґрунтування позовних вимог зазначає, що отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 02 березня 2020 року у справі № 140/306/20, зокрема, зобов`язано ГУ ПФУ у Волинській області провести перерахунок та виплату пенсії [PERSON] з 01 січня 2018 року у розмірі 90% відповідних сум грошового забезпечення. Вказує, що [INFO] підготував та направив до ГУ ПФУ у Волинській області нову довідку про розмір грошового забезпечення від 04 червня 2021 року № ХА18075 станом на 05 березня 2019 року для перерахунку його пенсії, однак ГУ ПФУ у Волинській області відмовило у перерахунку пенсії з урахуванням встановленого розміру 90 відсотків відповідних сум грошового забезпечення без обмеження максимальним розміром на рівні десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Вважає протиправними дії відповідача щодо обмеження розміру його пенсії та фактичну її виплату лише в розмірі десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність, а не у повному обсязі, оскільки, враховуючи рішення Конституційного Суду України від 20 грудня 2016 року №7-рп/2016, стаття 43 Закону № 2262-ХІІ фактично не містить норми про обмеження розміру пенсії десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність. Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 14 березня 2022 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області щодо не проведення з 01.04.2019 перерахунку та виплати пенсії за вислугу років [PERSON] у розмірі 90% відповідних сум грошового забезпечення відповідно до статей 43 і 63 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», положень постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» на підставі довідки [INFO] про розмір грошового забезпечення для перерахунку пенсії від 04.06.2021 №ХА18075. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області здійснити [PERSON] з 01.04.2019 перерахунок та виплату (з урахуванням раніше виплачених сум) пенсії за вислугу років відповідно до статей 43 і 63 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», положень постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» на підставі довідки [INFO] про розмір грошового забезпечення для перерахунку пенсії від 04.06.2021 №ХА18075, із обов`язковим врахуванням розмірів щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії у розмірі 90% відповідних сум грошового забезпечення. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що право позивача на перерахунок пенсії є беззаперечним, а передумовою для його проведення є довідка про розмір грошового забезпечення від 04 червня 2021 року №ХА18075, видана [INFO]. З урахуванням рішення Волинського окружного адміністративного суду від 02 березня 2020 року у справі № 140/306/20 суд першої інстанції прийшов до висновку про зобов`язання відповідача провести з 01 квітня 2019 року перерахунок та виплату пенсії позивача на підставі вказаної довідки (з урахуванням раніше виплачених сум) у розмірі 90 % відповідних сум грошового забезпечення. У задоволенні позовної вимоги про проведення перерахунку пенсії без обмеження її розміру, було відмовлено, оскільки з матеріалів справи не вбачається наявність спору щодо перерахунку пенсії позивача із застосуванням обмеження її максимальним розміром. Не погодившись з прийнятим рішенням, [PERSON] подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуване рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог та прийняти нове, яким адміністративний позов задовольнити повністю. Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що судом першої інстанції зроблено помилковий висновок про те, що позовна вимога про проведення перерахунку пенсії без обмеження її розміру задоволенню не підлягає, оскільки з матеріалів справи не вбачається наявність спору щодо перерахунку пенсії позивача із застосуванням обмеження її розміром. Вказує, що матеріали справи містять документальні докази, які підтверджують наявність спору щодо перерахунку пенсії позивача без застосування обмеження її максимальним розміром. Звертає увагу на те, що правове обгрунтування необхідності виплати йому пенсії без обмеження десятьма прожитковими мінімумами, установлених для осіб, які втратили працездатність, викладено в позовній заяві. Суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження) (п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України). Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу з наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Рішення в частині задоволених позовних вимог не оскаржене, тому відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України в апеляційному порядку не переглядається. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити повністю з наступних підстав. Як встановлено судом першої інстанції, [PERSON] є пенсіонером, перебуває на обліку в ГУ ПФУ у Волинській області, отримує пенсію відповідно до Закону № 2262-ХІІ, яка призначена у розмірі 90 % відповідних сум грошового забезпечення. Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 02 березня 2020 року у справі № 140/306/20 визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області щодо зменшення основного розміру пенсії [PERSON] з 90% до 70% відповідних сум грошового забезпечення. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області провести перерахунок та виплату (з урахуванням виплачених сум) пенсії [PERSON] з 01 березня 2018 року у розмірі 90% відповідних сум грошового забезпечення. [INFO] підготував та направив до ГУ ПФУ у Волинській області нову довідку про розмір грошового забезпечення від 04 червня 2021 року № ХА18075 станом на 05 березня 2019 року для перерахунку його пенсії, відповідно до якої розмір грошового забезпечення [PERSON] станом на 05 березня 2019 року за посадою відповідною (аналогічною) його останній штатній посаді становить: посадовий оклад 6770,00 грн; оклад за військове (спеціальне) звання 1 410,00 грн; надбавка за вислугу років 4090,00 грн; надбавка за особливості проходження служби 11570,61 грн; надбавка за службу в умовах режимних обмежень 1015,50 грн; надбавка за кваліфікацію - 473,00 грн, премія 2369,50 грн; всього 27699,51 грн (а.с.8). 25 листопада 2021 року позивач звернувся до відповідача із заявою про перерахунок його пенсії із врахуванням вищевказаної довідки, в якій просив провести перерахунок (з урахуванням виплачених сум) та виплачувати з 01 грудня 2019 року йому пенсію в розмірі 90 відсотків відповідних сум грошового забезпечення без обмеження десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність (а.с.10). Листом від 22 грудня 2021 року № 15878-15526/Ф-02/8-0300/21 ГУ ПФУ у Волинській області повідомило позивача про відсутність підстав для проведення перерахунку пенсії з 01 квітня 2019 року в розмірі 90% відповідного грошового забезпечення, а також вказало про відсутність підстав для проведення перерахунку пенсії без обмеження її розміру десятьма прожитковими мінімумами, установлених для осіб, які втратили працездатність (а.с.11). Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції прийшов до висновку про обгрунтованість позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не проведення з 01 квітня 2019 року перерахунку та виплати пенсії за вислугу років позивачу у розмірі 90% відповідних сум грошового забезпечення на підставі довідки [INFO] про розмір грошового забезпечення для перерахунку пенсії від 04.06.2021 №ХА18075, а також в частині зобов`язання відповідача здійснити позивачу з 01 квітня 2019 року перерахунок та виплату (з урахуванням раніше виплачених сум) пенсії за вислугу років на підставі довідки [INFO] про розмір грошового забезпечення для перерахунку пенсії від 04 червня 2021 року №ХА18075, із обов`язковим врахуванням розмірів щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії у розмірі 90% відповідних сум грошового забезпечення. В задоволенні позовної вимоги про проведення перерахунку пенсії без обмеження її розміру було відмовлено. Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Відповідно до положень статті 2 Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» № 3668-VI від 08 липня 2011 року (далі - Закон № 3668-VI), максимальний розмір пенсії (крім пенсійних виплат, що здійснюються з Накопичувального пенсійного фонду) або щомісячного довічного грошового утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною), призначених (перерахованих) відповідно до Митного кодексу України, законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про статус народного депутата України», «Про Національний банк України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про дипломатичну службу», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про судову експертизу», «Про статус і соціальний захист громадян, як постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів», «Про наукову і науково-технічну діяльність», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», «Про пенсійне забезпечення», «Про судоустрій і статус суддів», Постанови Верховної Ради України від 13 жовтня 1995 року «Про затвердження Положення про помічника-консультанта народного депутата України», не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Законом № 3668-VI внесено зміни у ч. 7 ст. 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» № 2262-XII від 09 квітня 1992 року (далі - Закон № 2262-XII), яку викладено в такій редакції: максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Рішенням Конституційного Суду України від 20 грудня 2016 року № 7-рп/2016 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення частини сьомої статті 43 Закону № 2262-XII. Згідно з пунктом 2 резолютивної частини цього Рішення положення частини сьомої статті 43 Закону № 2262-XII, які визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто 20 грудня 2016 року. Конституційний Суд України у Рішенні від 20 грудня 2016 року № 7-рп/2016, яким визнав таким, якими, що не відповідають статті 17 Конституції України, положення частини сьомої статті 43 Закону № 2262, виходив із того, що норми-принципи частини п`ятої статті 17 Конституції України щодо забезпечення державою соціального захисту громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей є пріоритетними та мають безумовний характер. Тобто заходи, спрямовані на забезпечення державою соціального захисту вказаної категорії осіб, зокрема, у зв`язку з економічною доцільністю, соціально-економічними обставинами не можуть бути скасовані чи звужені. При цьому, Конституційний Суд України стверджує, що обмеження максимального розміру пенсії, призначеної особам, яким право на пенсійне забезпечення встановлене Законом № 2262-ХІІ, порушує суть конституційних гарантій щодо безумовного забезпечення соціального захисту осіб, передбачених частиною п`ятою статті 17 Конституції України, які зобов`язані захищати суверенітет, територіальну цілісність і недоторканність України. Обмеження граничного розміру пенсії, призначеної на підставі Закону № 2262-XII, десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність, введено в дію Законом № 3668-VI, яким внесено зміни у статтю 43 Закону № 2262-XII, шляхом викладення її в редакції Закону № 3668-VI. Тобто, положення частини сьомої статті 43 Закону № 2262-XII та положення частини першої статті 2 Закону № 3668-VІ (у частині поширення її дії на Закон № 2262-ХІІ), прийняті одночасно для регулювання одних і тих самих правовідносин (обмеження максимальним розміром пенсій, призначених відповідно до Закону № 2262-XII) та є однаковими за змістом. Конституційним Судом України у Рішенні від 20 грудня 2016 року № 7-рп/2016 надано оцінку правовому регулюванню спірних правовідносин (обмеження максимальним розміром пенсії військовослужбовців) та визнано таким, що не відповідає статті 17 Конституції України положення частини сьомої статті 43 Закону № 2262-XII. При цьому положення статті 2 Закону № 3668-VI (у частині поширення її дії на Закон № 2262-XII), які дублюють зміст частини сьомої статті 43 Закону № 2262-XII, тобто є однопредметними правовими нормами, які прийняті одночасно для регулювання спірних правовідносин - змін не зазнали та передбачали обмеження максимальним розміром пенсії військовослужбовців. Таким чином, на момент виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між Законом № 2262-XII з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 20 грудня 2016 року № 7-рп/2016 та Законом № 3668-VI - у частині обмеження максимальним розміром пенсії військовослужбовців. Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що суб`єктом владних повноважень, у спірних правовідносинах, надано перевагу найменш сприятливому для позивача підходу та застосовано положення статті 2 Закону № 3668-VI. Оскільки норми вказаних законів неоднаково регулюють правовідносини щодо пенсійного забезпечення військовослужбовців у частині обмеження їх пенсії максимальним розміром. Відповідно до ч. 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у пунктах 52, 56 рішення від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у світлі практики Суду. На думку ЄСПЛ, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника. Таким чином, у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06 листопада 2018 року у справі № 812/292/18 зазначила, що норми законодавства, які допускають неоднозначне або множинне тлумачення, завжди трактуються на користь особи. У постанові від 13 лютого 2019 року, що винесена Великою Палатою Верховного Суду у зразковій справі № 822/524/18, із посиланням на положення статей 1, 8, 92 Конституції України, а також на статтю 9 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права зроблено висновок, що у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, наявність у національному законодавстві правових «прогалин» щодо захисту прав людини та основних свобод, зокрема, у сфері пенсійного забезпечення, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи. З огляду на вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що у цій справі застосуванню підлягають норми Закону № 2262-XII з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 20 грудня 2016 року, № 7-рп/2016, а не норми Закону № 3668-VI. Вищевказане узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 16 грудня 2021 року у справі № 400/2085/19. Враховуючи вищенаведене, суд колегія суддів приходить до висновку про те, що обмеження Головним управлінням Пенсійного фонду України у Волинській області максимального розміру пенсії [PERSON] , право на пенсійне забезпечення якого встановлене Законом № 2262-ХІІ, є протиправним, а тому вказану позовну вимогу слід задовольнити. Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29). Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Поряд з тим, частиною 1 статті 139 КАС України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. З матеріалів справи слідує, що позивачем згідно з фіскальним чеком № 1015224969 від 13 квітня 2022 року сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1362,00 грн. Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 14 березня 2022 року стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 908,00 грн. Отже, колегія суддів вважає за необхідне стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області 1362,00 грн судового збору. За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та допущено порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, що відповідно до частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалення нового судового рішення в цій частині.

Результат розгляду: granted