Рішення адміністративного суду від 2022-06-15 00:00:00+03

[PERSON] звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві (далі - відповідач 1, ГУ МВС України в м. Києві), Головного управління Національної поліції України у м. Києві (далі -відповідач 2, ГУ НП в м. Києві), Міністерства внутрішніх справ України (далі - відповідач 3, МВС України), в якому просить: - визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві від 22.08.2018 №36 о/с в частині звільнення з посади [PERSON] ; - поновити [PERSON] на посаді дільничного інспектора міліції відділу дільничних інспекторів міліції Деснянського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві; - зобов`язати відповідачів відправити [PERSON] на переатестацію для продовження служби в Національній поліції України. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що оскаржуваний наказ про звільнення її з посади є протиправним, оскільки відповідачем 1 не дотримано передбаченої законодавством процедури при ліквідації правоохоронного органу, не запропоновано до заміщення будь-яких вакантних посад у новоутвореному органі, самостійно визначено лише один спосіб працевлаштування - шляхом участі у конкурсних процедурах, тоді як чинним законодавством передбачено також можливість обіймання посади в новоутвореному органі шляхом видання наказу про призначення за згодою працівника. Позивач вважає, що протиправним наказом її позбавлено права на працю, порушено майнові права, у зв`язку з чим звернулася до суду з адміністративним позовом. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 листопада 2021 року позов задоволено частково, визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві від 22.08.2018 № 36 о/с в частині звільнення з посади [PERSON] ; поновлено позивача на посаді дільничного інспектора міліції відділу дільничних інспекторів міліції Деснянського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві; зобов`язано Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві здійснити нарахування та виплату [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 23.08.2018 по день ухвалення рішення відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100. В решті позовних вимог відмовлено. ГУ МВС України в м. Києві звернулося до Шостого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції від 22 листопада 2021 року, ухвалити нове рішення, яким закрити провадження у справі. Свої вимоги апелянт мотивує тим, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, що мають значення для справи, у зв`язку з чим порушено норми матеріального права. Зокрема, в апеляційній скарзі апелянт зазначає, що судом першої інстанції безпідставно не взято до уваги, що відповідно до наказу МВС України від 06.11.2015 №1388 «Про організаційно-штатні питання» визнано такими, що втратили чинність штати органів, підрозділів, закладів, установ та підприємств МВС України згідно з Переліком змін у штатах МВС, зокрема, скасовані штати і скорочені посади ГУ МВС України в м. Києві, також ліквідувалися й територіальні органи, у зв`язку з чим у ГУ МВС України в м. Києві не було можливості використати позивача на службі в органах внутрішніх справ. Відповідач 1 наполягає на тому, що позивача було повідомлено про неможливість використання на службі в органах внутрішніх справ, роз`яснено право взяти участь у конкурсі на зайняття вакантних посад відповідно до нового Закону України «Про Національну поліцію», дотримано порядку звільнення у зв`язку з ліквідацією. Також відповідач 1 зазначає, що надалі, позивач взяла участь у конкурсі та наказом ГУ НП у м. Києві від 11.08.2021 №1024о/с прийнята за результатами конкурсу на службу в поліцію на посаду інспектора відділу превенції Солом`янського УП ГУ НП у м. Києві, про що не було відомо під час розгляду в суді першої інстанції. Посилаючись на такі обставини, відповідач 1 вважає, що сторони досягли примирення, тому провадження у справі підлягає закриттю. Окрім цього, апелянт стверджує, що враховуючи вимоги бюджетного законодавства, стягнення грошового забезпечення з ГУ МВС в м. Києві є неможливим, оскільки [PERSON] не є та не була працівником зазначеного органу. Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 15 квітня 2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві, встановлено іншим учасникам процесу строк, протягом якого можливо подати відзив на апеляційну скаргу. Іншою ухвалою суду від 15 квітня 2022 року призначено справу до судового розгляду в порядку письмового провадження. Від позивача 10 травня 2022 року надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначається, що судом першої інстанції ухвалено законне та обґрунтоване рішення, яке позивач просить залишити без змін, підтримує свою позицію, висловлену у позовній заяві. Від відповідача 3 письмового відзиву на апеляційну скаргу не надходило Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 травня 2022 року колегія суддів вийшла з письмового провадження та призначила справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. В судовому засіданні позивач та представник відповідачів 1 та 2 надали свої пояснення по суті апеляційної скарги, підтримали відповідні позиції, обмінялися питаннями та репліками. Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до частин першої, третьої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Переглядаючи рішення суду першої інстанції від 22 листопада 2021 року, колегія суддів виходить з таких обставин справи. Наказом начальника ГУ МВС у м. Києві від 06.11.2015 № 1007 о/с капітана міліції [PERSON] звільнено з посади дільничного інспектора міліції відділу дільничних інспекторів міліції Деснянського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві. Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.07.2017 у справі №826/11746/16, залишеною без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 12.10.2017 та постановою Верховного Суду від 10.05.2019, зазначений наказ скасовано, [PERSON] поновлено на посаді, стягнуто з Головного управління Міністерства внутрішніх справ в м. Києві на її користь середньомісячне грошове утримання за час вимушеного прогулу за період з 07.11.2015 по 14.07.2017. На виконання вказаного рішення, наказом Головного управління МВС України в м. Києві від 04.08.2017 № 28 о/с [PERSON] поновлено на посаді. Листом від 15.06.2018 № ЛК-1861/125/05/26-2018 Головне управління МВС України в м. Києві запросило [PERSON] для вирішення питання щодо подальшого проходження служби та 26.06.2018 зачитано їй зміст попередження про те, що посаду дільничного інспектора міліції відділу дільничних інспекторів міліції Деснянського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві скорочено, а тому можливе майбутнє звільнення, також роз`яснено право взяти участь у конкурсі на зайняття вакантних посад, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі поліції. [PERSON] відмовилася ознайомитися з попередженням, у зв`язку з чим складено акт від 26.06.2018 про відмову від підпису. Наказом Головного управління МВС України в м. Києві від 22.08.2018 № 36 о/с позивача звільнено з органів внутрішніх справ згідно підпункту «г» (через скорочення штатів) пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, з 27.08.2018. Такі обставини зумовили звернення позивача до суду з адміністративним позовом. Розглядаючи спірні правовідносини, що склалися між сторонами, судова колегія виходить з того, що Законом України "Про міліцію" від 20.12.1990 № 565-XII та Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 № 114 визначено порядок проходження служби в органах внутрішніх справ. Відповідно до частини першої статті 18 Закону № 565-XII порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України. Працівник міліції має право оскаржити до суду прийняті щодо нього рішення службових осіб органів внутрішніх справ, якщо вважає, що вони ущемлюють його гідність і особисті права, які не пов`язані із службовою діяльністю. Відповідно до підпункту "а" пункту 62 Положення № 114 звільнення осіб рядового і начальницького складу зі служби провадиться у запас Збройних Сил (з постановкою на військовий облік), якщо звільнені особи не досягли граничного віку, встановленого Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" для перебування в запасі осіб, які мають військові звання і за станом здоров`я придатні до військової служби. Отже, підпункт "а" пункту 62 Положення № 114, лише передбачає можливість звільнення у запас Збройних Сил та не встановлює підстав звільнення службових осіб з органів внутрішніх справ. Дострокове звільнення зі служби осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу, які не досягли граничного віку перебування на службі в органах внутрішніх справ, провадиться: за станом здоров`я - відповідно до висновків військово-лікарської комісії; у зв`язку із скороченням штатів - у разі відсутності можливості використання на службі; за власним бажанням - при наявності причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків; у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади, установи, організації; за службовою невідповідністю; у зв`язку з набранням законної сили судовим рішенням щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, яким накладено стягнення у виді позбавлення права обіймати посади або займатися діяльністю, що пов`язані з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, чи кримінального правопорушення; через сімейні обставини, або з інших поважних причин, перелік яких затверджується Кабінетом Міністрів України; у зв`язку з не проходженням випробування в період іспитового строку; у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі. У пункті 64 Положення №114 зазначено, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік), зокрема через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі. Як вбачається з фактичних обставин справи, [PERSON] на дату винесення оскарженого наказу, не досягла 50 років (граничного віку перебування на службі, встановленого пунктом 7 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України), має спеціальне звання капітан міліції, при цьому висловлювала бажання продовжити проходження служби у новоутвореному органі - Національній поліції України, також відсутні спростування щодо відповідності позивача вимогам, визначеним в Законі України «Про Національну поліцію» до поліцейських. Законом України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VIII визначено правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України. Відповідно до пункту 1 Прикінцевих та перехідних положень Закону №580-VIII останній набирає чинності через три місяці з дня наступного за днем його опублікування, крім: 1) пунктів 1, 2, 3, 7 - 13, 15, 17 - 18 розділу XI Прикінцеві та перехідні положення цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування; 2) частини сьомої статті 15 та частини п`ятої статті 21 цього Закону, які набирають чинності з 1 січня 2017 року. Закон №580-VIII опублікований в газеті Голос України 06.08.2015 за № 141-142, набрав чинності 07.11.2015. Відтак, пункти 1, 2, 3, 7-13, 15, 17-18 розділу XI Прикінцеві та перехідні положення цього Закону набрали чинності з 07.08.2015. Пунктами 8, 9, 10 розділу XI Прикінцеві та Перехідні положень Закону №580-VIII передбачено, що з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів. Працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції. Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів. Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ. Отже, працівник міліції, посада якого скорочена, може бути прийнятий на службу до поліції, за умови його відповідності вимогам до поліцейських, одним із двох способів: шляхом видання наказу про призначення за його згодою або шляхом проходження конкурсу. У першому випадку формою волевиявлення особи є надання згоди на призначення на посаду. Наданню згоди має передувати пропозиція щодо призначення на відповідну посаду, тобто ініціатива керівництва і така ініціатива є обов`язковою. Згода особи є відповіддю на цю ініціативу, а наслідком згоди є призначення особи на посаду відповідно до узгодженої пропозиції. У другому випадку необхідна ініціатива особи щодо участі в конкурсі. Спосіб виявлення такої ініціативи визначається порядком проведення конкурсу та може мати форму письмової заяви (рапорту). Виходячи з наведеного, лише якщо особа відмовилася від усіх пропозицій щодо зайняття певних посад і не подала заяви (рапорту) про участь в конкурсі на зайняття певної посади, виникають підстави для застосування пункту 10 розділу XI Закону № 580-VIII. Така правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 22.11.2019 у справі №825/3636/15-а, від 12.08.2018 у справі №826/26698/15, від 27.02.2020 у справі №826/27239/15. Як вбачається з наявних у справі матеріалів та фактичних обставин, [PERSON] з моменту поновлення її в органах внутрішніх справ на підставі рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.07.2017 у справі №826/11746, залишеного без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 12.10.2017 та постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 10.05.2019, висловлювала своє бажання продовжити проходження служби у Національній поліції України та просила вирішити питання про призначення її для проходження служби в Національній поліції на рівнозначну посаду, яку вона обіймала під час проходження служби в міліції до свого звільнення. В порушення вимог пункту 9 розділу ХІ Прикінцеві та Перехідні положення Закону №580-VIII, з моменту поновлення позивача в органах внутрішніх справ на підставі рішення суду та до прийняття наказу про повторне звільнення позивача з посади, позивачу не було запропоновано жодної посади (рівнозначної, вищої чи нижчої) в органах поліції, та не було перевірено можливості її подальшого використання на службі, відповідності вимогам до поліцейського, не вирішено питання про можливість переведення позивача до будь-якого підрозділу Національної поліції України. Іншого відповідачем суду не доведено, не підтверджено достатніми, належними та переконливими доказами. Колегія суддів звертає увагу на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 28.10.2014 у справі №21-484а14, а також аналогічну правову позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 16.05.2019 у справі № 823/5361/15 та від 16.05.2019 у справі №820/10744/15, згідно з якими: встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а навпаки включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. При цьому у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено. У постанові від 11.10.2019 по справі № 821/73/16 Верховний Суд дійшов висновку, що аналізуючи приписи пункту 9 Розділу ХІ Прикінцеві та Перехідні положення Закону №580-VIII, працівнику міліції, який виявив бажання проходити службу в поліції, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону, гарантоване право бути прийнятим на службу до поліції за умови його відповідності вимогам до поліцейських та надання згоди на призначення на дану посаду, або у разі успішного проходження конкурсу. Наданню згоди повинна обов`язково має передувати пропозиція щодо призначення на відповідну посаду в органах поліції, а саме - ініціатива керівництва, оскільки згода особи, по своїй суті, є відповіддю на цю ініціативу, а наслідком такої згоди є призначення особи на посаду відповідно до узгодженої пропозиції. Отже, особа у цьому випадку не має можливості виявити ініціативу, і своє волевиявлення здійснює шляхом згоди на ініціативу керівництва. Проте, надання згоди працівником міліції на призначення на посаду в органі поліції, неможливе без його обізнаності з переліком усіх наявних вакантних посад в даному органі. Відповідач 1 не заперечує факту відсутності пропозицій позивачу посад в будь-якому новоутвореному органі поліції, а окрім того вважає, що чинним законодавством визначено порядок прийняття на службу до поліції лише на конкурсній основі. Колегія суддів підкреслює, що лише в разі, якщо особа відмовилася від усіх пропозицій щодо зайняття посад і не подала заяви (рапорту) про участь в конкурсі на зайняття посад, виникають підстави для застосування пункту 10 розділу XI Закону №580-VІІІ (постанова Верховного Суду від 11.10.2019 у справі № 821/73/16). Відсутність пропозицій позивачу вакантних посад в новоутворених органах поліції є фактичним порушенням відповідачами процедури звільнення у зв`язку із скороченням штатів, що свідчить про протиправність оскаржуваного наказу про звільнення та наявність правових підстав для його скасування та поновлення позивача на посаді. В цій же частині колегія суддів не бере до уваги доводи апелянта про неможливість поновлення позивача на посаді, з якої її було звільнено з посиланнями на наказ МВС України від 06.11.2015 №1388 «Про організаційно-штатні питання», яким визнано такими, що втратили чинність штати органів, підрозділів, закладів, установ та підприємств МВС України згідно з Переліком змін у штатах МВС, зокрема, скасовані штати і скорочені посади ГУ МВС України в м. Києві, а також ліквідацією й територіальних органів, у зв`язку з чим у ГУ МВС України в м. Києві не було можливості використати позивача на службі в органах внутрішніх справ. Окрім того, не заслуговують на увагу доводи про те, що Деснянське РУ ГУ МВС України в м. Києві - це окрема юридична особа, має самостійний баланс, рахунки в органах Держказначейства, про що свідчить інформація з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, тому на думку апелянта, висновок суду першої інстанції щодо зобов`язання іншої юридичної особи - ГУ МВС України в м. Києві здійснити нарахування та виплату [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу є незаконними. Як вже зазначалося судовою колегією вище, порушене право позивача має бути відновлене шляхом поновлення особи на посаді, з якої її було незаконно звільнено. Стосовно стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, колегія суддів зазначає, що в апеляційній скарзі апелянт вказує лише на те, що враховуючи вимоги бюджетного законодавства, стягнення грошового забезпечення з ГУ МВС України в м. Києві є неможливим, оскільки [PERSON] не є та не була працівником зазначеного органу. Одночасно, розмір грошового утримання за час вимушеного прогулу позивача, а також механізм нарахування, не є доводом апеляційної скарги, а відтак, не підлягає перегляду. Також відповідач 1 повідомив колегію суддів про обставини, які не були відомі суду першої інстанції під час розгляду цієї справи, а саме, що з позивачем наразі проведено співбесіду Поліцейською комісією ГУ НП у м. Києві з метою встановлення відповідності особистісних характеристик та мотивації кандидатів особливостям служби на посаді поліцейського управління поліції в метрополітені. Після проходження співбесіди за результатами проходження співбесіди позивач отримала заключення: рекомендована на зайняття вакантної посади інспектора відділу превенції, та у подальшому прийнята за конкурсом на службу в поліцію на посаду інспектора відділу превенції Солом`янського УП ГУ НП у м. Києві відповідно до наказу ГУ НП у м. Києві від 11.08.2021 №1024 о/с. Колегія суддів зазначає в цій частині, що такі обставини не впливають на висновки суду стосовно протиправності оскаржуваного наказу про звільнення позивача та не мають суттєвого значення для вирішення справи у межах заявлених позовних вимог. Окрім зазначеного, судова колегія не вбачає підстав для закриття провадження у справі, як просить відповідач 1 в апеляційній скарзі, оскільки обставини примирення сторін не підтвердилися під час розгляду справи, позивач у справі їх категорично заперечує та наполягає на протилежному. Документальних підтверджень обставин примирення сторін колегії суддів не представлено. У підсумку наведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно застосував норми чинного законодавства до спірних правовідносин, встановивши протиправність оскаржуваного наказу про звільнення позивача. В іншій частині висновки суду першої інстанції колегією суддів не оцінюються, оскільки щодо таких відповідачем не висловлюється в апеляційній скарзі жодних аргументів. Частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Отже, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції в оскаржуваній частині не спростовують, судом першої інстанції при розгляді справи правильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, справу розглянуто повно та всебічно, з наданням висновків щодо кожного аргументу сторін. Відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Результат розгляду: denied