Рішення адміністративного суду від 2022-07-27 00:00:00+03

І. Суть спору 1. [PERSON] (далі - [PERSON] , позивач) звернувся до суду з позовом до Кабінету Міністрів України (далі - КМУ, відповідач-1), Міністерства закордонних справ України (далі - МЗС України, відповідач-2) з вимогами: 1.1. визнати протиправним і скасувати розпорядження КМУ від 11 березня 2020 року №280-р «Про звільнення [PERSON] з посади державного секретаря Міністерства закордонних справ України»; 1.2. визнати протиправним і скасувати наказ МЗС України від 11 березня 2020 року №416-ос «Про припинення роботи [PERSON] на посаді державного секретаря МЗС»; 1.3. визнати протиправним і скасувати наказ МЗС України від 04 вересня 2020 року №1495-ос «Про звільнення з державної служби [PERSON] »; 1.4. поновити [PERSON] на посаді державного секретаря МЗС України з 11 березня 2020 року; 1.5. стягнути з МЗС України на користь [PERSON] суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, виходячи з розміру його середньоденної заробітної плати з дня наступного за днем звільнення по день постановлення рішення суду. 2. На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що статтею 87-1 Закону України «Про державну службу» запроваджену нову підставу припинення державної служби, яка не може бути застосована в спірних правовідносинах з огляду на принцип дії нормативно-правових актів в часі. Позивач також доводив, що передбачена вказаною статтею підстава звільнення з державної служби є дискримінаційною, суперечить принципам, на яких ґрунтується державна служба. ІІ. Установлені судами фактичні обставини справи 3. [PERSON] проходив державну службу на посаді державного секретаря МЗС України. 4. 11 березня 2020 року МЗС України внесено КМУ подання про звільнення [PERSON] з посади державного секретаря МЗС України відповідно до частини першої статті 87-1 Закону України «Про державну службу». 5. Розпорядженням КМУ від 11 березня 2020 року №280-р [PERSON] звільнено з посади державного секретаря МЗС України відповідно до частини 1 стаття 87-1 Закону України «Про державну службу». 6. Наказом МЗС України від 11 березня 2020 року №416-ос [PERSON] вирішено вважати таким, що припинив роботу на посаді державного секретаря МЗС України та зараховано його за штат МЗС України з 11 березня по 11 вересня 2020 року. 7. Наказом МЗС України від 04 вересня 2020 року №1495-ос [PERSON] звільнено з державної служби з 11 вересня 2020 року. 8. Не погоджуючись зі звільненням, позивач звернувся до суду. ІІ. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їхнього ухвалення 9. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.06.2021 позов задоволено: 9.1. визнано протиправним і скасовано розпорядження КМУ від 11 березня 2020 року №280-р «Про звільнення [PERSON] з посади державного секретаря МЗС України»; 9.2. визнано протиправними та скасовано накази МЗС України від 11 березня 2020 року №416-ос «Про припинення роботи [PERSON] на посаді державного секретаря МЗС» та від 04 вересня 2020 року №1495-ос «Про звільнення з державної служби [PERSON] »; 9.3. поновлено [PERSON] на посаді державного секретаря МЗС України з 11 березня 2020 року; 9.4. стягнуто на користь [PERSON] за рахунок МЗС України заробітну плату за період вимушеного прогулу в сумі 696 639 грн 58 коп; 9.5. звернуто до негайного виконання рішення в частині поновлення [PERSON] на посаді державного секретаря МЗС України з 11 березня 2020 року; 9.6. звернуто до негайного виконання рішення в частині стягнення на користь [PERSON] за рахунок МЗС України середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць, що становить 77 705 грн 99 коп. 10. Додатковим рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.06.2021, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 23.09.2021: 11.1. стягнуто на користь [PERSON] за рахунок бюджетних асигнувань МЗС України витрати на професійну правничу допомогу в сумі 8 507 грн 50 коп; 11.2. стягнуто на користь [PERSON] за рахунок бюджетних асигнувань КМУ витрати на професійну правничу допомогу в сумі 8 507 грн 50 коп. 11. Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що: - оскаржуване розпорядження КМУ прийнято з порушенням вимог Регламенту КМУ, затвердженого постановою КМУ від 18.07.2007 №950 (далі - Регламент), у частині включення питання про звільнення позивача до порядку денного: відповідне подання МЗС України з проєктом розпорядження було зареєстровано в КМУ о 10 год 28 хв у день розгляду подання, а не за 24 години; - стаття 87-1 Закону України «Про державну службу», яка передбачає звільнення з державної служби у зв`язку з призначенням нового Прем`єр-міністра України або відповідного міністра чи керівника центрального органу виконавчої влади (керівника державного органу), є непропорційною, дискримінаційною, адже такі обмеження встановлені лише для державних службовців категорії «А»; - підстава звільнення, передбачена статтею 87-1 Закону України «Про державну службу», має виключно політичний характер, що суперечить принципу політичної неупередженості державної служби, який був передбачений до включення статті 87-1 до Закону України «Про державну службу»; - з включенням законодавцем до Закону України «Про державну службу» статті 87-1, якою встановлено додаткову підставу для звільнення державного службовця, порушується конституційний принцип, за яким при прийнятті нових законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод; - звільнення державного службовця з підстав, передбачених статтею 87-1 Закону України «Про державну службу», порушує принципи презумпції невинуватості, індивідуальної відповідальності у значенні, що наведені в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Полях та інші проти України» (заява № 58812/15 та 4 інші заяви) від 17 жовтня 2019 року. 12. Постановами Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 вересня 2021 року рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 червня 2021 року, додаткове рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 червня 2021 року було залишено без змін. 13. Додатковою постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 06 жовтня 2021 року: 13.1. стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань КМУ, МЗС України на користь [PERSON] витрати на професійну правничу допомогу, понесені при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, у розмірі 21 386,00 грн, пропорційно з кожного у розмірі 10 693 грн 00 коп. 14. Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про необхідність повного задоволення позовних вимог. Водночас суд апеляційної інстанції вважав, що: - висновки суду першої інстанції про порушенням МЗС України/КМУ вимог Регламенту є необґрунтованими. Подання про звільнення позивача надійшло до КМУ о 10 год 28 хв і було розглянуто на засіданні КМУ о 11 год 30 хв; - висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування статті 87-1 Закону України «Про державну службу» є безпідставними, адже неконституційною вона не визнавалася; - звільнення позивача з посади державної служби та з державної служби відбулося з істотними порушеннями Порядку надання пропозицій щодо зайняття вакантної посади державної служби державним службовцям, звільненим з посади державної служби категорії «А» відповідно до статті 87-1 Закону України «Про державну службу», затвердженого Національним агентством з питань державної служби від 21 лютого 2020 року №27-20 (далі - НАДС; Порядок). 14.1. Пунктами 4, 7 Порядку передбачено механізм реалізації частини четвертої статті 87-1 Закону України «Про державну службу», відповідно до якої державні службовці, звільнені з посади відповідно до частини першої статті 87-1 Закону України «Про державну службу», за їхньою згодою можуть бути переведені на будь-яку вакантну посаду державної служби не нижче категорії «Б» у державних органах, юрисдикція яких поширюється на всю територію України, без проведення конкурсу. 14.2. Цей механізм передбачає надсилання державними органами до НАДС пропозицій вакантних посад і надіслання НАДС цих пропозицій до суб`єкта призначення для надання їх державному службовцю. 14.3. Як установлено судом апеляційної інстанції, 10.09.2021 до МЗС України надійшло три пропозиції вакантних посад, які позивач міг обійняти відповідно до вказаного механізму. 11 вересня 2020 року ці пропозиції було доведено до позивача. Водночас 04 вересня 2020 року МЗС України прийнято оскаржуваний наказ №1495-ос, яким звільнено [PERSON] з державної служби з 11 вересня 2020 року. IV. Провадження в суді касаційної інстанції 15. 22 жовтня 2021 року МЗС України та КМУ звернулися до Суду з касаційними скаргами на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 червня 2021 року, додаткове рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 червня 2021 року, постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 вересня 2021 року, додаткову постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 06 жовтня 2021 року у справі №640/23726/20. 16. Ухвалою Суду від 09 листопада 2021 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою МЗС України з підстав, передбачених пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України, щодо питання застосування статті 87-1 Закону України «Про державну службу» при прийнятті оскаржуваного розпорядження КМУ; пунктів 4, 7 Порядку, а саме: чи мають гарантії, передбачені частинами четвертою, п`ятою статті 87-1 Закону України «Про державну службу», характер альтернативних/взаємовиключних; чи є незаконним звільнення з державної служби відповідно до статті 87-1 Закону України «Про державну службу» у разі порушення вимог порядку надання пропозиції вакантної посади, якщо державному службовцеві при звільненні було виплачено вихідну допомогу; дотримання вимог процесуального права під час вирішення клопотання про залишення позову без розгляду; за наслідками перегляду судом апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції; під час вирішення питання про розподіл судових витрат за наслідками розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанцій. 17. МЗС України в касаційній скарзі доводить, що гарантії державним службовцям, які були звільнені з посади відповідно до частини першої статті 87-1 Закону України «Про державну службу», у вигляді пропозиції іншої посади або виплати вихідної допомоги, застосовуються альтернативно. Скаржник звертає увагу, що в спірних правовідносинах позивачеві було виплачено вихідну допомогу, а тому порушення порядку пропозиції іншої посади, про які йдеться в рішенні суду апеляційної інстанції, не впливали на законність звільнення позивача з державної служби. 18. МЗС України також посилається на порушення судами попередніх інстанцій вимог процесуального права, що полягають у відмові в задоволенні клопотань відповідачів про залишення позову без розгляду з підстав пропуску строку звернення до суду без дослідження відповідних доказів і наведення мотивів такої відмови; у фактичній зміні судом апеляційної інстанції мотивів для задоволення позову без ухвалення відповідного рішення про це; у безпідставному стягненні судових витрат за наслідками розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанцій. 19. Ухвалою Суду від 09 листопада 2021 року також відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою КМУ з підстав, передбачених пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України, щодо питання застосування статті 87-1 Закону України «Про державну службу», а саме: чи тягне порушення гарантій, встановлених у частинах 3-6 статті 87-1 Закону України «Про державну службу», або порушення порядку звільнення з державної служби відповідно до частини п`ятої статті 87-1 Закону України «Про державну службу», наслідки у вигляді визнання незаконним звільнення з посади державної служби з підстав, передбачених частиною першою статті 87-1 вказаного закону; дотримання вимог процесуального права під час вирішення клопотання про залишення позову без розгляду; під час вирішення питання про розподіл судових витрат за наслідками розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанції. 20. КМУ в касаційній скарзі вважає, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкових висновків про те, що порушення вимог Порядку, допущені МЗС України, можуть бути підставою для визнання протиправним і скасування розпорядження КМУ від 11 березня 2020 року № 280-р. 21. Скаржник доводить, що звільнення з посади державної служби відповідно до частини першої статті 87-1 Закону України «Про державну службу» та звільнення з державної служби відповідно до частини п`ятої вказаної статті є різними правовими явищами (окремими процедурами), що мають різні юридичні підстави та правові наслідки (звільнення з посади не має наслідком звільнення зі служби). У зв`язку з цим скаржник уважає, що порушення, допущені під час звільнення з державної служби відповідно до частини п`ятої статті 87-1 Закону України «Про державну службу», не впливають на законність звільнення з посади державної служби відповідно до частини першої статті 87-1 Закону України «Про державну службу» і мають оцінюватися судами окремо. 22. Доводи КМУ в частині порушення судами передніх інстанцій норм процесуального права аналогічні доводами МЗС України. V. Джерела права та акти їхнього застосування 23. 19 вересня 2019 року Верховною Радою України було прийнято Закон України № 117-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» (далі - Закон №117-IX), який набрав чинності 25 вересня 2019 року. 24. Законом № 117-IX внесені зміни до Закону України «Про державну службу», серед яких й зміни до статті 83 Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VIII (далі - Закон №889-VIII), зокрема встановлено додаткову підставу для припинення державної служби. 25. Так, відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону №889-VIII державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону). 26. Частиною першою статті 87-1 Закону №889-VIII передбачено, що крім підстав, передбачених статтею 87 цього Закону, суб`єкт призначення може прийняти рішення про звільнення державного службовця з посади державної служби категорії «А» з власної ініціативи, за поданням Прем`єр-міністра України або відповідного міністра чи керівника центрального органу виконавчої влади (керівника державного органу) протягом чотирьох місяців з дня призначення Прем`єр-міністра України або відповідного міністра чи керівника центрального органу виконавчої влади (керівника державного органу) з одночасним зарахуванням такого державного службовця за штат відповідного державного органу. 27. Згідно з частиною другою статті 87-1 Закону №889-VIII державні службовці, зараховані за штат відповідно до частини першої цієї статті, продовжують перебувати на державній службі згідно з цим Законом, виконуючи обов`язки державного службовця в межах, визначених керівником відповідного державного органу. Граничний строк такого перебування становить шість місяців з дня звільнення з посади відповідно до частини першої цієї статті. 28. Відповідно до частини четвертої 87-1 Закону №889-VIII протягом строку, визначеного частиною другою цієї статті, за пропозицією центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби, погодженою з відповідним суб`єктом призначення, державний службовець за його згодою може бути переведений на будь-яку вакантну посаду державної служби не нижче категорії «Б» у державних органах, юрисдикція яких поширюється на всю територію України, без проведення конкурсу. 29. Частиною п`ятою статті 87-1 Закону №889-VIII передбачено, що, якщо протягом строку, визначеного частиною другою цієї статті, державному службовцю не запропоновано переведення відповідно до частини четвертої цієї статті, такий державний службовець звільняється з державної служби керівником державного органу, за штатом якого він перебуває, з виплатою вихідної допомоги у розмірі шести посадових окладів за останньою посадою. 30. Згідно з частиною шостою статті 87-1 Закону №889-VIII якщо протягом строку, визначеного частиною другою цієї статті, державний службовець тричі відмовився від переведення на іншу посаду відповідно до частини четвертої цієї статті, такий державний службовець звільняється з державної служби керівником державного органу, за штатом якого він перебуває, без виплати вихідної допомоги. 31. Відповідно до частин першої, другої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. 32. Частиною п`ятою статті 122 КАС України визначено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк. 33. Частинами третьою, четвертою статті 123 КАС України передбачено, що, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду. Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду. VI. Позиція Верховного Суду 34. Відповідачі оскаржують рішення судів попередніх інстанцій з підстав неправильного застосування норм матеріального права та з підстав порушення вимог процесуального закону, внаслідок якого не були встановлені фактичні обставини у частині, що стосується дотримання строку звернення до суду. 35. Беручи до уваги, що порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, є підставою для скасування судових рішень з направленням справи на новий розгляд, Суд уважає за необхідне у першу чергу надати оцінку цим доводам касаційної скарги. 36. У цій справі спір виник у зв`язку зі звільненням позивача з посади державного секретаря МЗС України, а потім і з державної служби відповідно до статті 87-1 Закону №889-VIII. Отже, спір у цій справі стосується проходження і припинення особою публічної служби. Для цієї категорії спорів КАС України встановлено скорочений строк звернення до суду тривалістю один місяць. 37. Початок перебігу строку звернення до суду у процесуальному законі визначено альтернативно - це день, коли особа або дізналася, або повинна була дізнатися про порушення свого права. 38. День, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений судом на підставі доказів день, коли їй стало відомо про прийняття певного рішення, вчинення дії чи допущення бездіяльності, внаслідок чого відбулося порушення прав, свобод чи інтересів особи. Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). 39. Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду регламентовані статтею 123 КАС України, відповідно до частини третьої якої, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду. 40. Суд зауважує, що законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно-правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, забезпечення стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні владних-управлінських функцій, дисциплінування учасників адміністративного судочинства. 41. Інститут строків в адміністративному судочинстві сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого публічно-правові відносини можуть вважатися спірними. 42. Як убачається з матеріалів справи, відкриваючи провадження у справі, суд першої інстанції вважав, що позов відповідає вимогам до форми і змісту та був поданий в межах передбачених законом строків. 43. У межах підготовчого провадження відповідачами були заявлені клопотання про залишення позову в частині, яка стосується вимог позивача про визнання протиправним і скасування розпорядження КМУ від 11 березня 2020 року №280-р, наказу МЗС України від 11 березня 2020 року №416-ос, без розгляду. 44. Указані клопотання відповідачі мотивували тим, що про порушення прав оскаржуваним розпорядженням позивач мав довідатися у день прийняття - 11.03.2020 (з огляду на його публічність), а оскаржуваним наказом МЗС України від 11.03.2020 №416-о, який також містив посилання на розпорядження КМУ від 11.03.2020 №280-р - у день ознайомлення з ним, тобто 16.03.2020. 45. З урахуванням викладеного відповідачі доводили, що позов, який у цій справі подано 04 жовтня 2020 року, у вказаній частині заявлений за межами строку звернення до суду, у зв`язку з чим ставили перед судом першої інстанції вимогу залишити його без розгляду. 46. Заперечуючи щодо заявлених клопотань, позивач зазначив, що ним оскаржуються рішення за наслідками процедури припинення державної служби відповідно до статті Закону 87-1 №889-VIII, що розпочалася із звільненням з посади відповідно до розпорядження КМУ від 11 березня 2020 року №280-р, наказу МЗС України від 11 березня 2020 року №416-ос і завершилась звільненням з державної служби відповідно до наказу МЗС України від 04 вересня 2020 року №1495-ос. 47. Суд зазначає, що статтею 87-1 Закону №889-VIII в редакції Закону №117-IX запроваджено додаткову підставу припинення державної служби окремих державних службовців за ініціативою суб`єкта призначення. Так, суб`єкт призначення може прийняти рішення про припинення державної служби державного службовця категорії «А» з власної ініціативи або на підставі подання, внесеного відповідним міністром чи керівником центрального органу виконавчої влади, протягом чотирьох місяців з моменту призначення такого міністра чи керівника центрального органу виконавчої влади. 48. Разом зі звільненням з посади державної служби, відповідно до частини першої статті 87-1 Закону №889-VIII, державний службовець зараховується на строк не більше шести місяців за штат відповідного державного органу, де продовжує проходження державної служби до призначення його на іншу посаду в порядку, передбаченому частиною четвертою статті 87-1 Закону №889-VIII, чи звільнення в порядку, передбаченому частиною п`ятою або шостою статті 87-1 Закону №889-VIII. 49. З аналізу частин п`ятої та шостої статті 87-1 Закону №889-VIII випливає, що підставою для звільнення державного службовця з державної служби є «не пропонування переведення відповідно до частини четвертої статті 87-1 Закону №889-VIII» або ж відмова державного службовця від трьох пропозицій вакантних посад. 50. Отже, зі змісту статті 87-1 Закону №889-VIII випливає, що нею визначені окремі підстави для звільнення державного службовця з посади (частина перша статті 87-1 Закону №889-VIII) - подання Прем`єр-міністра України або відповідного міністра чи керівника центрального органу, яке вноситься протягом чотирьох місяців з дня призначення цих осіб; та з державної служби - неможливість пропозиції іншої посади або відмова від трьох пропозицій вакантних посад. 51. Водночас звільнення з посади з підстав, передбачених частиною першою статті 87-1 Закону №889-VIII, не має наслідком припинення державної служби. 52. Таким чином, звільненням з посади та звільненням з державної служби є окремими самостійними етапами припинення проходження державної служби відповідно до статті 87-1 Закону №889-VIII, що відрізняються як за своєю юридичною суттю, так і за юридичними підставами. 53. Отже, виходячи з положень статей 122 і 123 КАС України, ураховуючи юридичну самостійність розпоряджень, наказів, якими оформлювалося звільнення позивача з посади та державної служби, суд першої інстанції мав перевірити дотримання позивачем строку окремо щодо кожного з оскаржуваних рішень, чітко встановивши час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення його прав, свобод чи інтересів відповідним розпорядженням/наказом, а у випадку пропуску строку (строків) - дати оцінку поважності причин його (їхнього) пропуску та в залежності від з`ясованого відмовити в задоволенні клопотань чи залишити позов без розгляду повністю або в частині. 54. У рішенні суд першої інстанції зазначив, що в підготовчому засіданні 19 листопада 2020 року розглянув клопотання КМУ та МЗС України про залишення позову без розгляду та відмовив у їхньому задоволенні. 55. З матеріалів справи Судом установлено, що питання про залишення позову без розгляду суд першої інстанції вирішив без виходу до нарадчої кімнати та без складання ухвали про відмову в залишенні позову без розгляду як окремого документу. 56. Не даючи оцінки правильності (доцільності) постановлення ухвали про відмову в залишенні позову без розгляду без складання окремого документу, Суд зазначає, що вимоги до «протокольних ухвал» у частині їхнього змісту встановлюються в статті 248 КАС України, відповідно до якої в ухвалі, яку суд постановляє без виходу до нарадчої кімнати, оголошуються висновок суду та мотиви, з яких суд дійшов такого висновку. Частиною сьомою статті 243 КАС України передбачено, що ухвали, постановлені без виходу до нарадчої кімнати, заносяться секретарем судового засідання до протоколу судового засідання. 57. Отже, мотиви, з яких суд першої інстанції вважав, що подані відповідачами клопотання про залишення позову без розгляду не підлягають задоволенню, мали б бути викладені в протоколі судового засідання, в адекватному до призначення протоколу обсязі. 58. Проте протокол судового засідання від 19 листопада 2020 року не містить стислого опису тих мотивів, якими керувався суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні клопотань відповідачів. 59. Подібні недоліки має і рішення суду першої інстанції від 03 червня 2021 року, в якому суд, констатувавши, що 19 листопада 2020 року він відмовив у задоволенні клопотань про залишення позову без розгляду, не зазначив коли позивач довідався про порушення своїх прав оскаржуваними рішеннями, коли звернувся до суду, чи було звернення до суду в аспекті доводів відповідачів здійснено в межах строків, установлених статтею 122 КАС України. 60. Суд апеляційної інстанції вказані обставини також не досліджував, хоча недотримання позивачем строку звернення до суду і не дослідження судом першої інстанції відповідних доказів було підставою апеляційних скарг КМУ та МЗС України. 61. Суд зазначає, що правила, які обмежують строк звернення до суду і визначають наслідки його пропуску, мають на меті забезпечення належного здійснення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Учасники справи мають право розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані. 62. Отже, оцінка доводів сторін щодо дотримання строку звернення до суду та пов`язаних із з цими обставинами доказів має істотне значення для правильного вирішення справи. 63. Відповідно до частин першої-третьої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. 64. Таким чином, є обґрунтованими посилання скаржників у касаційних скаргах на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права в частині розгляду клопотання відповідачів про залишення позову без розгляду та збирання, оцінки доказів, що стосуються дотримання позивачем строку звернення до суду. 65. Частиною другою статті 353 КАС України передбачено, що підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, зокрема якщо суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. 66. З урахуванням викладеного рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. 67. Беручи до уваги, що можливість постановлення рішення в цій справі по суті позовних вимог залежить від висновку про дотримання чи недотримання позивачем строку звернення до суду, зробити який суд касаційної інстанції не може з огляду на межі касаційного перегляду, а отже, Суд у цьому касаційному провадження не оцінює рішення судів попередніх інстанцій щодо правильності застосування статті 87-1 Закону №889-VIII пунктів 4, 7 Порядку. 68. Суду першої інстанції під час нового розгляду справи необхідно взяти до уваги викладене в мотивувальній частині цієї постанови та установити наведені в ній обставини, що входять до предмета доказування, а саме: 1) день, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів кожним з оскаржуваних рішень; 2) день, коли позивач звернувся до суду за захистом своїх прав; 3) у разі подання позивачем позову повністю або в частині після закінчення строків, установлених законом, - чи були поважні причини, що перешкоджали своєчасному зверненню до суду. 69. Установлення цих обставин є передумовою для надання юридичної оцінки оскаржуваним наказам і розпорядженню. VII. Судові витрати 70. Оскільки Суд не змінив та не ухвалив нового рішення, судові витрати, відповідно до статті 139 КАС України, розподілу не підлягають. 71.

Результат розгляду: partial