Рішення адміністративного суду від 2022-09-08 00:00:00+03

У липні 2018 року Приватне підприємство «Агрофірма «Зелений гай» (далі - ПП «Агрофірма «Зелений гай»; позивач; платник) звернулося до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Запорізькій області (далі - ГУ ДФС у Запорізькій області; відповідач; контролюючий орган) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 22 травня 2018 року № 0007261413. Запорізький окружний адміністративний суд рішенням від 17 жовтня 2018 року позовну заяву задовольнив у повному обсязі. Третій апеляційний адміністративний суд постановою від 28 січня 2019 року залишив рішення суду першої інстанції без змін. ГУ ДФС у Запорізькій області звернулося до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2018 року, постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 28 січня 2019 року та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю. В обґрунтування своїх вимог відповідач посилається на порушення судами норм матеріального та процесуального права. Зокрема, наголошує на фіктивному характері господарських операцій із придбання позивачем хімічної та сільськогосподарської продукції в Товариства з обмеженою відповідальністю «Террам», Товариства з обмеженою відповідальністю «Форест Глейд», Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко Фалькон Південь». Крім того, звертає увагу на вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 листопада 2017 року в кримінальній справі № 490/7820/17, яким директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Террам» [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 205 Кримінального кодексу України, а також вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 травня 2017 року в кримінальній справі № 487/2016/17, яким директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Форест Глейд» [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною п`ятою статті 27, частиною першою статті 205 Кримінального кодексу України. Верховний Суд ухвалою від 11 березня 2019 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ГУ ДФС у Запорізькій області. 29 березня 2019 року від позивача надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому він зазначив, що доводи касаційної скарги не спростовують правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права. Переглядаючи оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіряючи дотримання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ними норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке. Судами попередніх інстанцій встановлено, що контролюючим органом проведено позапланову виїзну документальну перевірку ПП «Агрофірма «Зелений гай» з питань дотримання вимог податкового законодавства з податку на додану вартість при здійсненні фінансово-господарських взаємовідносин із Товариством з обмеженою відповідальністю «Еко Фалькон Південь», Товариством з обмеженою відповідальністю «Форест Глейд», Товариством з обмеженою відповідальністю «Террам» за період з 01 жовтня 2016 року по 31 березня 2018 року, результати якої оформлено актом від 26 квітня 2018 року № 254/08-01-14-13-13/35235973. За її наслідками відповідач дійшов висновку про порушення позивачем вимог підпунктів 14.1.36, 14.1.181 пункту 14.1 статті 14, пунктів 198.1, 198.2, 198.3, 198.6 статті 198, пункту 200.1 статті 200 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - ПК України) з огляду на неправомірне формування податкового кредиту з податку на додану вартість за наслідками придбання хімічної та сільськогосподарської продукції в Товариства з обмеженою відповідальністю «Террам», Товариства з обмеженою відповідальністю «Форест Глейд», Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко Фалькон Південь» з підстави удаваного характеру здійснених господарських операцій. Обґрунтовуючи свою позицію, ГУ ДФС у Запорізькій області зазначало, що контрагенти платника зареєстровані на підставних осіб, у них відсутні трудові та виробничі ресурси, основні та транспортні засоби, підприємства не знаходяться за вказаним в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців місцезнаходженням. Також відповідач звертав увагу на вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 листопада 2017 року в кримінальній справі № 490/7820/17, яким директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Террам» [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 205 Кримінального кодексу України, а також вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 травня 2017 року в кримінальній справі № 487/2016/17, яким директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Форест Глейд» [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною п`ятою статті 27, частиною першою статті 205 Кримінального кодексу України. На підставі зазначеного акта перевірки контролюючим органом прийнято податкове повідомлення-рішення від 22 травня 2018 року № 0007261413, згідно з яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість у розмірі 954429,00 грн за основним платежем та 477214,50 грн за штрафними (фінансовими) санкціями. Задовольняючи адміністративний позов, суди попередніх інстанцій виходили з того, що фактичне виконання спірних операцій підтверджується належним чином складеними первинними документами, а доводи контролюючого органу про безтоварний характер поставок ґрунтуються лише на припущеннях. На переконання Верховного Суду, наведені висновки судових інстанцій є передчасними з огляду на таке. За правилами пункту 198.3 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг. Відповідно до пункту 198.6 статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. Згідно зі статтею 1 Закону України від 16 липня 1999 року № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - Закон № 996-XIV) первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію. Відповідно до частини першої статті 9 Закону № 996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Аналіз наведених норм свідчить на користь висновку про те, що господарські операції для визначення податкового кредиту мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податку. При цьому наявність формально оформлених (складених) первинних документів та/або сплати грошових коштів не може слугувати підставою для формування даних податкового обліку за відсутності факту придбання відповідного активу. Вимоги частини четвертої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України зобов`язують суд до активної ролі в судовому процесі, в тому числі до офіційного з`ясування всіх обставин справи і у відповідних випадках до витребування тих доказів, яких, на думку суду, не вистачає для належного встановлення обставин у справі, що розглядається. Реальність, зокрема, потребує з`ясування того факту, чи справді відповідні товарно-матеріальні цінності отримано від указаних у первинних документах контрагентів. Для цього варто встановити, за яких обставин і в який спосіб налагоджено господарські зв`язки між позивачем та його задекларованими постачальниками, хто персонально брав у цьому участь, допитати відповідних осіб як свідків. Не перевірено судами й фактичний альтернативний рух активів у порівнянні із задекларованим. Не досліджено судовими інстанціями і технічну можливість контрагентів платника виконати спірні поставки з урахуванням їх фактичних господарських ресурсів, понесення ними витрат, пов`язаних з реальним здійсненням господарської діяльності (на оренду приміщень, оплату комунальних платежів та електроенергії, виплату заробітної плати тощо). Крім того, під час оцінки задекларованих платником поставок від Товариства з обмеженою відповідальністю «Террам» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Форест Глейд» слід згідно з підпунктом 8 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України враховувати правову позицію Верховного Суду України, висловлену в постанові від 01 грудня 2015 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Пеппермінт» до Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, відповідно до якої статус фіктивного (нелегального) підприємства несумісний з легальною підприємницькою діяльністю, а відтак господарські операції такого підприємства не можуть бути легалізовані навіть за формального підтвердження документами бухгалтерського обліку. Такої ж правової позиції дотримується і Верховний Суд, у тому числі в постановах від 20 листопада 2018 року у справі № П/811/3013/14, від 09 квітня 2019 року у справі № 2а-6493/09, від 21 січня 2020 року у справі № 826/6170/16, від 20 січня 2021 року у справі № 805/1728/16-а. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Таким чином, постановлені у справі судові рішення підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду першої інстанції. Під час нового розгляду справи суд на підставі встановлених ним обставин та досліджених доказів, з урахуванням принципу офіційного з`ясування всіх обставин у справі, повинен дійти висновку про обґрунтованість/безпідставність позовних вимог із відповідним застосуванням необхідних матеріально-правових норм.

Результат розгляду: partial