Рішення адміністративного суду від 2022-06-20 00:00:00+03

В серпні 2020 року \~2021 року Фізична особа-підприємець [PERSON] звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у Чернівецькій області, в якому просив скасувати податкові повідомлення-рішення від 18.02.2020 року: - № 0002933304 про донарахування грошового зобов`язання з військового збору на суму 44588,23 грн; - № 0002973304 про зменшення суми від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного періоду в сумі 27257 грн; - № 0002953304 про донарахування грошового зобов`язання по податку на додану вартість в сумі 38803,75 грн; - № 0002963304 про донарахування штрафу з податку на додану вартість за порушення граничного строку реєстрації (складання) податкових накладних на суму 15392 грн; - № 0002923304 про донарахування податку з доходів фізичних осіб, що сплачується за результатами річного декларування в сумі 535058,68 грн; - №0002943304 про донарахування єдиного податку з фізичних осіб на суму 216054,86 грн; -№0001220504 про донарахування штрафних санкцій за незастосування при розрахунках із споживачами реєстратора розрахункових операцій на суму 1,00 гривень. Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 03 лютого 2022 року в задоволенні позову відмовлено. Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору. Так, на переконання апелянта, факти, викладені в акті документальної перевірки на підставі якого були винесенні оскаржувані в межах даної справи податкові повідомлення - рішення, носять характер припущень, є несистематизованими, а висновки перевіряючих не підтверджені документами первинного обліку та є суперечливими. Відповідач у письмовому відзиві на апеляційну скаргу заперечив доводи позивача та просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги. Сторони в судове засідання не з`явились, хоча були належним чином повідомленні про дату, час та місце судового розгляду справи. Відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків. Судом встановлено наступні обставини справи. Як свідчать матеріали справи, позивач здійснював діяльність з реалізації медичних виробів, продуктів харчування, малярних робіт та скління, інших будівельно-монтажних робіт та маркетингових послуг, застосовуючи з 01.01.2016 року по 31.12.2016 рік спрощену систему оподаткування обліку та звітності шляхом обрання 2 групи єдиного податку, а з 01.01.2017 року по 31.12.2018 рік - загальну систему оподаткування, обліку та звітності. Головним управлінням ДПС в Чернівецькій області було проведено документальну планову перевірку діяльності платника податків фізичної особи - підприємця [PERSON] , апелянта у справі, з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій за період з 01.01.2016 по 31.12.2018. За результатами проведеної перевірки податковим органом складено акт від 26 грудня 2019 року №71/24-13-33-04-14/ [NUMBER] . В подальшому, на підставі акта перевірки відповідачем 18.02.2020 року прийняті оскаржувані в межах даної справи податкові повідомлення - рішення. Зокрема, № 0002943304 про сплату 172 843,89 грн. єдиного податку з фізичних осіб та 43 210.97 гри. застосованих штрафних санкцій; № 0002923304 про сплату 428 046,94 грн. податку на доходи фізичних осіб та 107 011.74 гри. застосованих штрафних санкцій; № 0002933304 про сплату 35 670,58 грн. військового збору та 8 917,65 гри. застосованих штрафних санкцій; № 0002953304 про сплату 31 043 грн. податку на додану вартість та 7760,75 грн. застосованих штрафних санкцій; № 0002973304 про зменшення на 27 257 грн. від`ємного значення податку на додану вартість; № 0002963304 про застосування 15 392 грн. штрафної (фінансової) санкції з посиланням на п.120-1.2 ст.120-1 Податкового кодексу України; № 0001220504 про застосування 1 грн. штрафної (фінансової") санкції за порушення вимог Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій в сфері торгівлі, громадського харчування. Позивач скористався правом адміністративного оскарження вищевказаних податкових повідомлень - рішень шляхом подання скарги до Державної податкової служби України, яка в подальшому, рішенням ДПС України від 19.05.2020 року залишена без задоволення. Позивач, не погоджуючись з вищевказаними податковими повідомленнями - рішеннями, звернувся до суду з даним позовом. Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач, який є суб`єктом владних повноважень, при прийнятті оскаржуваних податкових повідомлень - рішень діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та Законами України, що підтверджується наявними у матеріалах справи доказами. Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, апеляційний суд враховує наступне. Спірні правовідносини що виникли між сторонами регулюються Податковим кодексом України (далі ПК УКраїни). Відповідно до п.291.2 ст.291 ПК України, спрощена система оподаткування, обліку та звітності - особливий механізм справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених пунктом 297.1 статті 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності. В силу приписів пункту 291.4 статті 291 ПК України суб`єкти господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, поділяються на такі групи платників єдиного податку: перша група, друга група, третя група, четверта група. Згідно із п.п.3 п.291.4 ст.291 Податкового кодексу України, у редакції з 20.09.2015 до 01.01.2016, третя група - фізичні особи - підприємці, які не використовують працю найманих осіб або кількість осіб, які перебувають з ними у трудових відносинах, не обмежена та юридичні особи - суб`єкти господарювання будь-якої організаційно-правової форми, у яких протягом календарного року обсяг доходу не перевищує 20000000 гривень. П.п.3 п.291.4 ст.291 Податкового кодексу України, у редакції з 01.01.2016 до 31.12.2017, визначено, що третя група - фізичні особи - підприємці, які не використовують працю найманих осіб або кількість осіб, які перебувають з ними у трудових відносинах, не обмежена та юридичні особи - суб`єкти господарювання будь-якої організаційно-правової форми, у яких протягом календарного року обсяг доходу не перевищує 5000000 гривень. Згідно із пп.165.1.36 п.165.1 ст.165 ПК України, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку не включаються такі доходи: дохід фізичної особи - підприємця, з якого сплачується єдиний податок згідно із спрощеною системою оподаткування відповідно до цього Кодексу. Порядок визначення доходів та їх склад для платників єдиного податку першої - третьої груп наведено у статті 292 ПК України. Згідно із пп.1 пунктом 292.1 вказаної статті ПК України, доходом платника єдиного податку - фізичної особи - підприємця є: дохід, отриманий протягом податкового (звітного) періоду в грошовій формі (готівковій та/або безготівковій); матеріальній або нематеріальній формі, визначеній пунктом 292.3 цієї статті. При цьому до доходу не включаються отримані такою фізичною особою пасивні доходи у вигляді процентів, дивідендів, роялті, страхові виплати і відшкодування, а також доходи, отримані від продажу рухомого та нерухомого майна, яке належить на праві власності фізичній особі та використовується в її господарській діяльності. Відповідно до пункту 292.6 статті 292 ПК України, датою отримання доходу платника єдиного податку є дата надходження коштів платнику єдиного податку у грошовій (готівковій або безготівковій) формі, дата підписання платником єдиного податку акта приймання-передачі безоплатно отриманих товарів (робіт, послуг). Для платника єдиного податку третьої групи, який є платником податку на додану вартість, датою отримання доходу є дата списання кредиторської заборгованості, за якою минув строк позовної давності. Для платника єдиного податку третьої групи (юридичні особи) датою отримання доходу також є дата відвантаження товарів (виконання робіт, надання послуг), за які отримана попередня оплата (аванс) у період сплати інших податків і зборів, визначених цим Кодексом. Пунктом 292.9 статті 292 ПК України визначено, що доходи фізичної особи - платника єдиного податку, отримані в результаті провадження господарської діяльності та оподатковані згідно з цією главою, не включаються до складу загального річного оподатковуваного доходу фізичної особи, визначеного відповідно до розділу IV цього Кодексу. Згідно із п. 292.11 статті 292 ПК України, до складу доходу, визначеного цією статтею, не включаються: 1) суми податку на додану вартість; 2) суми коштів, отриманих за внутрішніми розрахунками між структурними підрозділами платника єдиного податку; 3) суми фінансової допомоги, наданої на поворотній основі, отриманої та поверненої протягом 12 календарних місяців з дня її отримання, та суми кредитів; 4) суми коштів цільового призначення, що надійшли від Пенсійного фонду та інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, з бюджетів або державних цільових фондів, у тому числі в межах державних або місцевих програм; 5) суми коштів (аванс, передоплата), що повертаються покупцю товару (робіт, послуг) - платнику єдиного податку та/або повертаються платником єдиного податку покупцю товару (робіт, послуг), якщо таке повернення відбувається внаслідок повернення товару, розірвання договору або за листом-заявою про повернення коштів; 6) суми коштів, що надійшли як оплата товарів (робіт, послуг), реалізованих у період сплати інших податків і зборів, встановлених цим Кодексом, вартість яких була включена до доходу юридичної особи при обчисленні податку на прибуток підприємств або загального оподатковуваного доходу фізичної особи - підприємця; 7) суми податку на додану вартість, що надійшли у вартості товарів (виконаних робіт, наданих послуг), відвантажених (поставлених) у період сплати інших податків і зборів, встановлених цим Кодексом; 8) суми коштів та вартість майна, внесені засновниками або учасниками платника єдиного податку до статутного капіталу такого платника; 9) суми коштів у частині надмірно сплачених податків і зборів, встановлених цим Кодексом, та суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що повертаються платнику єдиного податку з бюджетів або державних цільових фондів; 10) дивіденди, отримані платником єдиного податку - юридичною особою від інших платників податків, оподатковані в порядку, визначеному цим Кодексом. Відповідно до п.292.13 ст.292 ПК України, дохід визначається на підставі даних обліку, який ведеться відповідно до статті 296 цього Кодексу. Пункт 291.6 статті 291 ПК України визначено, що платники єдиного податку першої - третьої груп повинні здійснювати розрахунки за відвантажені товари (виконані роботи, надані послуги) виключно в грошовій формі (готівковій та/або безготівковій). Згідно із Інструкцією про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженою постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492, поточні банківські рахунки для фізичних осіб - резидентів поділяються на поточні рахунки фізичних осіб - підприємців, які відкриваються для здійснення підприємницької діяльності, та поточні рахунки фізичних осіб, які не є підприємцями. Фізична особа-підприємець має право вільно користуватися коштами з розрахункового рахунку, який відкрито для здійснення підприємницької діяльності, за умови сплати всіх податків, зборів та інших платежів, передбачених чинним законодавством. Отже, кошти, які надійшли на розрахунковий рахунок, який відкрито фізичною особою для здійснення підприємницької діяльності, включаються до доходу фізичної особи - підприємця - платника єдиного податку з врахуванням вимог Податкового кодексу України. Платники єдиного податку першої - третьої груп ведуть облік доходів у порядку, визначеному пп.296.1.1 - 296.1.3 п.296.1\~ \~ст.296 Податкового кодексу України. При цьому, слід зазначити, що для цілей оподаткування дохід характеризується не лише приростом активів платника, але й джерелом його формування, тобто операціями, наслідком виконання яких стало отримання доходу. Зміст операції є одним з визначальних факторів для обрання ставки податку та визнання режиму оподаткування. Як встановлено з матеріалів справи, позивачем, апелянтом у справі, 14.03.2016 року було укладено договір про надання поворотної фінансової допомоги, згідно з яким ФОП [PERSON] , отримано від самого себе - громадянина [PERSON] , поворотну фінансову допомогу в сумі 940 000 грн. За висновками податкового органу, що містяться в акті перевірки, платник податків-фізична особа [PERSON] , уклавши договір про надання фінансової допомоги із собою, отримав одночасно статус кредитора та боржника, а отже зобов`язання [PERSON] , як платника податків-фізичної особи, перед [PERSON] , як громадянином, відсутні. Тобто, на переконання відповідача з чим погодився і суд першої інстанції, укладання договору про надання поворотної фінансової допомоги з самим собою не матиме юридичних наслідків, а внесені грошові кошти (поворотна фінансова допомога) на розрахунковий рахунок у банках є безпосереднім доходом платника податків-фізичної особи [PERSON] , та підлягають оподаткуванню згідно ст. 292 Податкового кодексу України. Судова колегія не погоджується з вказаним висновком податкового органу та відзначає про відсутність підстав для обрахунку вказаних коштів як дохід фізичної особи - підприємця за 2016 рік, позаяк внесення вказаної суми на рахунок позивача за своєю суттю є нічим іншим, ніж поповнення рахунку власними коштами, які, на разі, є доходом останнього за попередні податкові звітні періоди. При цьому, судова колегія враховує правову позицію з даного питання висловлену Верховним Судом України в ухвалі віл 01.02.2016 року у справі №818/1172/14, де відзначено, що сума поповнення власними коштами не є доходом звітного періоду, якщо є доходом попередніх податкових звітних періодів, і відповідно не перевищує суму одержаного доходу за попередні звітні періоди, відображених у податкових деклараціях платника. Так, у відповідності до довідки ГУ ДПС у Чернівецькій області №4082/Адв./24-13-56-08-02-09 від 12.06.2020 року, яка наявна в матеріалах справи, позивач одержав такі доходи від провадження підприємницької діяльності: 2013 рік - 844227 грн., 2014 рік - 927200 грн., 2015 рік - 823400 грн. Тобто, фактично позивач вніс на власний рахунок кошти, що були ним отриманні від здійснення підприємницької діяльності на протязі 2013 - 2015 років, які є належним чином підтверджені раніше задекларованими доходами на суму 1147700 грн. \~ Доказів наявності у позивача іншого джерела доходу ніж здійснювана підприємницька діяльність, якою він займається на протязі 2013 - 2015 років, ні в акті перевірки, ні у відзиві контролюючого органу наведено не було. Колегія суддів зазначає, що відповідно до ст.320 Цивільного Кодексу України власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом. Законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності. За наведених обставин, судова колегія доходить до переконання, що кошти, внесені на розрахунковий рахунок, який відкрито для здійснення підприємницької діяльності, є власними заощадженнями позивача, із доходів фізичної особи підприємця, з яких вже сплачено єдиний податок згідно із спрощеною системою оподаткування відповідно до ПК України. Таким чином, відповідач при прийнятті рішення не врахував ту обставину, що позивач користувався власними коштами, які вже були оподатковані як дохід. Одночасно, слід врахувати, що контролюючим органом не спростовано факту зарахування позивачем власних коштів, як фізичної особи, на рахунок, як фізичної особи-підприємця. Суд зауважує, що пп.4.1.4 п.4.1 ст.4 ПК України встановлено, що податкове законодавство України ґрунтується на таких принципах: презумпція правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу. Згідно із п.56.21 ст.56 ПК України, у разі, коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків. З урахуванням зазначених обставин, судова колегія дійшла до висновку, що відсутність суми власних коштів, які вносяться підприємцем на рахунок, у переліку доходів, які не включаються до складу доходу платника єдиного податку, визначених пунктом 292.11 ПК України, не може бути беззаперечним доказом для висновку контролюючого органу про те, що внаслідок внесення позивачем на розрахунковий рахунок, який відкрито для здійснення підприємницької діяльності власних коштів, ним занижено суму отриманого доходу та, відповідно, суму єдиного податку. Включення до доходу позивача коштів у сумі 940000 грн, зарахованих на рахунок ФОП [PERSON] , які є власними коштами (доходом) позивача, як фізичної особи, які вже були оподатковані, призведе до повторного включення цієї суми до бази оподаткування єдиним податком, що суперечить чинному податковому законодавству і покладення на позивача додаткового тягаря зі сплати єдиного податку. Таким чином, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення від 18.02.2020 № 0002943304 про сплату 172 843,89 грн. єдиного податку з фізичних осіб та 43 210.97 гривень застосованих штрафних санкцій. Стосовно інших порушень, зафіксованих податковим органом в акті перевірки від 26.12.2019 року № 71/24-13-33-04-14/2511717637, судова колегія відзначає наступне. При вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема, якщо предметом спору є достовірність первинних документів та підтвердження інших обставин реальності відображених у податковому обліку господарських операцій, суди повинні враховувати, що, обов`язок доведення відповідних обставин у спорах між особою та суб`єктом владних повноважень покладається на суб`єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти позову. У разі надання контролюючим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать, що документи, на підставі яких платник податків задекларував податковий кредит та сформував витрати, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи. Згідно з пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України, для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту. Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що первинним документом визнається документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Згідно зі ст. 9 цього Закону підставою для бухгалтерського обліку господарської операції є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа; дату і місце складання; назву підприємства від імені якого складений документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. В силу викладеного, будь-які документи (у тому числі договори, видаткові накладні, податкові накладні тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції. Необхідною умовою для цього є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності. Відповідно до пункту 44.6 статті 44 ПК України у разі якщо до закінчення перевірки або у терміни, визначені в абзаці другому пункту 44.7 цієї статті платник податків не надає посадовим особам контролюючого органу, які проводять перевірку, документи (незалежно від причин такого ненадання, крім випадків виїмки документів або іншого вилучення правоохоронними органами), що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, вважається, що такі документи були відсутні у такого платника податків на час складення такої звітності. Якщо платник податків після закінчення перевірки та до прийняття рішення контролюючим органом за результатами такої перевірки надає документи, що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, не надані під час перевірки (у випадках, передбачених абзацами другим і четвертим пункту 44.7 цієї статті), такі документи повинні бути враховані контролюючим органом під час розгляду ним питання про прийняття рішення. Таким чином, обов`язку контролюючого органу здійснювати перевірку на підставі первинних документів кореспондує обов`язок платника податків зберігати такі первинні документи та надавати їх при перевірці. Як встановлено з матеріалів справи, судом першої інстанції в якості свідка був допитаний інспектор податкової служби, який безпосередньо проводив перевірку позивача. Так, судом із наданих пояснень встановлено, що оскільки позивачем на вимогу перевіряючих не було надано переліку товарів з відзначенням ставки ПДВ за якими вони реалізовувались, перевіряючим до товару, який був реалізований за операціями торгівельного еквайрингу застосовано ставку 7% ПДВ, а саме величину ставки для реалізації лікарських засобів та медичних препаратів як основного виду діяльності аптеки, яка є найнижчою із можливих ставок. Як відзначив свідок, вся інша продукція реалізована платником податків, не була взята до уваги, оскільки не мала питомої ваги у продажах, а була лише супутнім товаром, який застосовується до продажів. Тобто, судова колегія зауважує, що перевіряючим фактично відзначено, що обсяг оподаткованого доходу позивача ним був визначений не на підставі первинних документів, а з врахуванням основної ставки ПДВ для медичних препаратів, яка становить 7%. При цьому, в даному випадку, інспектор керувався інформацією, отриманою із листа позивача від 28.11.2019 року, де розмір торгівельної націнки відзначений - 20%, про що і зазначив в акті перевірки. Суд апеляційної інстанції заперечує достатність та належність вказаних доказів. Будь-яка податкова інформація, в тому числі, і складена з причин неможливості проведення документальних перевірок, носить виключно інформативний характер та не є належним доказом в розумінні процесуального Закону. Натомість, як встановлено судом апеляційної інстанції, в ході вивчення наявних в матеріалах справи первинних документів, наданих позивачем суду першої інстанції, зазначена в акті націнка на товари в розмірі 20% не відповідає фактичній націнці, оскільки в кожному конкретному випадку вона є різною та значно відрізняється від зазначеної в акті перевірки. Суд першої інстанції протиправно взяв до уваги припущення податкового органу стосовно наближеного визначення суми оподаткованого доходу позивача. До того ж, інформація про суми валового доходу позивача із ПДВ та суми ПДВ від проданих товарів, могли бути отриманні контролюючим органом із фіскальних чеків, переданих органам ДПС по бездротових каналах зв`язку у відповідності до п. 7 ст. 3 Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг". Судова колегія зауважує, що позивачем в ході розгляду справи, були надані суду першої інстанції первинні та розрахункові документи, що повністю підтверджують понесенні ним витрати, які безпосередньо пов`язані із його господарською діяльністю. Дані витрати підлягають включенню до складу документально підтверджених витрат, пов`язаних із господарською діяльністю, а саме до інших витрат, включаючи вартість виконаних робіт, наданих послуг, відповідно до рядка 1 колонки 7 додатку Ф2 до податкової декларації про майновий стан і доходи. Стосовно висновку податкового органу про непроведення через РРО 859891,57 грн., то судова колегія відзначає, що дана обставина жодними належними доказами відповідачем не доведена, а судом першої інстанції безпідставно прийнята до уваги. В призмі викладеного, судом першої інстанції безпідставно не враховано наданий позивачем висновок судово - економічної експертизи №21 від 24.06.2021 року, який повністю спростовує виявлені податковим органом під час перевірки факти завищення позивачем від`ємного значення, що переноситься до складу податкового кредиту наступного податкового періоду та заниження грошових зобов`язань по податку на додану вартість, податку на доходи фізичних осіб та військового збору. Будь-яких обгрунтувань в підтвердження неналежності вказаного висновку рішення суду не містить. Надаючи оцінку встановленим обставинам справи, суд апеляційної інстанції відзначає, що посилання податкового органу на наявну (відображену) в акті інформацію, що була зібрана під час проведення перевірки без надання відповідного документального підтвердження та належного спростування доводів платника податків та наявної первинної документації, не може бути підставою для поставлення під сумнів проведених господарських операцій між платниками податків. Доводи податкового органу мають ґрунтуватись на сукупності доказів, що безспірно підтверджують існування обставин, які виключають право платника на формування податкової звітності. Жодних доказів про самостійне дослідження контролюючим органом первинних документів платника податку, їх змісту та належності акт перевірки не містить. Вищенаведених обставин відповідачем належними та допустимими доказами також не спростовано. Відповідно до пункту 38 рішення від 09 січня 2007 року по справі «Iнтерсплав проти України» (заява №803/02) ЄСПЛ нагадав, що держави мають широкі межі самостійної оцінки у визначенні того, у чому полягає публічний інтерес, оскільки національний законодавчий орган, реалізуючи соціальну та економічну політику, має широке коло повноважень. Однак такі межі оцінювання не є абсолютними, і їх застосування підлягає перегляду органами Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. На думку Суду, коли державні органи володіють будь-якою інформацією про зловживання у системі відшкодування ПДВ, що здійснюються конкретною кампанією, вони можуть вжити відповідних заходів з метою запобігання або усунення таких зловживань. Цей Суд, однак, не прийняв зауваження Уряду України щодо загальної практики з відшкодування ПДВ за відсутності будь-яких ознак, які б вказували на те, що заявник був безпосередньо залучений до таких зловживань. Таким чином, проаналізувавши встановлені обставини справи у їх сукупності, суд апеляційної інстанції вважає помилковими висновки суду першої інстанції, які зроблені за результатами розгляду даної справи, та, з урахуванням приписів ч. 2 ст. 77 КАС України, резюмує, що відповідачем не було доведено правомірність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, що свідчить про їх протиправність та необхідність скасування. Крім цього, згідно із ч. 2 ст. 6 КАС України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права. Так, у п. 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про порушення судом норм матеріального і процесуального права, висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, через що судове рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового, яким адміністративний позов слід задовольнити. Відповідно до ч. 6 ст. 139 КАС України, \~якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат. Частиною 1 ст.139 КАС України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Як свідчать матеріали справи, позивач за подання позову до суду першої інстанції, згідно платіжного доручення №146 від 26.08.2020 року, сплатив судовий збір у розмірі 8771,55 грн. За подання апеляційної скарги, згідно з квитанцією № ПН5813 від 24.03.2022 року, що міститься у матеріалах справи, сплачено судовий збір у розмірі 13157,30 грн. Таким чином, апелянт поніс судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у сумі 21928,85 грн., які підлягають стягненню з Головного управління ДПС в Чернівецькій області, як відповідача у справі.

Результат розгляду: granted