Рішення адміністративного суду від 2023-03-06 00:00:00+02

Короткий зміст позовних вимог. У серпні 2022 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [NUMBER] Прикордонного загону (військова частина [NUMBER] ) Державної прикордонної служби України (далі - [NUMBER] Прикордонний загін), в якому просив: - визнати протиправними дії щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку (середнє грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.08.2021 по 30.07.2022, включно; - зобов`язати сплатити на його користь середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за затримку розрахунку при звільненні за період з 03.08.2021 по 30.07.2022, включно, із розрахунку його середньоденного заробітку - 455,16 грн. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] , зазначив, що під час звільнення з військової служби у серпні 2021 року йому не була нарахована та виплачена індексація грошового забезпечення, одноразова грошова допомога при звільненні та компенсація за невикористані дні додаткової відпустки. На думку [PERSON] , оскільки остаточний розрахунок в сумі 74 658,80 грн був проведений з ним лише 27.07. 2022, на виконання судового рішення, виникають наслідки для застосування до спірних правовідносин статті 117 КЗпП України, яка регулює \~виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та \~Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100. Короткий зміст рішення суду першої інстанції. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14 жовтня 2022 року, ухваленого за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, позов [PERSON] задоволений. Визнано протиправними дії [NUMBER] Прикордонного загону щодо ненарахування та невиплати [PERSON] середнього заробітку (середнє грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.08.2021 по 30.07.2022 включно та зобов`язано \~сплатити на користь, останнього, середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за затримку розрахунку при звільненні за період з 03.08.2021 по 30.07.2022, включно, із розрахунку середньоденного заробітку [PERSON] - 455,16 грн. \~ Також суд стягнув за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на користь [PERSON] суму сплаченого судового збору в розмірі 992,40 грн. \~ Вирішуючи справу та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку, на думку суду, спричиняє наслідки, передбачені\~ статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~ статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву. В апеляційній скарзі, [NUMBER] Прикордонний загін, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2022 року скасувати та прийняти нове про відмову у задоволенні позову. В обґрунтування апеляційної скарги скаржник зазначив, що на військовослужбовців, які проходять військову службу у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, Кодекс законів про працю України не поширюється. Далі, на його думку, виплата індексації грошового забезпечення не є правовою підставою для проведення виплати середнього заробітку. Окрім того, апелянт звертав увагу на тому, що відповідно до практики Верховного Суду, судам під час розгляду спорів про стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, необхідно дотримуватись принципів розумності, справедливості та пропорційності суми відшкодування, та зменшення за певних умов розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП, оскільки сума відшкодування, за розрахунком який позивач здійснив самостійно, є абсолютно неспівмірною із виплаченою сумою на виконання рішення суду. Позивач своїм правом подання відзиву на апеляційну скаргу, не скористався. Ураховуючи, що апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції, відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, розглянув справу в порядку письмового провадження. Фактичні обставини справи. [PERSON] має статус учасника бойових дій, що підтверджується рішенням Міжвідомчої комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасником бойових дій від 20.12.2014 №14/111/1/691 та посвідченням серії [NUMBER] від 21.01.2015. В період з 06.12.2000 по 02.08.2021 [PERSON] проходив військову службу у Державній прикордонній службі України у Військовій частині [NUMBER] , що підтверджується обліково-послужною карткою до військового квитка серії [NUMBER] та послужним списком. У період з 07.06.2014 по 25.07.2014 [PERSON] безпосередньо брав участь у антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення антитерористичної операції (довідка [INFO] від 01.02.2016 №30/17). Наказом від 02.08.2021 №258-ОС тимчасово виконуючого обов`язки начальника [NUMBER] Прикордонного загону [PERSON] , старший прапорщик (остання штатна посада - інспектор прикордонної служби 1 категорії - снайпер відділення інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби (тип С) з 02.08.2021 року звільнений в запас Збройних сил України за підпунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військової обов`язок і військову службу». Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 01.04.2022 у справі №420/18953/21 визнано протиправними дії [NUMBER] Прикордонного загону щодо неправильного нарахування та виплати індексації грошового забезпечення [PERSON] за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 \~із встановленням базового місяця січень 2008 року та зобов`язано \~здійснити її перерахунок за вказаний період, ураховуючи базовий місяць січень 2008 року та з врахуванням раніше проведеної виплати. Окрім того, суд зобов`язав [NUMBER] Прикордонний загін здійснити перерахунок та виплату [PERSON] одноразової грошової допомоги при звільненні, виходячи з розрахунку 50% грошового забезпечення за 21 повних календарних років служби, а також компенсації за невикористані 98 днів додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, з урахуванням індексації грошового забезпечення та нагороди за бойове чергування, які [PERSON] отримував під час проходження військової служби, з урахуванням раніше виплачених сум. Вищевказане судове рішення набрало законної сили 05.07. 2022. 27.07. 2022, виконуючи судове рішення, [NUMBER] Прикордонний загін перерахував \~на особистий банківський рахунок [PERSON] , кошти у розмірі 74 658, 80 грн. 02.08. 2022 [PERSON] звернувся до [NUMBER] Прикордонного загону \~з вимогою щодо виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно даних Укрпошти, звернення позивача від 02 серпня 2022 року за №6620001134388, отримано відповідачем - 05.08.2022. Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та оцінка суду апеляційної інстанції доводів апеляції і висновків суду першої інстанції. Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що наявні підстави для часткового задоволення апеляційної скарги, з огляду на таке. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 48 Конституції України визначено, що кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці Про захист заробітної плати № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Статтею 12 цієї Конвенції встановлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту. Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму. Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення. Такий правовий висновок побудований на висновках Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17 та від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц.. Аналізуючи вказані вище положення КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду виходила з того, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. Стягнення повинно відповідати принципу розумності, справедливості та пропорційності. Роз`яснюючи наведені принципи, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Ураховуючи вказані висновки Великої Палати Верховного Суду, а також те, що підтверджено право позивача на виплату індексації грошового забезпечення, одноразової грошової допомоги при звільненні та компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає, що відповідач повинен нести відповідальність, встановлену ч.1 ст.117 КЗпП України, а саме: виплатити позивачу його середній заробіток за час затримки виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки по день фактичного розрахунку. Водночас, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, помилково не розрахував суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка має бути стягнена на користь позивача. Вирішуючи питання щодо розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка має бути стягнена на користь позивача, колегія суддів враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у вищевказаних постановах, згідно якої, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Так, Велика Палата Верховного Суду у наведених справах дійшла висновку, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Слідуючи наведеним приписам, що викладені вище Великою Палатою Верховного Суду, колегія суддів установила, що [PERSON] звільнений в запас Збройних Сил України у зв`язку із закінченням строку контракту з 02.08.2021. До суду з позовом про нарахування та виплати йому індексації грошового забезпечення, одноразової грошової допомоги та компенсації за невикористану відпустку, останній звернувся у жовтні 2021 року, тобто через два місяці. Остаточний розрахунок з ним проведено 27.07.2022. Вирішуючи питання щодо розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів також ураховує, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22.04.2022 по справі № 420/1060/22, де \~визначений розмір середньоденного грошового забезпечення позивача становить 455,16 грн. Окрім того, суд апеляційної інстанції дослідив, що при звільненні [PERSON] сплачено грошове забезпечення при звільненні у розмірі 204 955,73 грн. та на виконання \~рішення суду \~він отримав 74 658,80 грн. Проводячи безпосередньо розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд апеляційної інстанції встановив, що за період з 03.08.2021 по 27.07.2022 (359 календарних днів) \~він становить 163 402,44 грн. (455,16 грн. *359). Поряд з цим, Верховний Суд, зокрема, в постанові від 30.10.2019 \~(справа №806/2473/18), висловив правову позицію щодо врахування істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку. З огляду на викладене, виходячи з критеріїв розміру простроченої заборгованості та період затримки (прострочення) її виплати, колегія суддів дійшла висновку, що справедливим та пропорційним розміром середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є сума в розмірі 43 625,68 грн. Отож, \~доводи апеляційної скарги щодо необхідності застосування принципу співмірності під час розрахунку розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів вважає обґрунтованими. Водночас, доводи апеляційної скарги, що на військовослужбовців, які проходять військову службу у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, Кодекс законів про працю України не поширюється, є безпідставними та суперечать сталій практиці Верховного Суду. Відповідно до приписів статті 317 КАС України, підставами для зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини. З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 жовтня 2022 року підлягає зміні, оскільки суд першої інстанції під час вирішення справи помилково не розрахував суму, яка має бути виплачена позивачу, як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Також колегія суддів вважає необхідним звернути увагу на те, що суд першої інстанції у четвертому абзаці резолютивної частини помилково визначив відповідача - Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області, за рахунок якого стягнув сплачений позивачем судовий збір. Слід зазначити, що відповідачем по справі є [NUMBER] Прикордонний загін (військова частина [NUMBER] ) Державної прикордонної служби України, а тому саме з цього відповідача має бути стягнутий сплачений [PERSON] судовий збір, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції в цій частині також підлягає зміні. Стаття 328 КАС України встановлює право учасників справи, а також осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки на касаційне оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом. Водночас пункт 2 частини 5 вказаної статті встановлює, що не підлягають касаційному оскарженню, у тому числі судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково. Отже, враховуючи, що судом апеляційної інстанції переглянуто рішення суду першої інстанції, що ухвалене за правилами спрощеного позовного провадження, відсутні підстави для його оскарження в касаційному порядку. Розподіл судових витрат, відповідно до вимог статті 139 КАС України не передбачений.

Результат розгляду: partial