Рішення адміністративного суду від 2022-06-30 00:00:00+03

У вересні 2021 року позивач звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив: визнати протиправними дії відповідача, а саме: порушення права позивача на інформацію, яке полягає в наданні недостовірної інформації на запит позивача від 31.08.2021 року; зобов`язати відповідача повторно розглянути запит від 31.08.2021 та надати достовірну інформацію. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2021 року позовні вимоги задоволені частково: визнано протиправними дії відповідача, а саме: порушення права позивача на інформацію, яке полягає в наданні недостовірної інформації на запит позивача від 31.08.2021. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права. В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що посилання суду на норми Закону України «Про звернення громадян» при вирішенні спору є безпідставними, оскільки розгляд запиту позивача від 31.08.2021 не регулюється ні нормами Закону України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 № 393/96-ВР, ні нормами Закону України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 № 2939-VI. Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 № 2939-VI цей Закон не поширюється на відносини щодо отримання інформації суб`єктами владних повноважень при здійсненні ними своїх функцій, а також на відносини у сфері звернень громадян, які регулюються спеціальним законом. Правові відносини, пов`язані із захистом і обробкою персональних даних, регулюються Законом України «Про захист персональних даних» від 01.06.2010 № 2297-VI. Закон України «Про захист персональних даних» № 2297-VI від 01.06.2010 в частині доступу особи до інформації про себе є спеціальною нормою по відношенню до Законів України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 № 393/96-ВР, «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 № 2939-VI. Запитувана у запиті від 31.08.2021 інформація стосувалася позивача особисто, а тому розгляд такого запиту регулюється нормами Закону України «Про захист персональних даних» № 2297-VI від 01.06.2010. Викладена вище правова позиція відповідача узгоджується із висновками щодо застосування норм права, викладеними у постанові Верховного Суду від 20.05.2020 у справі №819/1664/16. Матеріалами справи не підтверджується протиправність дій відповідача, оскільки запит позивача від 31.08.2021 був розглянутий у відповідності до вимог Закону України «Про захист персональних даних» № 2297-VI від 01.06.2010, що регулює спірні правовідносини. Окрім цього, після надходження до відповідача ухвали суду про відкриття провадження у справі разом з копією позовної заяви, 10.11.2021 було здійснено перевірку відомостей, що містяться у системі електронного документообігу Секретаріату Уповноваженого «Megapolis.DocNet» стосовно заяви позивача від 03.12.2020 № М-19276.3/20. За результатами перевірки встановлено, що через технічні неполадки у системі відповідна заява відображалася як така, що перебуває на виконанні, що підтверджується скріншотом, зробленим 10.11.2021 о 15 год. 32 хв, та долученим до клопотання про закриття провадження у справі. Після усунення технічних неполадок, в доповнення до листа Секретаріату Уповноваженого від 08.09.2021 № 30.1/412.14/844.13/21/31, за результатами повторного розгляду запиту позивача від 31.08.2021 останньому надано оновлений витяг із системи електронного документообігу Секретаріату Уповноваженого «Megapolis.DocNet» щодо звернень та запитів позивача, які перебували на розгляді станом на 08.09.2021. Суд не врахував, що станом на 08.09.2021 - день надання Секретаріатом Уповноваженого відповіді на запит позивача (лист від 08.09.2021 №30.1/412.14/844.13/21/310) заява позивача від 03.12.2020 № М-19276.3/20 відображалася як така, що перебуває на виконанні. Просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове про відмову у задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі. Від позивача відзив на апеляційну скаргу відповідача до апеляційного суду не надходив, що не перешкоджає розгляду справи. Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач направив відповідачу запит від 31.08.2021 з проханням надати інформацію про те, скільки звернень та запитів позивача на отримання інформації перебуває на розгляді у відповідача. Відповідач листом від 08.09.2021 року № 30.1/412.14/844.13/21/ЗІ повідомив позивача про надання витягу із системи електронного документообігу Секретаріату відповідача щодо звернень та запитів позивача, які станом на 08.09.2021 перебувають на розгляді у відповідача. З витягу із системи електронного документообігу Секретаріату відповідача щодо звернень та запитів позивача, які станом на 08.09.2021 перебувають на розгляді у відповідача, копія якого міститься у матеріалах справи, судом встановлено, що станом на 08.09.2021 у відповідача перебуває на розгляді звернення позивача від 03.12.2020 року № М-19276.3/20. Однак судом під час розгляду справи встановлено, що відповідач відповідь на звернення позивача від 03.12.2020 № М-19276.3/20 надав листом від 22.07.2021 №20965.4/М-19276.3/20/44, що підтверджується письмовими поясненнями відповідача, які містяться у заяві про закриття провадження у справі від 21.10.2021. Не погодившись із діями відповідача щодо надання у листі від 08.09.2021 № 30.1/412.14/844.13/21/ЗІ недостовірної інформації на запит позивача від 31.08.2021, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав. Суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача в частині визнання протиправними дій відповідача - надання недостовірної інформації на запит позивача від 31.08.2021, оскільки: позивач має право не лише на інформацію, але й право на отримання достовірної та повної інформації; судом на підставі письмових пояснень відповідача, які містяться у заяві про закриття провадження у справі від 21.10.2021, встановлено факт надання відповідачем не своєчасної та не повної (недостовірної) інформації на запит позивача від 31.08.2021 листом від 08.09.2021 року № 30.1/412.14/844.13/21/ЗІ; позивач під час розгляду даної справи розглянув повторно звернення позивача від 31.08.2021 та листом від 12.10.2021 року № 30.1/468.14/11219/1/21 надав позивачу повну та достовірну інформацію на звернення від 31.08.2021. Суд апеляційної інстанції частково погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне. Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених Законом України \~«Про доступ до публічної інформації» № 2939-VI від 13.01.2011 № 2939-VI (далі Закон № 2939-VI), та інформації, що становить суспільний інтерес, визначає цей Закон. Статтею 12 Закону № 2939-VI визначено, що суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 13 Закону № 2939-VI розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання. Відповідно до Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» № 776/97-ВР від 23.12.1997 відповідач здійснює парламентський контроль за додержанням конституційних прав і свобод людини і громадянина та захист прав кожного на території України і в межах її юрисдикції на постійній основі, а тому відповідно до статті 13 Закону № 2939-VI є розпорядником інформації, пов`язаної з виконанням цих повноважень. У пункті 6 частини 1 статті 14 Закону № 2939-VI визначено, що розпорядники інформації зобов`язані надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію. За змістом частини 1 статті 5 цього Закону доступ до інформації забезпечується шляхом систематичного та оперативного оприлюднення інформації та надання інформації за запитами на інформацію. Відповідно до частин 1, 4 статті 20 Закону № 2939-VI розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту. У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту. Положеннями статті 23 Закону № 2939-VI передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду. Запитувач має право оскаржити: 1) відмову в задоволенні запиту на інформацію; 2) відстрочку задоволення запиту на інформацію; 3) ненадання відповіді на запит на інформацію; 4) надання недостовірної або неповної інформації; 5) несвоєчасне надання інформації; 6) невиконання розпорядниками обов`язку оприлюднювати інформацію відповідно до статті 15 цього Закону; 7) інші рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації, що порушили законні права та інтереси запитувача. Оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядників інформації до суду здійснюється відповідно до КАС України. Отже, позивач має право не лише на інформацію, але й право на отримання достовірної та повної інформації. Спірні правовідносини між сторонами у цій справі виникли у зв`язку із наданням недостовірної інформації на запит від 31.08.2021 щодо звернень позивача та не стосуються діяльності відповідача щодо обробки персональних даних позивача або отримання позивачем доступу до своїх персональних даних, тому посилання відповідача щодо поширення на спірні правовідносини положень Закону України «Про захист персональних даних» № 2297-VI від 01.06.2010 є помилковими. Факт надання відповідачем недостовірної інформації на запит позивача від 31.08.2021 листом від 08.09.2021 № 30.1/412.14/844.13/21/ЗІ підтверджується відповідачем в апеляційній скарзі та у листі від 12.10.2021 № 30.1/468.14/11219/1/21. На час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що відповідач, за результатами повторного розгляду запиту позивача від 31.08.2021, надав позивачу оновлений витяг із системи електронного документообігу Секретаріату відповідача щодо звернень та запитів позивача, які перебували на розгляді станом на 08.09.2021, про що відповідач повідомив позивача листом від 12.10.2021 № 30.1/468.14/11219/1/21, який отримано позивачем. Отже, у листі від 12.10.2021 № 30.1/468.14/11219/1/21 відповідач надав позивачу повну та достовірну інформацію на звернення позивача від 31.08.2021. Колегія суддів також враховує висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 26 лютого 2021 року у справі № 460/1684/19, згідно якого відповідач, не надавши відповідь на запит у встановлений Законом № 2939-VI п`ятиденний строк, допустив протиправну бездіяльність, тому захистити порушене право позивача на своєчасне отримання інформації можливо лише шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача. У відповідності з частиною 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог позивача в частині визнання протиправними дії відповідача. Водночас судом першої інстанції не було враховано, що на спірні правовідносини поширюються положення Закону № 2939-VI. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи. Отже, рішення суду підлягає зміні в частині підстав його прийняття, оскільки висновки суду щодо частини таких підстав не відповідають обставинам справи. Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Отже, інші доводи апеляційної скарги не потребують правового аналізу, оскільки не мають вирішального значення.

Результат розгляду: partial