Рішення адміністративного суду від 2022-01-24 00:00:00+02

У серпні 2021 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом, у якому просив суд: - визнати протиправною бездіяльність заступника директора Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві полковника Іллящука Дениса Георгійовича по відмові у наданні публічної інформації на запит на інформацію [PERSON] від 18.05.2021 року про надання копії розрахунково-платіжної відомості про нарахування та виплату заробітної плати слідчого другого слідчого відділу ТУ ДБР у м. Миколаєві Колесніка Володимира Ігоровича; - зобов`язати Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Миколаєві надати копії розрахунково-платіжної відомості про нарахування та виплату заробітної плати слідчого другого слідчого відділу ТУ ДБР у м. Миколаєві Колесніка Володимира Ігоровича. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 08 серпня 2021 року позивач звернувся до ТУ ДБР у м. Миколаєві із запитом на інформацію щодо надання копії розрахунково-платіжної відомості про нарахування та виплату заробітної плати слідчого другого слідчого відділу ТУ ДБР у м. Миколаєві Володимира Колесніка. На думку позивача, запитувана ним інформація відноситься до публічної інформації з вільним доступом. За результатами розгляду запиту на публічну інформацію, ТУ ДБР у м. Миколаєві надано відповідь від 12.08.2021 року, у відповідності до якої у задоволенні запиту було відмовлено на підставі приписів п.2 ч.1 ст. 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації». Не погодившись з відмовою у задоволенні запиту [PERSON] , посилаючись на порушення заступником Директора ТУ ДБР у м. Миколаєві Іллящуком Д.Г. вимог ч.5 ст.6, підпунктів 1,2 ч.1 ст. 15 Закону України «Про доступ до публічної інформації», позивач звернувся до суду з вимогами зобов`язати відповідача надати копії запитуваних документів. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 19.10.2021 року у справі №420/14606/21 адміністративний позов [PERSON] задоволено частково. Визнано протиправною відмову заступника директора Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві полковника Державного бюро розслідувань Іллящука Дениса Георгійовича у наданні публічної інформації на запит на інформацію [PERSON] від 18.05.2021 року про надання копії розрахунково-платіжної відомості про нарахування та виплату заробітної плати слідчого другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у м. Миколаєві. Зобов`язано Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Миколаєві надати [PERSON] копію розрахунково-платіжної відомості про нарахування та виплату заробітної плати слідчого другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у м. Миколаєві. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач є суб`єктом владних повноважень та наділений владними управлінськими функціями, а запитувана інформація стосується посадової особи відповідача, З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що інформація, яка міститься в розрахунково-платіжних відомостях посадових осіб Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, не належить до інформації з обмеженим доступом. При цьому, судом першої інстанції зазначено, доказів того, що надання вищевказаної інформації може завдати шкоди інтересам національної безпеки, оборони, розслідуванню чи запобіганню злочину, відповідачем до суду не надано. Також, суд попередньої інстанції дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні вимоги щодо стягнення витрат на правничу допомогу, зазначивши, що в даному випадку, представником позивача не надано до суду акта виконаних робіт з детальним описом конкретних послуг, їх погодинної вартості та затраченого часу на їх виконання, а також жодних доказів на підтвердження сплати суми, визначеної в договорі. Не погоджуючись частково із рішенням суду першої інстанції, Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві подано апеляційну скаргу, у якій зазначено, що судом попередньої інстанції не в повному обсязі з`ясовано фактичні обставини справи, у зв`язку з чим порушено норми матеріального права, а тому відповідач просить оскаржуване рішення в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що конституційне право на інформацію не є абсолютним, оскільки його здійснення може бути обмежене у визначених законом випадках. Скаржник вказує, що сукупність запитуваних позивачем відомостей у вигляді копії розрахунково-платіжної відомості про нарахування за виплату заробітної плати слідчого належать до інформації про фізичну особу (персональні дані), а отже, є інформацією з обмеженим доступом. Таким чином, на переконання відповідача, віднесення пунктом 2.2. Переліку, затвердженого наказом ДБР №373 від 29.06.2021 року, інформації щодо установлення розміру, нарахування і виплати грошового забезпечення особам рядового та начальницького складу ДБР до відомостей, що становлять службову інформацію, є обґрунтованим. Окрім того, відповідач зазначає, що матеріали справи не містять жодних відомостей про наявність ґрунтовних обставин, з якими законодавство пов`язує можливість поширення конфіденційної інформації, яку позивач запитує у ТУ ДБР, розташованого у м. Миколаєві. За таких обставин, беручи до уваги усе викладене вище, виходячи з положень частини 2 статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації», скаржник уважає, що запитувані відомості є інформацією про конкретну фізичну особу, про її особисте і сімейне життя (персональні дані про неї), про її оплату праці, як конкретного працівника-слідчого ДБР, а тому є інформацією з обмеженим доступом-конфіденційною інформацією, яка знаходяться під особливим захистом, а її поширення обмежене відповідно до приписів статей 32, 34 Конституції України, статей 2, 5, частини 2 статті 6, частини 2 статті 11, частини 2 статті 21 Закону України «Про інформацію», частини 2 статті 6, статті 7 Закону України «Про доступ до публічної інформації», статті 31 Закону України «Про оплату праці». Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат, [PERSON] подано апеляційну скаргу, у якій зазначено, що судом першої інстанції не в повному обсязі з`ясовано фактичні обставини справи, у зв`язку з чим порушено норми матеріального права, а тому просить рішення суду в оскаржуваній частині скасувати та ухвалити в цій частині нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції не ураховано останнього висновку викладеного в постанові Верховного Суду у справі №640/18402/19 від 28.12.2020 року, відповідно до якого у разі установлення адвокатом та клієнтом фіксованого гонорару, детальний опис робіт, виконаних під час надання правової допомоги не потрібен. У відзиві на апеляційну скаргу Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві спростовує доводи апеляційної скарги, вказуючи на законність ухваленого рішення та просить його залишити без змін. В силу приписів пункту 1 частини 1 статті 311 КАС України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, перевіряючи дотримання судом норм процесуального права при установленні фактичних обставин у справі та правильність застосування норм матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга [PERSON] підлягає частковому задоволенню. Судом першої інстанції установлено, що 08 серпня 2021 року (вх. № Т-2741/ЗГО від 09.08.2021 року) [PERSON] звернувся із запитом на інформацію до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, у якому просив надати копію розрахунково-платіжної відомості про нарахування та виплату заробітної плати слідчого другого слідчого відділу ТУ ДБР у м. Миколаєві Володимира Колесніка.(а.с.7) Листом від 12.08.2021 року за №Т-2741/ЗПІ/16-16/21 заступник директора ТУ ДБР у місті Миколаєві Іллящук Д.Г. відмовив у задоволенні запиту посилаючись на Перелік відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, затвердженого наказом Державного бюро розслідувань від 29.06.2021 року №373, відповідно до якого відомості щодо установлення розміру, нарахування і виплати грошового забезпечення особам рядового та начальницького складу органу ДБР відносяться до інформації з обмеженим доступом.(а.с.8) Уважаючи відмову у наданні публічної інформації протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом. Відповідно до частини 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, яка становить суспільний інтерес визначений Законом України «Про доступ до публічної інформації». Статтею 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» (далі - Закон №2939-VI) визначено, що публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, установлених законом. Положеннями статті 3 Закону №2939-VI визначені гарантії забезпечення права на публічну інформацію, зокрема: обов`язок розпорядників інформації надавати інформацію, крім випадків, передбачених законом, визначення розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують в установленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє, максимальне спрощення процедури подання запиту та отримання інформації. У відповідності до положень ст. 5 Закону №2939-VI одним із способів доступу до інформації є надання такої за запитами на інформацію. Згідно із ст. 12 Закону №2939-VI суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань запитів на інформацію розпорядників інформації. Приписами ч. 1 ст. 19 Закону №2939-VI визначено, що запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, яка знаходиться у його володінні. Відповідно до частин 1, 2 та 4 ст. 20 Закону №2939-VI розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту. У разі якщо запит на інформацію стосується інформації, необхідної для захисту життя чи свободи особи, щодо стану довкілля, якості харчових продуктів і предметів побуту, аварій, катастроф, небезпечних природних явищ та інших надзвичайних подій, що сталися або можуть статись і загрожують безпеці громадян, відповідь має бути надана не пізніше 48 годин з дня отримання запиту. У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту. Згідно до частин 1-4 ст.21 Закону №2939-VI інформація на запит надається безкоштовно. У разі якщо задоволення запиту на інформацію передбачає виготовлення копій документів обсягом більш як 10 сторінок, запитувач зобов`язаний відшкодувати фактичні витрати на копіювання та друк. Приписами ч. 1 ст. 22 Закону №2939-VI передбачено, що розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону. Статтею 23 Закону №2939-VI врегульовано, що рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду. Запитувач має право оскаржити: 1) відмову в задоволенні запиту на інформацію; 2) відстрочку задоволення запиту на інформацію; 3) ненадання відповіді на запит на інформацію; 4) надання недостовірної або неповної інформації; 5) несвоєчасне надання інформації; 6) невиконання розпорядниками обов`язку оприлюднювати інформацію відповідно до статті 15 цього Закону; 7) інші рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації, що порушили законні права та інтереси запитувача. Системний аналіз наведених норм права дає можливість дійти висновку, що орган, до якого направлена заява громадянина, зобов`язаний об`єктивно і вчасно її розглянути, перевірити викладені в ній факти, прийняти рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечити його виконання, а також повідомити громадянина про наслідки розгляду такої заяви. Згідно із ст. 2 Закону України «Про захист персональних даних» від 01.06.2010 року №2297-VI (далі Закон №2297-VI) персональні дані - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. У відповідності до положень ст. 5 Закону №2297-VI об`єктами захисту є персональні дані. Персональні дані можуть бути віднесені до конфіденційної інформації про особу законом або відповідною особою. Не є конфіденційною інформацією персональні дані, що стосуються здійснення особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, посадових або службових повноважень. Персональні дані, зазначені у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, оформленій за формою, визначеною відповідно до Закону України «Про запобігання корупції», не належать до інформації з обмеженим доступом, крім відомостей, визначених Законом України «Про запобігання корупції». Не належить до інформації з обмеженим доступом інформація про отримання у будь-якій формі фізичною особою бюджетних коштів, державного чи комунального майна, крім випадків, передбачених статтею 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації». Законом може бути заборонено віднесення інших відомостей, що є персональними даними, до інформації з обмеженим доступом. Відповідно до п.1 ч.1 ст.3 Закону України «Про запобігання корупції» від 14.10.2014 року №1700-VII (далі Закон №1700-VII) суб`єктами, на яких поширюється дія цього Закону, є особи, уповноважені на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, зокрема, державні службовці, посадові особи місцевого самоврядування (підпункт «в»). Положеннями ч. 1 ст. 45 Закону №1700-VII передбачено, що особи, зазначені у пункті 1, підпунктах «а» і «в» пункту 2 частини першої статті 3 цього Закону, зобов`язані щорічно до 1 квітня подавати шляхом заповнення на офіційному веб-сайті Національного агентства декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування (далі - декларація), за минулий рік за формою, що визначається Національним агентством. Так, звертаючись із запитом про надання публічної інформації, позивач просив надати копію розрахунково-платіжної відомості слідчого Другого слідчого відділу Слідчого управління ТУ ДБР у м. Миколаєві Володимира Колеснікова . Апеляційний суд уважає за необхідне зазначити, що типова форма розрахунково-платіжної відомості була затверджена наказом Державного комітету статистики від 05.12.2008 року № 489, та використовується при обчисленні заробітної плати. Як слідує із типової форми розрахунково-платіжної відомості працівника, вона включає у себе відомості про розмір та складові заробітної плати працівника за відповідний календарний період у розрізі основних та додаткових видів оплати праці, а також відомості про розмір вирахуваних податків. ТУ ДБР у м. Миколаєві, обґрунтовуючи свою правову позицію, стверджує, що сукупність запитуваних позивачем відомостей належать до інформації про фізичну особу (персональні дані), а отже, є інформацією з обмеженим доступом та конфіденційною. Дійсно, інформація про заробітну плату та інші виплати працівнику державного органу або органу місцевого самоврядування є інформацією про фізичну особу. Водночас, судова колегія звертає увагу, Конституційним Судом України у рішенні від 20 січня 2012 року №2-рп/2012 по справі №1-9/2012 було зроблено висновок, що перебування особи на посаді, пов`язаній зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування, передбачає не тільки гарантії захисту прав цієї особи, а й додаткові правові обтяження. Публічний характер як самих органів суб`єктів владних повноважень, так і їх посадових осіб вимагає оприлюднення певної інформації для формування громадської думки про довіру до влади та підтримку її авторитету у суспільстві. Згідно до ст. 1 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» Державне бюро розслідувань є державним правоохоронним органом, на який покладаються завдання щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування кримінальних правопорушень, віднесених до його компетенції. Державне бюро розслідувань у своїй діяльності керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, а також іншими нормативно-правовими актами, прийнятими на їх основі (ст. 2 Закону України «Про Державне бюро розслідувань»). З огляду на викладене, в системному зв`язку з приписами чинного законодавства України, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, решта інформації, що зазначається в декларації, у тому числі про отримані доходи суб`єкта декларування (п.7 ч.1 ст.46 Закону №1700-VII) не є інформацією з обмеженим доступом та є відкритою. Окрім цього, посилання відповідача на загальні приписи Кодексу законів про працю України та Закону України «Про оплату праці», з огляну на врегулювання можливості надання запитуваної інформації вимогами спеціальних законів, є неспроможними. Посилання ТУ ДБР у м. Миколаєві на положення Закону України ««Про Державне бюро розслідувань» колегія суддів відхиляються, оскільки вказаний закон не є спеціальним у розрізі спірних правовідносин щодо надання публічної інформації та не містить жодних застережень стосовно надання інформації, яка запитувалась позивачем. З приводу доводів скаржника, що розрахунково-платіжні відомості містять інформацію у розрізі нарахувань та утримань, зокрема, відомості про оклад, спеціальне звання (ранг), вислугу років, доплати за роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці, а надання вищевказаних відомостей відкриє необмеженому колу осіб інформацію про конкретне грошове забезпечення осіб рядового та начальницького складу ДБР та заробітну плату державних службовців, колегія суддів уважає, що у даному випадку відповідачем не обґрунтовано, яким чином надання інформації про складові заробітної плати працівників державного правоохоронного органу, яка є публічною інформацією, може зашкодити діяльності Державного бюро розслідувань. Інші доводи апеляційної скарги відповідача ґрунтуються на неправильному розумінні норм матеріального права та зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують. Таким чином, апеляційна скарга Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог - без змін. Щодо доводів апеляційної скарги [PERSON] в частині стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів зазначає про таке. Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. В силу п.1 ч.3 ст.132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Так, надаючи оцінку понесеним позивачем витратам на правничу допомогу судова колегія вказує на те, що суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, які мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Також, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Результат розгляду: partial