Рішення адміністративного суду від 2024-02-13 00:00:00+02

У липні 2023 року позивач, [PERSON] , звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом, у якому просив: - визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо неповернення позивачу грошових коштів, утриманих в рахунок відшкодування збитків згідно наказу №796-АГ від 12.07.2022; - зобов`язати відповідача повернути позивачу 60 451,02 грн грошового забезпечення. утриманого на підставі наказу командира [NUMBER] прикордонного загону імені князя Володимира Великого Державної прикордонної служби України (військова частина [NUMBER] ) №796-АГ від 12.07.2022. Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2023 року адміністративний позов задоволено частково - зобов`язано [NUMBER] прикордонний загін імені князя Володимира Великого Державної прикордонної служби України (військова частина [NUMBER] ) нарахувати та виплатити [PERSON] кошти, утримані за період з серпня 2022 року по квітень 2023 року в рахунок погашення матеріального збитку відповідно до наказу від 12.07.2022 №796-АГ, в сумі 60 421 (шістдесят тисяч чотириста двадцять одна) грн. 02 коп. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Крім того, стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань [NUMBER] прикордонного загону імені князя Володимира Великого Державної прикордонної служби України (військова частина [NUMBER] ) на користь [PERSON] судові витрати в сумі 5000 (п`ять тисяч) грн. 00 коп. Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідачем подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права. Апелянт в обґрунтування доводів апеляційної скарги наголошує, що відповідачем були вчинені всі необхідні дії, спрямовані на повернення позивачу утриманих з нього в рахунок відшкодування збитків коштів, однак, оскільки списання коштів з рахунків боржника - суб`єкта владних повноважень за рішення суду має здійснюватися органами Державної казначейської служби України, то 105 прикордонний загін імені князя Володимира Великого Державної прикордонної служби України (військова частина [NUMBER] ) не є належним відповідачем у цьому спорі. Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 15 листопада 2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою [NUMBER] прикордонного загону імені князя Володимира Великого Державної прикордонної служби України (військова частина [NUMBER] ) на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2023 року у справі за адміністративним позовом [PERSON] до [NUMBER] прикордонного загону імені князя Володимира Великого Державної прикордонної служби України (військова частина [NUMBER] ), третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України у Чернігівській області, про визнання протиправною бездіяльності і зобов`язання вчинити дії. У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить відмовити в її задоволенні та залишити без змін рішення суду першої інстанції. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що видання відповідачем наказу про повернення коштів не спричинило настання бажаних наслідків, а відтак обраний судом спосіб захисту є правильним і спрямований на повний та всебічний захист порушених прав. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача витрати, пов`язані з розглядом справи в суді апеляційної інстанції. Відзиву на апеляційну скаргу від третьої особи не надійшло. Після надходження матеріалів справи до суду апеляційної інстанції, ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 грудня 2023 року справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження. Відповідно до статті 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження. Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, а також не заперечується учасниками справи, [PERSON] проходить військову службу у [NUMBER] прикордонному загоні імені князя Володимира Великого Державної прикордонної служби України (військова частина [NUMBER] ). 12.07.2022 відповідачем прийнято наказ №796-АГ «Про результати службового розслідування», яким позивача притягнуто до підвищеної матеріальної відповідальності та приписано головному бухгалтеру стягнути з нього завданий державі збиток (з урахуванням кратності) у сумі 1 729 516,09 грн. (а.с. 12-13). У подальшому рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 31.10.2022 у справі №620/5382/22, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 24.04.2023, визнано протиправним та скасовано наказ від 12.07.2022 №796-АГ (а.с. 14-22). На виконання цього судового рішення відповідачем 11.05.2023 прийнято наказ №1015-АГ «Про скасування наказу 105 прикордонного загону імені князя Володимира Великого від 12.07.2022 №796-АГ», яким поряд з іншим приписано головному бухгалтеру відшкодувати за рахунок бюджетних асигнувань в/ч [NUMBER] на користь [PERSON] судовий збір в сумі 992,40 грн; повернути позивачу кошти, утримані в рахунок відшкодування збитків, а саме: за нанесений державі збиток - 12 000,00 грн, за нараховану кратність - 48 421,02 грн (а.с. 27). Матеріали справи свідчать, що 22.05.2023 105 прикордонним загоном імені князя Володимира Великого Державної прикордонної служби України (військова частина [NUMBER] ) до Головного управління Державної казначейської служби України у Чернігівській області з використанням системи «Клієнт казначейства-Казначейство» надано документи для реєстрації бюджетного зобов`язання за КЕКВ 2800 на виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду у справі №620/5382/22 на суму 992,40 грн та 60 421,02 грн (а.с. 28). Зобов`язання в/ч [NUMBER] перед [PERSON] на суму 992,40 грн органом Державної казначейської служби України було зареєстровано та взято на облік. Водночас, щодо зобов`язання в сумі 60 421,02 грн Головним управлінням Державної казначейської служби України у Чернігівській області на адресу 105 прикордонного загону імені князя Володимира Великого Державної прикордонної служби України (військова частина [NUMBER] ) направлено лист-попередження від 22.05.2023 №101, в якому зазначено про недотримання відповідачем вимог щодо оформлення поданих документів згідно Порядку заповнення Реєстру бюджетних зобов`язань розпорядників (одержувачів) бюджетних коштів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 02.03.2012 №309, п. 21 ст. 116 Бюджетного кодексу України, а саме: сума, зазначена у підтвердному документі (992,40 грн) не відповідає сумі, вказаній в бюджетному зобов`язанні (60421,02 грн). У зв`язку з викладеним документ було повернуто без виконання з одночасним попередженням про неналежне виконання бюджетного законодавства (а.с. 29). Матеріали справи свідчать, що 05.06.2023 [PERSON] до на ім`я начальника [NUMBER] прикордонного загону імені князя Володимира Великого Державної прикордонної служби України (військова частина [NUMBER] ) подано рапорт про виплату йому утриманих на підставі наказу від 12.07.2022 №796-АГ коштів (а.с. 25). Крім того, 31.05.2023 представник позивача звернувся із адвокатським запитом до відповідача, в якому просив, зокрема, повідомити причини подальшого вирахування грошових коштів з позивача та неповернення вже вирахуваних коштів після оскарження наказу від 12.07.2022 №796-АГ (а.с. 23). Водночас листом від 06.06.2023 №111/4705-23-Вих [NUMBER] прикордонний загін імені князя Володимира Великого Державної прикордонної служби України (військова частина [NUMBER] ) повідомив, що з травня 2023 року утримання матеріального збитку з грошового забезпечення позивача не проводиться. Разом з тим, за період з серпня 2022 року по квітень 2023 року із [PERSON] утримано кошти в рахунок погашення матеріального збитку в сумі 60 451,02 грн. Казначейською службою відхилено документи щодо здійснення реєстрації бюджетного асигнування за КЕКВ 2800 по рішенню суду у справі №620/5382/22 на суму 60421,02 грн та винесено попередження про неналежне виконання бюджетного законодавства, оскільки вказаним рішенням не зобов`язано в/ч [NUMBER] виплатити кошти, які були утримані в рахунок погашення матеріального збитку відповідно до наказу від 12.07.2022 №796 (а.с. 24). Вважаючи бездіяльність відповідача щодо неповернення утриманих коштів протиправною, позивач звернувся до суду з відповідним позовом. Суд першої інстанції адміністративний позов задовольнив частково та зазначив, що всупереч вимог чинного законодавства на час вирішення спору утримані з позивача кошти йому повернуті не були, вжиті відповідачем заходи щодо їх повернення результату не дали, а відтак, з огляду на гарантоване право на мирне володіння майном та неможливість втручання в нього, належним способом захисту порушених прав позивача є покладення на відповідача обов`язку з нарахування та виплати спірної суми коштів. Поряд з іншим суд зауважив на необґрунтованості аргументів [NUMBER] прикордонного загону імені князя Володимира Великого Державної прикордонної служби України (військова частина [NUMBER] ) про те, що він є неналежним відповідачем у цьому спорі, оскільки правовідносини між [PERSON] і Головним управлінням Державної казначейської служби України у Чернігівській області не виникли. Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне. Згідно частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Підстави та порядок притягнення військовослужбовців та деяких інших осіб до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, під час виконання ними службових обов`язків визначає Закон України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» (далі - Закон). Відшкодування шкоди, завданої особою, здійснюється на підставі наказу командира (начальника) шляхом стягнення сум завданої шкоди з місячного грошового забезпечення винної особи, крім випадків, передбачених частинами третьою, четвертою та п`ятою цієї статті та частиною першою статті 12 цього Закону (ч. 1 ст. 10 Закону). Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону стягнення сум завданої шкоди в разі притягнення винної особи до матеріальної відповідальності здійснюється щомісяця із грошового забезпечення особи в розмірі до 20 відсотків її місячного грошового забезпечення. У свою чергу, згідно ст. 14 Закону наказ командира (начальника) про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності може бути оскаржено старшому за службовим становищем командиру (начальнику) та/або до суду в порядку, передбаченому законодавством (ч. 1). У разі скасування наказу про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності стягнені з особи кошти та/або добровільно передане нею рівноцінне майно чи внесені кошти повертаються цій особі, про що видається відповідний наказ (ч. 3). Отже, скасування у судовому порядку наказу в/ч [NUMBER] від 12.07.2022 №796-АГ про притягнення до матеріальної відповідальності [PERSON] має своїм безумовним наслідком повернення позивачу стягнутих з нього відповідачем коштів. Колегією суддів враховується, що настання у спірному випадку відповідних правових наслідків не заперечується й 105 прикордонним загоном імені князя Володимира Великого Державної прикордонної служби України (військова частина [NUMBER] ), що знайшло свій вияв як у вигляді наказу від 11.05.2023 №1015-АГ про скасування наказу від 12.07.2022 №769-АГ та про повернення позивачу утриманої з нього суми коштів, так й у поданні до органу Державної казначейської служби України документів для реєстрації бюджетного зобов`язання за КЕКВ 2800 на суму 60 421,02 грн. Водночас, як свідчать матеріали справи та було встановлено раніше, документи щодо реєстрації зобов`язань на вказану суму були повернуті без виконання Головним управлінням Державної казначейської служби України у Чернігівській області із одночасним винесенням попередження про неналежне виконання бюджетного законодавства. Наведене, на переконання колегії суддів, дає підстави погодитися з висновками суду першої інстанції про те, що всі вжиті відповідачем у межах встановлених у цій справі обставин заходи щодо повернення позивачу утриманих з нього коштів не зумовили поновлення порушених прав особи, а відтак не свідчать про виконання вимог ч. 3 ст. 14 Закону. У площині викладеного суд апеляційної інстанції вважає за необхідне підкреслити, що згідно ст. 1 Протоколу Першого Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права Верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції, а тому, при будь-якому втручанні державних органів у право на мирне володіння майном повинно бути забезпечено справедливий баланс між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Так, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Щокін проти України» (заяви № 23759/03 та № 37943/06) зазначив, зокрема, що верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції; відсутність в національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника. Як зазначено у пункті 186 рішення ЄСПЛ у справі «Промислово-фінансовий Консорціум «Інвестиційно-металургійний Союз» проти України» (заява № 10640/05, п. 186) принцип законності передбачає, що чинні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у своєму застосуванні (рішення у справі «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy), заява № 33202/96, пункти 109, 110). Аналогічно національне законодавство має надавати засіб юридичного захисту від свавільного втручання державних органів влади у права, захищені Конвенцією (рішення у справі «Хасан і Чауш проти Болгарії» [ВП] (Hasan and Chaush v. Bulgaria), заява № 30985/96, п. 84). Крім того, у справі «Новік проти України» (заява № 48068/06, п. 19) ЄСПЛ зробив висновок, що надзвичайно важливою умовою є забезпечення загального принципу юридичної визначеності. Вимога «якості закону» у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції означає, що закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні для убезпечення від будь-якого ризику свавілля. У справі «C.A. ZRT. AND T.R. v. Hungary» (заява № 11599/14 та 11602/14) ЄСПЛ було констатовано порушення статті 1 Протоколу першого до Конвенції (захист права власності), зокрема з огляду на те, що 21 липня 2015 року Конституційний Суд Угорщини у своєму рішенні зауважив, що законодавець не запровадив виключних правил для компенсації договірним сторонам майнових збитків, що виникають внаслідок ex lege припинення прав узуфрукту та договорів про користування, що врегульовано Перехідним законом; Конституційний Суд Угорщини підкреслив, що, враховуючи різноманітність відповідних правовідносин, загальні норми цивільного права стосовно врегулювання спорів не здатні врегулювати всі можливі претензії між зацікавленими сторонами; отже, через незапровадження законодавцем порядку врегулювання така законодавча прогалина була визнана неконституційною; Конституційний Суд Угорщини закликав законодавця врегулювати це питання не пізніше 1 грудня 2015 року, але за наявною в Суду інформацією такого компенсаційного механізму запроваджено ще не було. У цій справі ЄСПЛ знову наголосив на тому, що правові норми, на яких ґрунтується втручання, повинні бути достатньо доступними, точними та передбачуваними при їх застосуванні; норма є передбачуваною, коли вона забезпечує захист від свавільного втручання державних органів. Отже, гарантувавши особі, яку безпідставно було притягнуто до матеріальної відповідальності, повернення утриманих з неї в рахунок відшкодування коштів, законодавець не встановив механізм вчинення відповідних дій, відсутність якого водночас не може поставити у залежність право особи на таке повернення. Колегія суддів зауважує, що матеріалами справи дійсно підтверджується вжиття відповідачем дій, спрямованих на повернення позивачу утриманих з нього коштів. Однак, відсутність нормативно врегульованого механізму їх повернення зумовило виникнення на певному етапі реалізації наказу від 11.05.2023 №1015-АГ перешкоди в його виконанні, що, у спірному випадку потребувало судового захисту. При цьому, як правильно зазначив суд першої інстанції, щодо позивача незабезпечення повернення утриманих в рахунок відшкодування коштів мало місце саме відповідачем, а не органом Державної казначейської служби України, адже [PERSON] перебуває поза межами правовідносин «Клієнт казначейства - Казначейство», де Клієнтом казначейства виступає в/ч 2253, а Казначейством - ГУ ДКС України у Чернігівській області. Відтак, позивні вимоги обґрунтовано заявлені саме до в/ч [NUMBER] . Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішенні від 16.09.2015 у справі №21-1465а15 Верховний Суд України вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення. З урахуванням наведеного судова колегія, зважаючи на викладені вище мотиви, приходить до висновку про наявність правових підстав для зобов`язання в/ч [NUMBER] нарахувати та виплатити [PERSON] кошти, утримані за період з серпня 2022 року по квітень 2023 року, в рахунок погашення матеріального збитку відповідно до наказу від 12.07.2022 №796-АГ, в сумі 60 421,02 грн. Таким чином, враховуючи принцип верховенства права, встановлених у ході апеляційного перегляду оскаржуваного судового рішення обставин та здійсненого аналізу чинного законодавства, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог. Щодо іншої частини позовних вимог, у задоволенні яких було відмовлено, а також здійсненого судом першої інстанції розподілу судових витрат, у тому числі витрат на професійну правничу допомогу, судова колегія зазначає, що правильність висновків Чернігівського окружного адміністративного суду у відповідній частині учасниками справи під сумнів не ставилася, ними не оскаржувалася, а відтак в силу приписів ч. 1 ст. 308 КАС України вони перебували поза межами апеляційного перегляду. Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Доводи апеляційної скарги жодним чином не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права, а відтак не є підставою для скасування рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2023 року. Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України та судову практику, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог [PERSON] до [NUMBER] прикордонного загону імені князя Володимира Великого Державної прикордонної служби України (військова частина [NUMBER] ) про визнання протиправною бездіяльності і зобов`язання вчинити дії. Згідно з положеннями статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Відповідно до вимог статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Суд апеляційної інстанції зазначає, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, обставини справи встановлено повно та досліджено всебічно. Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню. Крім того, у відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просив стягнути на користь [PERSON] з в/ч [NUMBER] витрати на професійну правничу допомогу. На підтвердження понесених витрат представником позивача - адвокатом Пономаренко О.В. було надано договір про надання правової допомоги від 01.06.2023 №153, квитанцію до прибуткового касового ордера від 27.11.2023 №321 на суму 4 000 грн, акт від 27.11.2023 виконаних робіт за договором про надання правової допомоги від 27.11.2023. Приписи ч. 1 ст. 139 КАС України визначають, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Відповідно до ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. За правилами ч. ч. 1, 2 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Приписи ч. 3 ст. 134 КАС України визначають для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 4 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. При цьому в силу положень ч. 5 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно ч. 9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись. Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що на підтвердження надання правової допомоги необхідно долучати у тому числі розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором. Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо. Аналогічна позиція підтримується Верховним Судом у постанові від 01.10.2018 у справі № 569/17904/17. Судова колегія вважає за необхідне зауважити, що обов`язковою умовою для врахування судом таких доказів є їх подання до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Крім того, колегія суддів, з урахуванням правової позиції Верховного Суду, викладеної, зокрема, у постанові від 19.09.2019 у справі № 810/2760/17, вважає за необхідне звернути увагу на те, що при визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені договором про надання правничої допомоги, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документами про оплату таких послуг, розрахунками таких витрат тощо. Водночас, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категорії складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи. Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що приписи КАС України покладають обов`язок доведення неспівмірності понесених витрат на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Наведений висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 20.01.2021 у справі № 120/3929/19-а. Судом апеляційної інстанції враховується, що будь-яких заперечень щодо неспівмірності заявлених до присудження на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу відповідачем не надано, у той час як копія відзиву на апеляційну скаргу разом з доданими до неї документами направлялася на адресу відповідача 27.11.2023. Разом з тим, з огляду на правову позицію Верховного Суду (постанова від 25.07.2023 у справі № 340/4492/22) це не впливає на обов`язок суду при вирішенні питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу застосовувати вимоги частин першої-четвертої статті 134 КАС України і перевіряти заявлені витрати на відповідність іншим, окрім співмірності, критеріям. Відтак, перевіряючи обґрунтованість заявлених до відшкодування витрат, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час. Верховний Суд у постанові від 10.11.2022 у справі № 2040/6997/18 підкреслив, що, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Cуд також має враховувати чи пов`язані ці витрати з розглядом справи, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес тощо. Визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Результат розгляду: granted