Рішення адміністративного суду від 2022-05-11 00:00:00+03

У провадженні Хмельницького окружного адміністративного суду перебувала адміністративна справа за позовом [PERSON] до Головного управління Пенсійного фонду України у Хмельницькій області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії. Рішенням від 17.07.2018 року суд частково задовольнив вимоги [PERSON] та, окрім іншого, \~зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області розглянути заяву [PERSON] від 19.01.2018 про перехід на пенсійне забезпечення відповідно до статей 1, 2, п. «б» статті 12 Закону 2262-ХІІ (в редакції Закону від 4 липня 2002 р. №51 -IV, який набув чинності 6 серпня 2002 р.) та прийняти за результатами її розгляду, у відповідності до вимог чинного законодавства України, відповідне рішення. Рішення суду набрало законної сили 09.11.2018 року згідно постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду. В листопаді 2021 року на адресу Хмельницького окружного адміністративного суду надійшла заява позивача про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення. Обгрунтовуючи підстави для вжиття заходів судового контролю, позивач відзначив про фактичне невиконання відповідачем рішення суду у справі 822/1939/18 шляхом прийняття рішення за результатами розгляду його заяви про перехід на пенсійне забезпечення відповідно до статей 1, 2, п. «б» статті 12 Закону 2262-ХІІ. Так, на переконання заявника, дана обставина підтверджується фактом неприйнятта та відповідно ненадіслання на його адресу рішення пенсійного фонду, прийнятого на виконання виконавчого листа від 17.01.2019 року у справі №822/1939/18. Ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду від 12 листопада 2021 року у задоволенні заяви позивача про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду у даній справі відмовлено. Відмовляючи у задоволенні заяви позивача про встановлення судового контролю, суд першої інстанції посилався на те, що чинним законодавством не передбачено можливості судами першої, апеляційної чи касаційної інстанції після розгляду справи вирішувати питання про встановлення судового контролю. Так, на переконання суду першої інстанції, з метою забезпечення належного виконання судового рішення суд або встановлює судовий контроль за виконанням судового рішення безпосередньо під час ухвалення цього рішення або вирішує спірні питання, які виникають в ході його виконання в порядку статті 287 КАС України. Разом з тим, суд звернув увагу позивача на те, що спонукання чи примус відповідача до фактичного виконання рішення можливі, зокрема, в порядку, передбаченому статями 287, 382 та 383 КАС України, однак за даних обставин суд позбавлений можливості вживати заходи судового контролю, передбачених статтею 382 КАС України. Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, позивач, посилаючись на норми матеріального та процесуального права, подав апеляційну скаргу в якій просив скасувати останню та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити заяву про встановлення судового контролю за виконанням відповідного судового рішення. Відповідач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався. Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків. Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Згідно частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. За приписами положень статей 129 та 129-1 Конституції України обов`язковість рішень суду визначена як одна з основних засад судочинства. Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Частиною 2 та 3 статті 14 КАС України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Статтею 370 КАС України визначено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Питання судового контролю за виконанням судових рішень врегульовано статтею 382 Кодексу адміністративного судочинства України. Водночас положення Кодексу адміністративного судочинства України не містять обмеження щодо стадій процесу, на яких може бути вирішено питання про застосування заходів судового контролю, передбачених частиною першою статті 382 КАС України. Тобто встановлення судом обов`язку суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати звіт про виконання судового рішення, можливе й після ухвалення такого рішення, за наслідком розгляду відповідного клопотання позивача. Вказана позиція узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в ухвалі від 20.06.2018 у справі № 800/592/17, а також правовою позицією Верховного Суду, наведеною у постанові від 18.04.2019 у справі № 286/766/17 та в ухвалі від 05.07.2018 у справі № 206/3911/17. Так, у справі № 800/592/17 Велика Палата Верховного Суду змінила підхід до правил застосування судового контролю, роз`ясненого у Постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України № 3 від 13.03.2017 "Про огляд практики застосування адміністративними судами статті 267 Кодексу адміністративного судочинства". Зокрема, Вищий адміністративний суд вважав, що суд першої чи апеляційної інстанції може застосовувати судовий контроль за виконанням рішення суб`єкта владних повноважень-відповідачем лише під час прийняття рішення у справі. Натомість Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що клопотання про встановлення судового контролю може бути подане й після ухвалення судового рішення у справі. Таким чином, необхідність встановлення судового контролю за виконанням судового рішення вирішується судом залежно від обставин кожної адміністративної справи та є його правом, а не обов`язком. В даному випадку, судова колегія констатує помилковість позиції суду першої інстанції при розгляді питання про встановлення судового контролю та, надаючи оцінку спірним правовідносинам, відзначає наступне. Судовий контроль є важливою конституційною гарантією забезпечення обов`язковості судового рішення. Це означає, що судове рішення буде виконано своєчасно (у розумні строки), належним чином (у спосіб, визначений судом) та у повному обсязі (відповідно до приписів резолютивної та мотивувальної частини рішення). Відповідно до ч. 1 ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Принцип обов`язковості судового рішення також закріплений у статті 14 КАС України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Таким чином, аналіз положень статті 382 КАС України свідчить про те, що зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є диспозитивним правом суду, яке може використовуватися в залежності від наявності об`єктивних обставин, які б свідчили про ухиляння відповідача від виконання судового рішення чи/або відсутність у нього наміру його виконувати. Тобто, суд наділений правом зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання рішення лише у випадку, коли існують беззаперечні докази нехтування відповідачем вимогами суду. Так, правовою підставою для зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення є наявність об`єктивних підтверджених належними і допустимими доказами підстав вважати, що за відсутності такого заходу судового контролю рішення суду залишиться невиконаним або для його виконання доведеться докласти значних зусиль. При цьому суд, встановлюючи строк для подання звіту, повинен враховувати особливості покладених обов`язків згідно із судовим рішенням та можливості суб`єкта владних повноважень їх виконати. Встановлення судового контролю за виконанням судових рішень є заходом впливу на відповідача у справі з метою своєчасного виконання своїх зобов`язань у межах відповідної справи, запобігає неналежному виконанню обов`язків, пов`язаних зі змістом задоволених позовних вимог. Підставами застосування таких заходів впливу є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що вказують на протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в справі. Наявність у КАС України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, встановленому КАС України, який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення. Конституційний Суд України у Рішенні від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011 зазначив, що механізм ефективного судового захисту обумовлює у необхідних випадках застосування процедури примусового виконання рішень суду. Посилення судового контролю за виконанням судових рішень та наділення суду з цією метою правом накладати штрафні санкції є заходом для забезпечення конституційного права громадян на судовий захист. У Рішенні від 30 червня 2009 року № 16-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, та наголосив, що виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової (абз.1 пп. 3.2 п.3, абз.2 п.4 мотивувальної частини). Суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що добровільне виконання рішення суду боржником - це його законодавчо встановлений обов`язок. Цей обов`язок не залежить від того, подала особа, на користь якої прийнято рішення, заяву чи виконавчий лист. Зазначені правові норми КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі. Отже, судове рішення виконується безпосередньо і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень. У разі невиконання судового рішення, позивач має право вимагати вжиття спеціальних заходів впливу на боржника, передбачених нормами КАС України. При цьому, передбачені ст.382 КАС України процесуальні дії є диспозитивним правом суду, яке може використовуватися в залежності від наявності об`єктивних обставин, які підтверджені належними та допустимими доказами. Зазначене узгоджується з правовою позицією яка викладена у постановах Верховного Суду від 27.02.2020р. у справі № 0640/3719/18, від 04.03.2020р. у справі № 539/3406/17, від 11.06.2020р. у справі № 640/13988/19. Як встановлено в ході апеляційного розгляду справи, рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 17.07.2018 року у справі №822/1939/18, яке набрало законної сили 09.11.2018 року, зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області розглянути заяву [PERSON] від 19.01.2018 про перехід на пенсійне забезпечення відповідно до статей 1, 2, п. «б» статті 12 Закону 2262-ХІІ (в редакції Закону від 4 липня 2002 р. №51 -IV, який набув чинності 6 серпня 2002 р.) та прийняти за результатами її розгляду, у відповідності до вимог чинного законодавства України, відповідне рішення. Відповідачем на виконання вказаного рішення було розглянуто заяву позивача від 19.01.2018 року, а також подання та документи, які надійшли до управління пенсійного фонду 29.03.2018 року з управління Міністерства внутрішніх справ України в Хмельницькій області. Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області від 23.11.2018 року відмовлено в задоволенні заяви [PERSON] з підстав недосягнення останнім 45-річного віку станом на дату звільнення зі служби, а також нестачею вислуги років, яка на момент звільнення зі служби становила 14 років . 22.01.2019 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом, виданим Хмельницьким окружним адміністративним судом 17.01.2019 року на виконання рішення у справі №822/1939/18. На виконання постанови про відкриття виконавчого провадження відповідачем було повідомлено державного виконавця про фактичне виконання рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 17.07.2018 року у справі №822/1939/18 та надано відповідні докази в підтвердження вказаного. 28.02.2019 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області винесено постанову про закриття виконавчого провадження у зв`язку з фактичним виконанням рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 17.07.2018 року у справі №822/1939/18. Вказані обставини позивачем не заперечуються. Згідно ч.2 ст.6 КАС України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права. Виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатись як невід`ємна частина «судового процесу» для цілей ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішенні Європейського суду з прав людини від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції» суд підкреслив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як невід`ємна частина судового розгляду. Здійснення права на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру було б ілюзорним, якби внутрішня правова система допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося б на шкоду однієї зі сторін (п. 40). Європейський суд з прав людини у рішенні від 6 вересня 1978 року у справі «Класс та інші проти Німеччини», дійшов висновку, що із принципу верховенства права видно, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури. Разом з тим, правовою підставою для зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення є наявність об`єктивних підтверджених належними і допустимими доказами підстав вважати, що за відсутності такого заходу судового контролю рішення суду залишиться невиконаним або для його виконання доведеться докласти значних зусиль. У постанові Верховного Суду від 23.06.2020 р. у справі №802/357/17-а зазначено, що звертаючись до суду із заявою про встановлення судового контролю, позивач зобов`язаний навести аргументи на переконання необхідності вжиття таких процесуальних заходів і надати докази в підтвердження наміру відповідача на ухилення від виконання судового рішення. Судовою колегією встановлено, що позивач, не погоджуючись з фактом ухвалення постанови про закриття виконавчого провадження у справі №822/1939/18, звернувся до Хмельницького окружного адміністративного суду з позовом до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області про визнання дій протиправними. Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 15.06.2021 року в рамках справи №560/6264/20, яке набрало законної сили 16.07.2021 року, у задоволенні позову [PERSON] відмовлено. У рішенні від 15.06.2021 року суд дійшов висновку, що спосіб виконання рішення суду у справі №822/1939/18 визначий саме як розгляд заяви позивача з прийняття відповідного рішення. При цьому, жодних вказівок на зміст, який повинен бути в прийнятому за результатами розгляду заяви позивача рішенні, не відзначено. Таким чином, колегія суддів вважає, що встановлення судового контролю за виконанням рішення суду від 17.07.2018 року у справі №822/1939/18 є недоцільним, оскільки вказане рішення в рамках даної справи було виконано відповідачем в повному обсязі. Оцінюючи наведені доводи сторін, суд насамперед виходить з того, що метою встановлення судового контролю за виконанням судового рішення в адміністративній справі є спонукання відповідача - суб`єкта владних повноважень до виконання рішення суду, ухваленого не на його користь, якщо таке рішення передбачає вчинення певних дій. При цьому визначальним є те, чи є достатні підстави вважати, що відповідач може ухилятися від виконання судового рішення, маючи реальну можливість його виконати. Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта зі змістом, прийнятого відповідачем рішення за результатами розгляду його заяви, а тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією. Факт не виконання відповідачем рішення у справі №822/1939/18 або ухилення від його виконання позивачем не доведений. У постанові Верховного Суду від 23.06.2020р. у справі №802/357/17-а зазначено, що звертаючись до суду із заявою про встановлення судового контролю, позивач зобов`язаний навести аргументи на переконання необхідності вжиття таких процесуальних заходів і надати докази в підтвердження наміру відповідача на ухилення від виконання судового рішення. При цьому, судова колегія звертає увагу, що позивач, він же апелянт, не був позбавлений можливості звернення до суду в порядку ст. 383 КАС України. Тобто, враховуючи встановлені обставини, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правомірно дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви позивача про встановлення судового контролю, однак, не погоджується з мотивами, які стали підставою для ухвалення оскаржуваного рішення. Водночас, вказана обставина, не може бути підставою для встановлення помилковості висновків суду першої інстанції, оскільки помилковість позиції та доводів позивача засвідчується сукупністю фактів, встановлених в ході розгляду справи. У відповідності з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Відповідно до п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Згідно з ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Відповідно до ч.4 ст.317 КАС України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини. З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про необхідність зміни мотивувальної\~частини оскаржуваного судового рішення.

Результат розгляду: partial