Рішення адміністративного суду від 2022-06-02 00:00:00+03

[PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просила: - визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області у переведенні [PERSON] на пенсію відповідно до ст. 37 Закону України Про державну службу №3723-ХІІ від 16 грудня 1993 року, яка викладена у рішенні № 129/03-19 від 26 серпня 2021 року №935040143881; - зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області з 17 серпня 2021 року перевести [PERSON] з пенсії по інвалідності відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування № 1058-ІV від 09 липня 2003 на інший вид пенсії - пенсію за віком відповідно до ст. 37 Закону України Про державну службу №3723-ХІІ від 16 грудня 1993 року. В обґрунтування заявлених вимог посилалась на те, що 17 серпня 2021 року звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області із заявою про перехід на інший вид з пенсії по інвалідності призначеної відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування на пенсію державного службовця згідно з пунктами 10,12 розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 10 грудня 2015 року № 899-У111 Про державну службу . Головне управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області надало відповідь про те, що заява про переведення з одного виду пенсії на інший від 17 серпня 2021 року розглянута за принципом екстериторіальності Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізький області. Рішенням № 129/03-19 від 26 серпня 2021 року № 935040143881 позивачу відмовлено в переведенні з пенсії по інвалідності, призначеної відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування на пенсію за віком за нормами Закону України Про державну службу (далі Закон 3723) з підстав відсутності необхідного стажу роботи на посадах віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України 3723 та іншими актами Кабінету Міністрів України. Відповідач обчислив стаж державної служби [PERSON] без врахування періоду її роботи в органах державної податкової служби на посадах, на яких були присвоєнні спеціальні звання. Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області вказано, що за даними трудової книжки позивачеві з 01 січня 2014 року було присвоєно спеціальне звання радника податкової та митної служби другого рангу. Робота на зазначеній посаді не зараховується до стажу, що дає право на пенсію державного службовця. З такими мотивами для відмови у призначенні пенсії державного службовця позивачка не погодилась, у зв`язку з чим звернулася з позовом до суду. Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 31 січня 2022 року позов задоволено. За наслідками розгляду справи суд першої інстанції дійшов висновку про наявність у позивачки право на призначення пенсії державного службовця з огляду на наявність у неї необхідного спеціального стажу, який дає на таке право. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачі звернулися з апеляційними скаргами, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позову. Фактично позиція відповідачів полягає у відсутності в позивачки права на пенсію державного службовця через відсутність в останньої необхідного стажу державної служби. Така позиція обґрунтована тим, що позивачка перебувала на посадах в органах державної податкової служби, на яких їй були присвоєнні спеціальні звання. Робота на зазначених посадах, за позицією відповідачів, не може бути зарахована до стажу, що дає право на пенсію державного службовця. Крім цього, в апеляційній скарзі Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області вказує на те, що оскільки позивачка проживає на території обслуговування Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області, то, враховуючи принцип територіальності, і підстав для зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області призначити пенсію позивачці відсутні. Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. Встановлені обставини справи свідчать про те, що позивачка починаючи з 11.08.1999 р. працювала на різних посадах на державній службі в органах податкової служби (а.с.15-23). Відповідно до матеріалів пенсійної справи позивача, їй з 02.09.1977р. призначено пенсію по інвалідності ІІІ групи інвалід дитинства (а.с.78 зворот, 76). Згідно протоколу про перерахунок пенсії від 24.02.2021р. страховий стаж позивача з 01.06.1991р. склав 43 років 4 місяці 8 днів; страховий стаж до 2004р. 23 роки 9 місяців 2 дні; страховий стаж після 2004р. 16 років 2 місяці; додатковий стаж 3 роки 5 місяців 6 дні (а.с.116). 17.08.2021р. позивач звернулась до відповідача із заявою про перехід з пенсії по інвалідності, яка призначена за Законом України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування , на пенсію державного службовця згідно з пунктами 10,12 розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 10 грудня 2015 року № 899-У111 Про державну службу (а.с.50-51). Рішенням відповідача № 129/03-19 від 26 серпня 2021 року позивачу було відмовлено в переведенні з пенсії по інвалідності, призначеної відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування на пенсію за віком за нормами Закону України Про державну службу з підстав відсутності необхідного стажу роботи на посадах віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України 3723 та іншими актами Кабінету Міністрів України (а.с.53). Не погоджуючись з такою відмовою, позивачка звернулася до суду з позовом. За наслідками перегляду справи суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову, з огляду на таке. Так, принципи, правові та організаційні засади забезпечення державної служби, зокрема порядок реалізації права на пенсійне забезпечення державних службовців, визначається Законом України "Про державну службу" (далі - Закон №889-VIII). Відповідно до п. 2 розд. XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №889-VIII з 01.05.2016 року втратив чинність Закон України "Про державну службу" (далі - Закон N 3723-XII), крім ст. 37, що застосовується до осіб, зазначених у п. 10 і 12 цього розділу. П. 10, 12 розд. XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №889-VIII передбачено, що державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених ст. 25 Закону №3723-XII та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону N3723-XII у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців. Для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених ст. 25 Закону №3723-XII та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону №3723-XII у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців. Отже, за наявності в особи станом на 01.05.2016 року певного стажу державної служби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років незалежно від того, чи працювала особа станом на 01.05.2016 року на державній службі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону №3723-XII, але за такої умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців. У спірному випадку, заперечуючи право позивачки на призначення пенсії державного службовця, відповідач зазначав про відсутність у позивачки необхідного стажу роботи на посадах віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України № 3723 та іншими актами Кабінету Міністрів України. Таку позицію відповідач обґрунтовував тим, що з 01.01.2014 позивачці було присвоєне спеціальне звання радника податкової та митної справи другого рангу, а посади, на яких присвоєнні спеціальні звання, не відносяться до посад державної служби. З такою позицією суд апеляційної інстанції не погоджується з огляду на таке. Відповідно до ст..1 Закону №3273 (який був чинним на час роботи позивачки в органах податкової служби) державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів. Ці особи є державними службовцями і мають відповідні службові повноваження. Згідно із ч.2 ст.1 Закону №889 державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби. У відповідності до п.342.4 ст.342 ПК України посадові особи контролюючих органів є державними службовцями. У свою чергу, контролюючими органами, у відповідності до п.41.1 ст.41 ПК України, є податкові та митні органи. Отже, посадові особи податкових та митних органів є державними службовцями. Статтею 343 ПК України передбачено те, що посадовим особам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, його територіальних органів та державних податкових інспекцій присвоюються такі спеціальні звання. Згідно із п.343.2 ст.343 ПК України, на який, обґрунтовуючи свою позицію посилаються відповідачі, у разі присвоєння посадовій особі спеціального звання відповідно до пункту 343.1 цієї статті надбавка за ранг державного службовця не виплачується. Тобто, п.343.2 ст.343 ПК України вказує на неможливість виплати надбавки за ранг державного службовця, у разі присвоєння спеціального звання, а не на неможливість віднесення посади до посади державної служби, у разі присвоєння спеціального звання. У свою чергу, пунктом 4 Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою КМУ №229 від 25.03.2016, передбачено, що до стажу державної служби зараховуються час перебування на посадах, на яких присвоюються військові та спеціальні звання. Отже, аргументи заявників апеляційної скарги про неможливість зарахування до стажу роботи на посадах державної роботи період роботи позивачки в органах податкової служби з 01.01.2014, є безпідставними. Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що враховуючи інформацію з трудової книжки, трудовий стаж позивачки на державній службі становить більше 20 років, а отже остання має право на призначення пенсії державного службовця. З цих підстав суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення заявлених позовних вимог. Аргументи Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про те, що оскільки позивачка проживає на території обслуговування Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області, то підстав для зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області призначити пенсію позивачці відсутні, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими, оскільки на час виникнення спірних відносин позивачка перебувала на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Запорізькій області, яким і було відмовлено у переведенні її на пенсію державного службовця. Таким чином, дослідивши встановлені обставини справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що судом першої інстанції ухвалено законне і обґрунтоване рішення, у зв`язку з чим підстав для його скасування. в межах доводів апеляційних скарг, не існує. На підставі викладеного,

Результат розгляду: denied