Рішення адміністративного суду від 2023-02-13 00:00:00+02

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини [NUMBER] (пп [NUMBER] ) (далі - відповідач), у якому просив суд: - визнати протиправними дії (бездіяльність) військової частини [NUMBER] (пп [NUMBER] ), яка полягає у нездійсненні [PERSON] нового розрахунку матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань із урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, яку отримував під час проходження військової служби за період з 2016 року по 2018 рік; - зобов`язати військову частину [NUMBER] (пп [NUMBER] ) здійснити перерахунок матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань [PERSON] , яку він \~отримував під час проходження військової служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди під час проходження військової служби з 2016 року по 2018 рік з урахуванням раніше виплачених сум; - зобов`язати військову частину [NUMBER] (пп [NUMBER] ) виплатити [PERSON] матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та здійснити виплату [PERSON] недоплаченої частини одноразової грошової допомоги під час проходження військової служби за період з 2016 року по 2018 рік. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад; оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення, тобто, одноразові грошові допомоги обраховуються та виплачуються виходячи з місячного грошового забезпечення. Жодна норма Закону не містить виключень будь-яких складових грошового забезпечення при обрахунку розміру одноразових виплат. Рішення відповідача щодо відмови у проведенні перерахунку та здійсненні доплати суперечить положенням ст. 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", а посилання відповідача на положення Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям ЗС України та деяким іншим особам у даному випадку є безпідставним, адже п. 33.3 зазначеної Інструкції звужує права військовослужбовців визначені Законом, шляхом встановлення виключень із складу грошового забезпечення, з якого нараховується матеріальна допомога на вирішення соціально-побутових питань. \~ Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 25.01.2022 року відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] . Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення. На обґрунтування вимог апеляційної скарги вказав, що судом першої інстанції не враховано, що при визначенні розміру грошового забезпечення застосуванню підлягає Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", а не підзаконні акти, які звужують поняття грошового забезпечення та суперечать вимогам цього Закону. \~У зв`язку з цим, просив скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 25.01.2022 та ухвалити нове судове рішення про повне задоволення позовних вимог. Відповідач \~надав відзив у якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Колегія суддів зазначає, що з огляду на ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, відзив на апеляційну скаргу, колегія суддів вказує, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з таких підстав. Суд першої інстанції встановив та в суді апеляційної інстанції підтверджено, що [PERSON] з 25.08.2016 року до 25.08.2021 року проходив військову службу у військовій частині [NUMBER] (пп [NUMBER] ) (а.с. 11). Наказом командира військової частини [NUMBER] (по стройовій частині) від 25.08.2021 року № 167 [PERSON] виключений зі списків особового складу (а.с. 12). В подальшому позивач звернувся з заявою до Військової частини [NUMBER] , в якій просив нарахувати та виплатити не отримані кошти, які входили до складу допомоги на вирішення соціально-побутових питань, із включенням до її складу щомісячної додаткової грошової винагороди, виплата якої передбачена Постановою КМУ від 22.09.2010 року № 889. Однак від відповідача відповідь не надійшла, нарахування та виплата відповідно до заяви не проведені. Позивач не погодився з ненарахуванням та невиплатою відповідачем не отриманих коштів, які входили до складу допомоги на вирішення соціально-побутових питань з включенням щомісячної додаткової грошової винагороди та звернувся до суду з цим позовом. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог [PERSON] , суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до Інструкції про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України від 24.10.2016 № 550, що визначає порядок та умови виплати військовослужбовцям щомісячної додаткової грошової винагороди, остання не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення. Надаючи правову оцінку доводам апеляційної скарги позивача колегія суддів зазначає таке. Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється Законом України 25 березня 1992 року № 2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі по тексту - Закон №2232-XII). Згідно із ч.4 ст.2 Закону №2232-XII порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до ст.40 Закону № 2232-XII гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України "Про Збройні Сили України", "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", "Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей" та іншими законами. Спеціальним законом, який визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі є Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 №2011-XII (далі по тексту - Закон №2011-XII). Відповідно до ч.1 ст.9 Закону №2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Частиною 2 ст.9 Закону №2011-XII передбачено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Абзацами 1, 2 ч.4 ст.9 Закону №2011-XII встановлено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2007 року №1294 "Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" (Постанова втратила чинність на підставі Постанови КМ № 704 від 30.08.2017 року з урахуванням змін, внесених Постановами КМ № 1052 від 27.12.2017, № 103 від 21.02.2018) грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення. Відповідно до пп.3 п.5 постанови Кабінету Міністрів України "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" від 30.08.2017 року № 704 надано право керівникам державних органів у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання, надавати один раз на рік військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення, та допомогу для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення. Предметом спору у цій справі є правомірність дій (бездіяльності) Військової частини [NUMBER] , яка полягає у нездійсненні [PERSON] нового розрахунку матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, яку він отримував під час проходження військової служби за 2016 - 2018 роки. Колегія суддів звертає увагу, що з наявного в матеріалах справи витягу з наказу № 183 від 25.08.2016 року про призначення [PERSON] на посаду командира 3 механізованого взводу 8 механізованої роти 3 механізованого батальону із зарахуванням до списків особового складу військової частини встановлено, крім інших, виплату щомісячної додаткової грошової винагороди в розмірі 60% місячного грошового забезпечення (а.с. 11), чим підтверджується факт виплати позивачу вказаної винагроди. Водночас з відзиву відповідача на позовну заяву вбачається, що відповідачем додаткову грошову винагороду до складу грошового забезпечення, з якого обчислено матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань позивачу не було включено. Таке невключення обґрунтовується відповідачем з посиланням на "Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам", затверджений наказом Міністерства оборони України № 260 від 11.06.2008 (який діяв у період з 2008 по 2018) та зазначається, що вказана матеріальна допомога виплачена у повному обсязі. Відповідно до ч. 4 ст. 9 Закону № 2011-ХІІ Міністру оборони України надано повноваження визначати порядок виплати грошового забезпечення, тоді як право визначення розміру грошової допомоги та інші види виплат військовослужбовцям, які включаються до складу місячного грошового забезпечення законом не віднесено до його компетенції та може бути змінено лише законодавцем. Отже, при визначенні розміру грошового забезпечення застосуванню підлягає Закон №2011-ХІІ, а не підзаконні акти, які звужують поняття грошового забезпечення та суперечать вимогам цього Закону. Відповідно до частин 2, 3 ст.9 Закону № 2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад; оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Таким чином, до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових: 1) посадовий оклад; 2) оклад за військовим званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення; 4) одноразові додаткові види грошового забезпечення. До грошового забезпечення військовослужбовців, як обрахункової величини не включаються одноразові додаткові види грошового забезпечення, зокрема: щорічні, щоквартальні, разові додаткові види грошового забезпечення, крім щомісячних, або тих, що виплачуються раз на місяць. Такий принциповий підхід застосовується незалежно від виду виплат. Наведене вище узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21.04.2021 \~у справі №380/2427/20, від 30.04.2021 \~\~у справі №620/561/20. Колегія суддів акцентує увагу, що фактично відповідачем по справі, як суб`єктом владних повноважень, не заперечується факт нарахування та виплати позивачу під час проходження служби додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889, яка (вказана постанова) була чинною на час спірних правовідносин. Зазначена вище винагорода не може вважатися одноразовою. Отже, спірна щомісячна винагорода відповідає ознакам додаткового виду грошового забезпечення військовослужбовців, які мають щомісячний та постійний характер. Наведене вище узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.11.2021 \~\~у справі №825/997/17, яка з огляду на приписи ч.5 ст.242 КАС України є обов`язковою для врахування при розгляді даної справи. Таким чином, у спірних правовідносинах з 2016 року по 2017 рік включно по даній справі розрахунок матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань позивача мав проводитися відповідачем з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України №899 від 22.09.2010, яку позивач отримував під час проходження військової служби, проте відповідачем протиправно не було здійснено відповідних дій. Із урахуванням наведених висновків, \~посилання \~відповідача на те, що додаткова винагорода не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення, а також доводів суду першої інстанції про те, що щомісячна додаткова грошова винагорода, яка передбачена постановою Кабінету Міністрів України №899 не входить до структури і складу місячного грошового забезпечення військовослужбовців, з якого нараховується та виплачується матеріальна допомога на вирішення соціально-побутових питань є помилковими. Що стосується позовних вимог про визнання протиправними дій відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань з урахуванням додаткової грошової винагороди за 2018 рік та зобов`язання здійснити перерахунок та виплату вказаної допомоги, колегія суддів зазначає, що вони задоволенню не підлягають, через те, що Постанова № 889 втратила чинність з 01.03.2018 у зв`язку із прийняттям постанови Кабінетом Міністрів України "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" від 30.08.2017 № 704. Щодо посилання суду першої інстанції на правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 16 липня 2020 року у справі №820/5473/17, то колегія суддів відхиляє ці посилання, з огляду на таке. Виходячи з процесуальних механізмів забезпечення єдності судової практики, що полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду, за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід враховувати, що висновки, які містяться в судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду мають перевагу над висновками колегії суддів Верховного Суду України та Верховного Суду. Наведений вище висновок узгоджується з правовою позицію Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 31 березня 2021 року у справі № 620/2878/20. Враховуючи приписи ч.5 ст.242 КАС України застосуванню у спірних правовідносинах підлягають саме правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 10.11.2021 року у справі №825/997/17. З урахуванням наведеного, колегія суддів вказує щодо обґрунтованості та правомірності заявлених вимог [PERSON] в частині визнання \~протиправними \~дій Військової частини [NUMBER] щодо нарахування та виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2015 - 2017 роки без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди; зобов`язання Військову частину [NUMBER] провести перерахунок та виплатити [PERSON] матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2015 - 2017 роки з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та раніше виплачених сум. Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не правильно надав оцінку обставинам справи, та прийняв рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому судове рішення підлягає скасуванню, з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позовних вимог. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. За приписами до п. 1, п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права є підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення. Враховуючи вказане вище, колегія суддів вважає, що внаслідок неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 25.01.2022 року - скасуванню в частині визнання протиправними дій відповідача щодо нарахування та виплати [PERSON] матеріальної допомоги для вирішення соціально - побутових питань за \~2016, 2017 роки без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди та зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплатити [PERSON] матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2016, 2017 роки з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та раніше виплачених сум. Відповідно до приписів ст. 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.\~\~\~\~

Результат розгляду: partial