Рішення адміністративного суду від 2022-01-18 00:00:00+02

28.01.2021 року позивач - [PERSON] звернувся до херсонського окружного адміністративного суду з позовом до ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області, в якому просив суд: - визнати протиправною бездіяльність Управління Міністерства внутрішніх справ України у Херсонській області в особі ліквідаційної комісії щодо невиплати грошової компенсації за усі дні невикористаної щорічної відпустки за період з 01.01.2007 року по 06.11.2015 роки; - зобов`язати Управління Міністерства внутрішніх справ України у Херсонській області в особі ліквідаційної комісії виплатити грошову компенсацію за усі дні невикористаної щорічної відпустки за період з 01.01.2007 року по 06.11.2015 роки у розмірі 53576 грн. (п`ятдесят три тисячі п`ятсот сімдесят шість) гривні 60 коп. В обґрунтування позовних вимог позивач вказував, що він в період з 01.01.2007 року по 06.11.2015 року проходив службу в органах внутрішніх справ, проте жодного разу не використовував щорічні основні та додаткові відпустки. При цьому, на момент звільнення зі служби в органах внутрішніх справ згідно наказу начальника УМВС України в Херсонській області від 06.11.2015 року № 395, йому відповідно до Закону України "Про відпустки", Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затверджене постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 (далі - Положення № 114) не було виплачено компенсацію за невикористані дні відпустки за період з 01.01.2007 року по 06.11.2015 року. Звернувшись до відповідача із запитом щодо надання інформації про використання позивачем відпусток за період 01.01.2007 року по 06.11.2015 р., заступник голови ліквідаційної комісії УМВС України в Херсонській області листом від 27.04.2021 р. повідомив позивача, що за результатами перевірки архівного фонду УМВС України в Херсонській області № 36 «Нововоронцовський РВ УМВС в Херсонській області» наказів начальника Нововоронцовського РВ УМВС по особовому складу з питань надання щорічних оплачуваних відпусток за 2007-2015 роки не встановлено. При цьому вказано, що наказам з кадрових питань встановлено строк зберігання 5 років відповідно до переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів, затверджених наказом Мінюсту України №758/5 від 12.04.2012 р. Позивач зазначав, що вказаною відповіддю відповідач підтвердив, що наказів про відпустки позивача за вказаний період не було, а відтак ним не було використано жодної відпустки за період з 01.01.2007 року по 06.11.2015 року, що зобов`язує відповідача нарахувати та виплати компенсацію за всі дні невикористаної оплачуваної відпустки за період з 01.01.2007 по 06.11.2015 рік. Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2021 року, ухваленим в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження відмовлено у задоволені позову [PERSON] . Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, [PERSON] подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення першої інстанції та ухвалити нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначив, що суд першої інстанції прийняв до уваги \~докази надані відповідачем, які \~містять недоліки в оформлені; не надав належної правової оцінки процедурі архівного зберігання документів, їх знищення, наданим відповідачем копій актів щодо знищення архівних документів; прийняв до уваги докази, які були надані відповідачем після закінчення строку на їх подання; прийняв до уваги копії відпускних посвідчень, які \~були видані з порушеннями чинного на той час законодавства. Також апелянт зазначає про протиправність посилання судом першої інстанції на не надання позивачем копій довідок про розмір грошового забезпечення (окрім 2015 року) за увесь час проходження служби (2007-2015 року), які були надані відповідачем на запит позивача. При цьому, апелянт вказує на обов`язок відповідача надати копії таких довідок. Необґрунтованим вважає апелянт і висновок суду першої інстанції щодо використання ним відпустки у 2015 році з посиланням на відсутність у наказі про звільнення вказівки \~на виплату грошової компенсації за дні невикористаної відпустки. \~ При цьому, на підтвердження доводів щодо ненадання у 2015 році апелянту щорічної відпустки, апелянт посилається на записи и у Книгах нарядів, у Журналах запрошених та доставлених за 2015 рік, які, на думку апелянта, відповідно до яких він постійно перебував на службі, на підтвердження чого надав до апеляційного суду відповідні копії. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Ліквідаційна комісія УМВС України в Херсонській області надала відзив на апеляційну скаргу, в якому посилаючись на доводи що узгоджуються із висновками суду першої інстанції, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін. Учасники справи, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явились, у зв`язку з чим відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, справа розглянута апеляційним судом у відкритому судовому засіданні без здійснення \~фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. Суд встановив, що відповідно до наданих позивачем аркушів 1, 2, 3 своєї трудової книжки, позивач в період з 03.08.2002 року по 06.11.2015 року проходів службу в органах внутрішніх справ (а.с. 8-9). 06.11.2015 року наказом УМВС України в Херсонській області № 395 майора міліції [PERSON] звільнено з органів внутрішніх справ за пунктом 64 "з" Положення № 114 у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади (установи, організації). ( а.с. 29). 08.10.2020 р. УМВС України в Херсонській області листом № 10/Ф-53 на заяву позивача (копію якої позивач не надав) повідомив позивача про те, відповідно до Положення про Нововоронцовський районний відділ УМВС України в Херсонській області, затвердженого наказом УМВС України в Херсонській області від 29.09.2007 № 568, начальник відділу організовував роботу відділу, видавав накази з питань діяльності відділу, забезпечував контроль за їх виконанням, вирішував питання проходження служби особами рядового і начальницького складу. В тому числі керівниками Нововоронцовського РВ УМВС України в Херсонській області видавались накази по особовому складу з питань надання щорічних відпусток особам рядового і начальницького складу відділу. Згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців та громадських формувань Нововоронцовський районний відділ УМВС України в Херсонській області ліквідований. При процедурі припинення Нововоронцовський районний відділ УМВС України в Херсонській області всі документи які підлягали зберіганню передані до архівного підрозділу. Також даним листом надав довідки про грошове забезпечення позивача у розрізі всіх складових за весь період його роботи в УМВС України в Херсонській області (додаток на 10 аркушах) (а.с. 74). 25.03.2021 р. УМВС України в Херсонській області листом № 180/04/2-2021 повідомило позивача на його заяву від 25.02.2021 року, про те, що за результатами перевірки архівного фонду УМВС України в Херсонській області №36 "Нововоронцовський РВ УМВС України в Херсонській області" наказів начальника Нововоронцовського РВ УМВС України в Херсонській області по особову складу з питань надання щорічних оплачуваних відпусток за 2007-2015 роки не встановлено. (а.с. 5). Вважаючи, що відповідачем не нарахована та не виплачена компенсація за невикористані дні відпустки за період з 01.01.2007 по 06.11.2015 рік, позивач звернувся до суду з даним позовом. Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено наявності у нього права на отримання компенсації за невикористані дні відпустки, а відтак відсутні \~правові підстави для задоволення позовних вимог. Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла такого висновку. Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 45 Конституції України установлено, що кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом. Відповідно до частини першої статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Аналогічні положення містяться у частині першій статті 24 Закону України «Про відпустки» від 15 листопада 1996 року №504/96-ВР. Частиною першої статті 18 Закону України «Про міліцію» від 20 грудня 1990 року №565-XII (далі - Закон №565-XII, у редакції, чинній станом на дату звільнення позивача зі служби в органах внутрішніх справ) визначено, що порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України. Станом на дату звільнення позивача зі служби в органах внутрішніх справ, порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки визначало Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, що затверджене постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 (далі - Положення №114), яким передбачено, що: - особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ надаються відпустки: а) чергові; б) короткострокові; в) через хворобу; г) канікулярні; д) у зв`язку із закінченням навчальних закладів системи Міністерства внутрішніх справ; є) додаткові та соціальні (по вагітності, родах і догляду за дитиною), творчі, у зв`язку з навчанням. Обчислення тривалості відпусток - подобове. Святкові дні, встановлені законодавством неробочими, до тривалості відпусток не включаються (пункт 49 Положення №114); - тривалість відпустки осіб рядового і начальницького складу визначається залежно від вислуги років (у календарному обчисленні), обчисленої в порядку, передбаченому для призначення пенсій працівникам органів внутрішніх справ, і передбачається тим, які мають вислугу: менше 10 років - 30 діб щорічно; від 10 до 15 років - 35 діб щорічно; від 15 до 20 років - 40 діб щорічно; від 20 років і більше - 45 діб щорічно. За рішенням Міністра внутрішніх справ у виняткових випадках можуть надаватися чергові відпустки тривалістю 45 діб особам рядового і начальницького складу, які потребують подовженого відпочинку у зв`язку з особливо складними умовами служби ( пункт 51 Положення №114); - чергова відпустка надається особі рядового або начальницького складу, як правило, до кінця робочого року ( абзац перший пункту 52 Положення № 114); - відкликання осіб рядового і начальницького складу із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання із чергової відпустки може бути дозволено прямим начальником (від начальників головних управлінь, управлінь МВС в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі, на транспорті та науково-дослідних установ, ректорів вищих навчальних закладів МВС, прирівняних до них і вище). При відкликанні з чергової відпустки невикористана її частина надається, як правило, в поточному році. Якщо невикористана частина відпустки становить 10 діб і більше, особам рядового і начальницького складу видаються проїзні документи для проїзду до місця проведення відпустки, але не далі пункту, з якого вони були відкликані, і назад, а також надається додатковий час на дорогу понад відпустку. За бажанням осіб рядового і начальницького складу, невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік ( пункт 55 Положення № 114); - особам середнього, старшого і вищого начальницького складу, звільненим із органів внутрішніх справ за віком, через хворобу, обмежений стан здоров`я чи скорочення штатів, у році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої визначається відповідно до пункту 51 цього Положення. Особам рядового і начальницького складу, які звільняються з органів внутрішніх справ, за невикористану в році звільнення відпустку виплачується грошова компенсація відповідно до законодавства ( п. 56 Положення № 114). Рішенням Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 у справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - КЗпП України. Відтак, з огляду на не врегулювання приписами Закону № 565-XII та Положення №114 питання компенсації невикористаної частини відпустки працівникам органам внутрішніх справ за роки, що передували року звільнення, застосуванню підлягають приписи КЗпП України, Закону України від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі - Закон № 504/96-ВР) та Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100). Аналогічний підхід до правозастосування при вирішенні близьких за змістом правовідносин неодноразово застосовано Верховним Судом, зокрема, у постановах від 29 квітня 2020 року у справі № 810/3246/16, від 11 червня 2020 року у справі № 823/384/17, від 25 червня 2020 року у справі № 440/2896/19, від 19 січня 2021 року у справі № 160/10875/19, від 04 лютого 2021 року у справі №640/17872/19. Так, згідно з приписами частини першої статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Отже, у випадку звільнення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної так і додаткової відпустки. Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що твердження позивача про не використання ним жодного разу у період з 2007 по 2015 рік щорічної відпустки спростовується документами, які зберігаються в архівному підрозділі УМВС, а саме копіями «відпускних посвідчень», відповідно до яких керівництво Нововоронцовського РВ УМВС просить бухгалтерію відділу УМВС України в Херсонській області видати позивачу грошове заохочення, відбуваючому в чергову відпустку, зокрема - з 27.08.2012 по 06.09.2012 р. ( а.с. 32, 63); - з 04.11.2011 по 03.12.2011 р. ( а.с. 33, 64); - з 11.01.2013 по 21.01.2013 р. ( а.с. 34, 65); - з 17.05.2013 по 20.06.2013 р. ( а.с. 35, 66). Так само, твердження апелянта, що вказані «відпускні посвідчення» є не належними доказами та є сумнівними у зв`язку з певними недоліками при їх оформлені, суд не приймає до уваги, оскільки доказів визнання вказаних документів не чинними та недійсними позивач не надав. Суд апеляційної інстанції зазначає, що позивач, звільнившись у жовтні 2015 року, мав знати про невиплату йому компенсації за невикористані у спірний період чергові відпустки та своєчасно звернутись до роботодавця із відповідним запитом про отримання підтверджуючої інформації. Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не доведено наявності у нього права на отримання компенсації за невикористані дні відпустки, а відтак відсутні правові підстави \~для задоволення позовних вимог. При цьому, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги щодо не зазначення відповідачем у своїй відповіді, інформації \~про те коли і ким самими накази на відпустки та книги наказів були знищені, оскільки неповнота наданої апелянтом відповіді не є предметом спору в цій справі. Так само не є предметом спору в цій справі і дії відповідача щодо вилучення та знищення архівних документів, порядок ведення та роботи з архівними документами, строк зберігання архівних документів, а тому не надання судом першої інстанції правової оцінки таким доводам позивача, які зазначені і в апеляційній скарзі, є правильним та відповідає приписам ст. ст. 72-74 КАС України. за таких самих обставин вказані доводи відхиляє і апеляційний суд. Відхиляє апеляційний суд і посилання апелянта на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що пов`язане, на думку апелянта, із прийняттям судом першої інстанції \~від відповідача доказів після закінчення строку на їх подання. При цьому апеляційний суд зазначає, що приписами \~ч. 2 ст. 121 КАС України, суду надано право \~на поновлення встановленого судом процесуального строку, а норми КАС України не містять приписів, які б беззаперечно забороняли суду першої інстанції відмовляти у поновлення строку для надання доказів у справі по якій спір ще не вирішений по суті. Посилання апелянта на те, що за змістом копій наданих відповідачем відпускних посвідчень вбачається порушення приписів пункту 53 Положення №114, апеляційний суд відхиляє, оскільки предметом спору в цій справі не є питання правомірності використання відпустки у два і більше строків. Доводи апелянта щодо загальної суми днів відпуски за 2013 рік, відповідно до наданих копій відпускних посвідчень, яка перевищує кількість днів відпустки на яку апелянт мав право, апеляційний суд відхиляє, як такі, що ґрунтуються на припущеннях, оскільки приписи Положення №114 передбачають можливість приєднання невикористаної відпустки до \~відпустки наступного року. Заперечення апелянта на доводи суду першої інстанції про те,що апелянт,звільнившись з лав ОВС був зобов`язаний знати про порушення своїх справ, апеляційний суд відхиляє, оскільки, як зазначає сам апелянт в апеляційній скарзі (а.с. 86), він з 07.11.2015 року продовжив проходження служби в Національній поліції України, і продовжував працювати під керівництвом тих осіб, під керівництвом яких проходив службу в ОВС. Зазначені обставини спростовують доводи, як позову та і апеляційної скарги про те, що позивач був необізнаний щодо своїх прав та їх, як на його думку, порушення, та \~підтверджують про пасивну поведінку апелянта та не вчинення ним у найкоротший строк з дня звільнення з ОВС жодних дій, спрямованих на встановлення фактів наявності порушення прав апелянта та їх відновлення. Такі дії позивач почав вчиняти лише після спливу майже п`яти років після звільнення з ОВС. Відхиляє апеляційний суд і посилання апелянта на не згоду із висновками суду першої інстанції щодо не надання позивачем копій довідок про розмір грошового забезпечення у розрізі всіх складових грошового забезпечення позивача за увесь період проходження ним служби в УМВС України у Херсонській області, які були наявні у позивача. При цьому апеляційний суд зазначає що такі заперечення апелянта ґрунтуються фактично на тому, що надана ним довідка за 2015 рік свідчить про відсутність компенсації на дні невикористаної відпустки під час звільнення, а інші довідки навіть якщо і містять \~інформацію, що стосується відпусток, то вказані довідки були видані відповідачем, який \~би \~використав таку інформацію під час розгляду справи. Доводи апеляційної скарги щодо упередженості суду першої інстанції ґрунтуються на припущеннях апелянта та не підтверджені належними і допустимими доказами. Докази, надані апелянтом лише до \~суду апеляційної інстанції, апеляційний суд \~відхиляє, як такі, що не стосуються предмету спору, та як такі, що не були надані до суду першої інстанції та апеляційна скарга не містить жодних пояснень щодо об`єктивної неможливості їх надання до суду першої інстанції. що відповідає приписам ч. 4 ст. 308 КАС України, відповідно до якої докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього Стосовно інших посилань апеляційної скарги апеляційний суд зазначає, що згідно з п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Крім того, апеляційним судом враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Доводи апеляційної скарги не містять належних та обґрунтованих міркувань, які б спростовували висновки суду першої інстанції. У ній також не наведено інших міркувань, які б не були предметом перевірки судом першої інстанції та щодо яких не наведено мотивів відхилення наведеного аргументу. Доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки зводяться до незгоди з оскаржуваним судовим рішенням. Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, внаслідок чого апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду - без змін.

Результат розгляду: denied