Рішення адміністративного суду від 2022-10-21 00:00:00+03

[PERSON] звернулася до Чернівецького окружного адміністративного суду з позовом до Чернівецької міської ради у якому просила суд: - визнати протиправним та скасувати пункт 1 рішення 10 сесії VIII скликання Чернівецької міської ради від 07.10.2021 №523; - зобов`язати Чернівецьку міську раду надати [PERSON] дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність за адресою [ADDRESS] , орієнтованою площею \~0,0600 \~га, для \~будівництва і обслуговування \~житлового \~будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 03.06.2022 позов задоволено. Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 03.06.2022 \~скасувати, прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з`ясування обставин справи і, як наслідок, невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованого рішення. В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що [PERSON] не перебуває на пільговому обліку, а тому не має права на отримання переваг в реалізації права на отримання земельної ділянки у власність. Позачергове надання позивачу ділянки у власність порушить права членів Чернівецької міської територіальної громади, які перебувають на пільговому обліку, що також суперечить рішенню Чернівецької міської ради від 23.02.2012 №438. Позивач подала відзив на апеляційну скаргу відповідача в якому вказала на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, а також на безпідставність доводів апеляційної скарги. Зазначила, що підстави, за яких відповідачем відмовлено у наданні такого дозволу, не передбачені частиною сьомою статті 118 Земельного кодексу України. Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 26.08.2022, з урахуванням п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків. Встановлено, що [PERSON] , \~зареєстрована та проживає за адресою [ADDRESS] . Пунктом 1 пішенням Чернівецької міської ради 10 сесії VIII скликання від 07 жовтня 2021 року №523 відмовлено [PERSON] у наданні дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки за адресою [ADDRESS] , орієнтованою площею \~0,0600 \~га \~для \~будівництва і обслуговування \~житлового \~будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), у зв`язку із відсутністю підстав для надання переваги перед іншими громадянами, які перебувають на пільговому обліку індивідуальних забудовників міста Чернівців та користуються правом на першочергове отримання земельних ділянок для будівництва житлових будинків, господарських будівель і споруд, про що зазначено у спеціальних нормах Законів України, які визначають статус цих осіб (в обліку індивідуальних забудовників не перебуває). Не погоджуючись вказаною відмовою, позивач звернулася до суду. Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що підстави, за яких відповідачем відмовлено у наданні такого дозволу, не передбачені частиною сьомою статті 118 Земельного кодексу України. Для належного захисту прав позивача в межах спірних правовідносин необхідно зобов`язати Чернівецьку міську раду надати [PERSON] дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність за адресою [ADDRESS] , орієнтованою площею \~0,0600 \~га, для \~будівництва і обслуговування \~житлового \~будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Колегія суддів частково погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції та враховує наступне. Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізовується громадянами, юридичними особами та державою відповідно до закону. Статтею 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Згідно ст.38 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об`єктів загального користування. За приписами статті 39 ЗК України використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм. Згідно статті 40 ЗК України громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Відповідно до частин першої та другої статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Частиною першою статті 117 Земельного кодексу України передбачено, що передача земельних ділянок державної власності у комунальну власність чи навпаки здійснюється за рішеннями відповідних органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, які здійснюють розпорядження землями державної чи комунальної власності відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом. Відповідно до частин шостої та сьомої статті 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Згідно пункту "г" частини першої статті 121 Земельного кодексу України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), зокрема, в містах - не більше 0,10 гектара. Отже, надання відповідного дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є одним з етапів погодження і оформлення документів, які відповідно до вимог чинного законодавства є необхідними для прийняття компетентним органом рішення про набуття громадянами земель у власність. Отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає прийняття позитивного рішення про надання її у власність, оскільки процес передачі земельної ділянки громадянам у власність є стадійним, зокрема, першою стадією якого є надання уповноваженим органом дозволу на розробку проекту землеустрою. Нормами ЗК України чітко визначені підстави, за наявності яких заявнику може бути відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а саме: невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Даний перелік є вичерпним. При цьому чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 Земельного кодексу України. Статтею 118 Земельного кодексу України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у передачі земельної ділянки у власність (користування) і такий не може бути розширено рішенням органу місцевого самоврядування. Аналогічна позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 08 вересня 2020 року у справі №812/1450/17, від 02 липня 2020 року №825/2228/18. Апеляційний суд зазначає, що Земельним кодексом України не визначено додаткового обсягу повноважень або ж можливості власного встановлення таких обмежень, наприклад, шляхом прийняття органом місцевого самоврядування підзаконних нормативних актів локальної дії, які не передбачені нормами Земельного кодексу України, яким, наприклад, є рішення Чернівецької міської ради від 23 лютого 2012 року №438 щодо затвердження Правила обліку громадян для отримання земельних ділянок для будівництва індивідуальних житлових будинків в м. Чернівцях та список громадян, які перебувають на обліку індивідуальних забудовників на час прийняття цих Правил. За змістом змісту пункту 1 рішення Чернівецької міської ради 10 сесії VIII скликання від 07 жовтня 2021 року №523, позивачу відмовлено у наданні дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки за адресою [ADDRESS] , орієнтованою площею \~0,0600 \~га \~для \~будівництва і обслуговування \~житлового \~будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), у зв`язку із відсутністю підстав для надання переваги перед іншими громадянами, які перебувають на пільговому обліку індивідуальних забудовників міста Чернівців та користуються правом на першочергове отримання земельних ділянок для будівництва житлових будинків, господарських будівель і споруд, про що зазначено у спеціальних нормах Законів України, які визначають статус цих осіб (в обліку індивідуальних забудовників не перебуває). Однак, вказані підстави для відмови суперечать положенням Земельного кодексу України, яким не встановлено як умови для виділення земельної ділянки у власність громадянам для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд перебування громадян на пільговому обліку індивідуальних забудовників міста. Рішення Чернівецької міської ради від 23 лютого 2012 року №438 не є в розумінні статті 118 Земельного кодексу України нормативно-правовим актом, невідповідність якому є підставою для прийняття органом місцевого самоврядування рішення про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою для відведення земельної ділянки у власність. Наявність указаного рішення органу місцевого самоврядування не надає йому право відмовляти у наданні особі дозволу на розроблення проекту землеустрою та суперечить приписам частини сьомої статті 118 Земельного кодексу України. Таким чином, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про протиправність пункту 1 рішення 10 сесії VIII скликання Чернівецької міської ради від 07.10.2021 №523. Щодо позовних вимог зобов`язального характеру, колегія суддів зазначає наступне. Ефективний спосіб судового захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства. Згідно частини третьої статті 245 КАС України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. Верховний Суд у постанові від 03 березня 2021 року у справі №320/4182/20, зауважив, що у разі настання визначених законодавством умов, відповідач зобов`язаний до вчинення конкретних дій - розглянути заяву позивача у встановленому законом порядку, а за умови відповідності заяви та доданих до неї документів вимогам законодавства - прийняти рішення про задоволення заяви. Підставою для відмови у задоволенні заяви позивача можуть бути лише визначені законом обставини. Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти на власний розсуд - розглянути заяву, або ж ні; прийняти рішення про задоволення заяви, або ж рішення про відмову у її задоволенні. Визначальним є те, що у кожному конкретному випадку звернення особи із заявою, з урахуванням фактичних обставин, згідно із законом існує лише один правомірний варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Апеляційний суд зазначає, незважаючи на протиправність спірного рішення, матеріали справи не містять доказів подання позивачем усіх документів необхідних для отримання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність за адресою [ADDRESS] , орієнтованою площею \~0,0600 \~га, для \~будівництва і обслуговування \~житлового \~будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Оскаржуване рішення не приймалось за результатом аналізу поданих позивачем документів. Таким чином, колегія суддів вважає, що належним способом захисту прав позивача, порушених спірним рішенням, буде зобов`язання Чернівецьку міську раду повторно розглянути заяву [PERSON] про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність за адресою [ADDRESS] , орієнтованою площею \~0,0600 \~га, для \~будівництва і обслуговування \~житлового \~будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). У відповідності із ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Відповідно до п.2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Згідно ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зважаючи на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим в частині задоволення позовної вимоги про зобов`язання Чернівецьку міську раду надати [PERSON] дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність за адресою [ADDRESS] , орієнтованою площею \~0,0600 \~га, для \~будівництва і обслуговування \~житлового \~будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що призвело до неправильного вирішення справи, рішення суду першої інстанції у цій належить скасувати і ухвалити нове рішення, яким зобов`язати Чернівецьку міську раду повторно розглянути заяву [PERSON] про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність за адресою [ADDRESS] , орієнтованою площею \~0,0600 \~га, для \~будівництва і обслуговування \~житлового \~будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). В іншій частині рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 03.06.2022 залишити без змін. Відповідно до ч.6 ст.139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат. За приписами ч.2 ст.139 КАС України при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз. Вирішуючи питання про розподіл між сторонами судових витрат, суд виходить з того, що внаслідок ухвалення нового судового рішення у вказані частині проведений судом першої інстанції розподіл судових витрат не змінився, відповідачем не понесено витрат, пов`язаних із залученням свідків та проведенням експертизи, у зв`язку із чим судові витрати розподілу не підлягають.

Результат розгляду: partial