Рішення адміністративного суду від 2022-10-06 00:00:00+03

26.11.2021 [PERSON] звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України, в якому просив суд: - визнати протиправною відмову Східного регіонального управління (м. Харків), місце знаходження: пров. Інженерний, 7, м. Харків, а/с 4193, 61165, ЄДРПОУ 14321937, що оформлена листом від за № 12/7622 від 20.10.2021 у доступі [PERSON] до публічної інформації відповідно до запиту на публічну інформацію від 12.10.2021, зареєстрований 13.10.2021 за № К26/ПІ; - зобов`язати Східне регіональне управління (м. Харків), місце знаходження: пров. Інженерний, 7, м. Харків, а/с 4193, 61165, ЄДРПОУ 14321937, розглянути запит на публічну інформацію від 12.10.2021, зареєстрований 13.10.2021 за № К26/ПІ, та надати [PERSON] , доступ до зазначеної у вказаному запиті інформації. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відмова Східного регіонального управління (м. Харків), що оформлена листом від за № 12/7622 від 20.10.2021 у доступі [PERSON] до публічної інформації відповідно до запиту на публічну інформацію від 12.10.2021, зареєстрований 13.10.2021 за № К26/ПІ, на думку позивача, є протиправною. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 19.01.2022, у задоволенні адміністративного позову [PERSON] до Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено. Позивач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи судом першої інстанції, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.01.2022 та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що вважає запитувану інформацію публічною. Стверджує, що відповідач належним чином не обґрунтував відмову у наданні запитуваної інформації із застосуванням трискладового тесту щодо можливості обмеження запитуваної інформації. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши доводи апеляційної скарги та відзив на неї, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного перегляду справи, що позивач звернувся із запитом на публічну інформацію від 12.10.2021 до Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України, в якому просив надати наступну інформацію та копії документів: 1. На яких посадах та у який період часу [PERSON] , [INFO] , проходив військову службу Східному регіональному управлінні Держприкордонслужби України? 2. На яких посадах та у який період [PERSON] , 22.08.1993, проходив військову службу у Східному регіональному управлінні Держприкордонслужби України? 3. Витяги з наказів про призначення на посади, переміщення на інші посади в Східному регіональному управлінні Держприкордонслужби України, відносно вказаних вище осіб. Східне регіональне управління Державної прикордонної служби України листом № 12/7622 від 20.10.2021 відмовило у задоволенні запиту позивача від 12.10.2021. Також, у вказаному листі зазначено, що з огляду на Перелік відомостей, що становлять службову інформацію у Держприкордонслужбі, який затверджено наказом АДПСУ від 07.07.2011 №501, відомості про персональні дані, зокрема назви посади, прізвища, ім`я та по батькові, дати народження співробітників оперативних підрозділів та відомості, що розкривають можливості виконувати оперативні завдання, відносяться до службової інформації. Вважаючи, протиправною відмову відповідача, позивач звернувся до суду із даним позовом. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що запитувана позивачем інформація є інформацією з обмеженим доступом. Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції, виходячи з такого. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правовідносини, які складаються у сфері розгляду звернень суб`єктів стосовно отримання публічної інформації, врегульовані Конституцією України та відповідними спеціальними законами, а саме Законом України "Про інформацію" від 02.10.1996 № 2657-XII (далі - Закон № 2657-XII) та Законом України "Про доступ до публічної інформації" від 13.01.2011 № 2939-VI (далі - Закон № 2939-VI). Згідно з частиною 2 статті 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати, поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Закон № 2657-XII визначає, що кожен має право на вільне одержання, використання, поширення, зберігання та захист інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів Статтею 1 Закону № 2657-XII визначено, що інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. У свою чергу порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації та інформації, що становить суспільний інтерес, визначено ЗУ від 13.01.2011 №2939-VI Про доступ до публічної інформації (далі - Закон №2939-VI). Відповідно до статті 1 Закону № 2939-VI публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом. Статтею 3 Закону України "Про доступ до публічної інформації" визначені гарантії забезпечення права на публічну інформацію, зокрема: обов`язок розпорядників інформації надавати інформацію, крім випадків, передбачених законом, визначення розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє, максимальне спрощення процедури подання запиту та отримання інформації. Відповідно до статті 5 Закону "Про доступ до публічної інформації" одним із способів доступу до інформації є надання такої за запитами на інформацію. Згідно із статтею 12 Закону № 2939-VI суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань запитів на інформацію розпорядників інформації. Пунктом 1 ч. 1 ст. 3 вказаного Закону передбачено, що право на доступ до публічної інформації гарантується обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону № 2939-VI, цей Закон не поширюється на відносини щодо отримання інформації суб`єктами владних повноважень при здійсненні ними своїх функцій, а також на відносини у сфері звернень громадян, які регулюються спеціальним законом. Статтею 7 Закону України № 2939-VI визначено, що конфіденційна інформація - інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень, та яка може поширюватися у визначеному ними порядку за їхнім бажанням відповідно до передбачених ними умов. Не може бути віднесена до конфіденційної інформація, зазначена в частині першій і другій статті 13 цього Закону. Розпорядники інформації, визначені частиною першою статті 13 цього Закону, які володіють конфіденційною інформацією, можуть поширювати її лише за згодою осіб, які обмежили доступ до інформації, а за відсутності такої згоди - лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 14 цього ж Закону, розпорядники інформації зобов`язані надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію. Приписами ст. 22 Закону № 2939-VI передбачено, що розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту, зокрема, у випадку якщо інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону. Частина перша статті 6 Закону України № 2939-VI інформацією з обмеженим доступом є: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація. При цьому, можливість віднесення інформації до конфіденційної не слід розуміти як єдину достатню підставу для обмеження доступу до неї. Запровадження обмеження доступу до конкретної інформації за результатами розгляду запиту на інформацію допускається лише за умови застосування вимог пунктів 1-3 частини другої статі 6 Закону. Так, пунктів 1-3 ч. 2 ст. 6 Закону № 2939-VI визначено, що обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні. Ці вимоги називають «трискладовим тестом», який повинна пройти публічна інформація для визначення її відкритою чи обмеженою. За умови додержання сукупності всіх трьох підстав може бути обмежено доступ до інформації. Відтак, передумовою для встановлення відкритості чи обмеження інформації є застосовування до такої інформації «трискладового тесту». Водночас, положеннями частини другої статті 6 Закону № 2939-VI передбачено вимоги до обмеження доступу до інформації, а не підстави для надання такого доступу. Такий правовий підхід ґрунтується на тому, що статтею 1 Закону № 2939-VI закріплена презумпція відкритості публічної інформації, доступ до якої може бути обмеженою лише в разі, якщо розпорядник інформації обґрунтує це на підставі «трискладового тесту». Так, зі спірної відмовив у задоволенні запиту позивача від 12.10.2021 колегія суддів встановила, що її підставами були як віднесення запитуваної інформації до конфіденційної, зокрема на підставі наказу Адміністрації Державної прикордонна служба України від 07.07.2011 року № 501. Надаючи оцінку правомірності такої відмови, колегія суддів виходить з такого. Відповідно до ст. 19 Закон України «Про Державну прикордонну службу України» на Державну прикордонну службу України відповідно до визначених законом завдань покладаються, зокрема: 3) участь у взаємодії із Збройними Силами України та іншими військовими формуваннями у відбитті вторгнення або нападу на територію України збройних сил іншої держави або групи держав; 4) участь у виконанні заходів територіальної оборони, а також заходів, спрямованих на додержання правового режиму воєнного і надзвичайного стану; 5) організація запобігання кримінальним та адміністративним правопорушенням, протидію яким законодавством віднесено до компетенції Державної прикордонної служби України, їх виявлення та припинення, здійснення провадження у справах про адміністративні правопорушення згідно із законами; 10) здійснення розвідувальної, інформаційно-аналітичної та оперативно-розшукової діяльності, а також здійснення контррозвідувальних заходів в інтересах забезпечення захисту державного кордону України; 18) виконання відповідно до законодавства системи особливих заходів щодо захисту військовослужбовців та працівників Державної прикордонної служби України від зазіхань на життя, здоров`я, честь, майно у зв`язку з їх службовою діяльністю, а також їхніх близьких родичів; 20) участь у межах своєї компетенції у взаємодії з органами Служби безпеки України, органами Національної поліції та іншими правоохоронними органами у боротьбі з тероризмом і виконанні інших покладених на них завдань. При цьому, колегія суддів враховує, що східне регіональне управління, є територіальним органом Адміністрації Державної прикордонної служби України згідно компетенції, визначеної законодавством України, та додатково виконує завдання щодо забезпечення недоторканності державного кордону України, забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі та стримуванні збройної агресії РФ у Донецькій та Луганській областях, в районі проведення ООС (з 30.04.2018), запобігання конкретним злочинам та адміністративним правопорушенням. Наказом Адміністрації Державної прикордонна служба України від 07.07.2011 № 501 затверджений «Перелік відомостей, що становлять службову інформацію у Держприкордонслужбі», відповідно до якого, відомості про персональні дані, зокрема назви посади, прізвища ім`я та по батькові, дати народження співробітників оперативних підрозділів та відомості, що розкривають можливості виконувати оперативні завдання відносяться до службової інформації. Тобто, аналіз повноважень органів державної прикордонної служби у сукупності з приписами Наказ Адміністрації Державної прикордонна служба України від 07.07.2011 № 501 направлений як безпосередньо на захист осіб, які працюють у цій установі так і на здійснення розвідувальної, інформаційно-аналітичної та оперативно-розшукової діяльності, а також здійснення контррозвідувальних заходів в інтересах забезпечення захисту державного кордону України. Разом з цим, аналізуючи наведені висновки суду апеляційної інстанції з приписами ч. 2 ст. 6 Закону № 2939-VI колегія суддів дійшла висновку, що запитувана інформація обмежена виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності. Розголошення запитуваної інформації може завдати істотної шкоди інтересам національної безпеки, територіальної цілісності України; шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні. При цьому колегія суддів зазначає, що факт звільнення вказаних у запиті осіб не виключає того, що розповсюдження цієї інформації може нанести істотну шкоду національній безпеці України, громадському порядку та територіальній цілісності України. За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що інформація запитувана позивачем є інформацією з обмеженим доступом і її розголошення може призвести до істотної шкоди національній безпеці України, громадському порядку та територіальній цілісності України, особливо в умовах тривалого (з 2014 року) збройного конфлікту на території України. Підсумовуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для відмови у задоволені позовних вимог [PERSON] . За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують з наведених вище підстав. Колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (№ 65518/01; пункт 89), Проніна проти України (№ 63566/00; пункт 23) та Серявін та інші проти України (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav.Spain) серія A. 303-A; пункт 29). Відповідно до ч. 1-3 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін. Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Результат розгляду: denied