Рішення адміністративного суду від 2022-02-24 00:00:00+02

У липні 2021 року [PERSON] (далі- [PERSON] , позивач) звернувся до суду з позовом до ГУПФ України в Одеській області, в якому просив: - визнати протиправними дії ГУПФ України в Одеській області щодо обмеження пенсії по інвалідності [PERSON] максимальним розміром, перерахованої на підставі нової довідки про розмір грошового забезпечення №160 від 21 серпня 2020 року, наданої Службою безпеки України в Одеській області станом на 05 березня 2019 року у відповідності до положень постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" (далі-Постанова №704); - зобов`язати ГУПФ України в Одеській області перерахувати та виплачувати пенсію [PERSON] по інвалідності на підставі нової довідки про розмір грошового забезпечення №160 від 21 серпня 2020 року наданої Службою безпеки України в Одеській області станом на 05 березня 2019 року у відповідності до положень Постанови №704, з урахуванням раніше проведених виплат без обмеження її максимальним розміром, починаючи з 01 квітня 2019 року. В обґрунтування заявлених вимог позивач пояснив, що він є пенсіонером Служби Безпеки України, має статус ветерана війни - інваліда 2-ї групи, та отримує пенсію по інвалідності, відповідно до Закону №2262-ХІІ. З 01 квітня 2020 року відповідачем здійснено перерахунок пенсії [PERSON] за пенсійною справою №1502008930 та визначено підсумок пенсії (з надбавками) в розмірі 21997,54 грн. з урахуванням максимального розміру пенсії з 01 грудня 2019 року - 16380,00 грн. Позивач вважає обмеження відповідачем розміру його пенсії протиправним, оскільки рішенням Конституційного Суду України від 20 грудня 2016 року №7-рп/2016 визнано такими, що не відповідають Конституції України, положення ч.7 ст.43 Закону №2262-ХІІ. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 07 вересня 2021 року позов [PERSON] - задоволено. Визнано протиправними дії ГУПФ України в Одеській області щодо обмеження пенсії по інвалідності [PERSON] максимальним розміром, перерахованої на підставі нової довідки про розмір грошового забезпечення №160 від 21 серпня 2020 року, наданої Службою безпеки України в Одеській області станом на 05 березня 2019 року у відповідності до положень Постанови №704. Зобов`язано ГУПФ України в Одеській області перерахувати та виплачувати пенсію [PERSON] по інвалідності на підставі нової довідки про розмір грошового забезпечення №160 від 21 серпня 2020 року наданої Службою безпеки України в Одеській області станом на 05 березня 2019 року у відповідності до положень Постанови №704, з урахуванням раніше проведених виплат без обмеження її максимальним розміром, починаючи з 01 квітня 2019 року. Справу розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження. Не погоджуючись з вказаним рішенням ГУПФ України в Одеській області подало апеляційну скаргу, у якій зазначено, що рішення винесено з порушенням норм матеріального права, у зв`язку з чим скаржник просить скасувати оскаржуване рішення, та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю. В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник наголошує на тому, що судом необґрунтовано зобов`язано перерахувати та виплачувати пенсію [PERSON] з 01 квітня 2019 року, адже пенсія в зазначений період не обмежувалась. ГУПФ України в Одеській області також вказує на порушення позивачем шестимісячного строку звернення до суду, визначеного ст.122 КАС України, оскільки пенсія є щомісячним періодичним платежем, а тому в будь-якому разі її розмір відомий позивачу з дня отримання пенсійної виплати. При цьому, пенсійний орган послався на аналогічні висновки, викладені в постанові Верховного Суду в постанові від 31 березня 2021 року у справі №240/12017/19. Разом з тим, апелянт вважає, що позиція суду першої інстанції щодо відсутності підстав для обмеження пенсії позивача максимальним розміром суперечить висновкам Верховного Суду у складі Палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду викладеним в постанові від 24 червня 2020 року (справа №580/234/19), за якими на осіб, яким пенсія перерахована відповідно до нормативно-правових актів, вказаних у ст.2 Закону 3668-VI, та розмір якої перевищує максимальний розмір, встановлений даним Законом, поширюються приписи законодавства, чинні на час здійснення такого перерахунку. Звернуто увагу суду на правову позицію Верховного Суду, що викладена в постанові від 21 травня 2021 року (справа №347/2083/16), про те, що перевищення максимального розміру пенсії позивача стало результатом її підвищення в період дії загальної норми ст.2 Закону 3668-VI, а тому до регулювання спірних правовідносин слід застосовувати положення вказаної статті, яка встановлює обмеження пенсії десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність. [PERSON] не скористався процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу. Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких мотивів. Відповідно до приписів пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України справу розглянуто у письмовому провадженні на підставі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). Судом встановлено, що [PERSON] є пенсіонером Служби безпеки України, та отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». На виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07 грудня 2020 року у справі №420/9782/20 Управлінням Служби безпеки України в Одеській області виготовлено та направлено до ГУПФ України в Одеській області нову довідку про розмір грошового забезпечення №160 від 21 серпня 2020 року для перерахунку пенсії позивача, з урахуванням розміру окладу за посадою, військовим званням, відсоткової надбавки за вислугу років, а також щомісячних додаткових видів грошового забезпечення станом на 05 березня 2019 року. Згідно наявної в матеріалах справи довідки про перерахунок пенсії від 25 лютого 2021 року вбачається, що з 01 липня 2019 року підсумок пенсії (з надбавками) в розмірі 21997,54 грн. з урахуванням максимального розміру пенсії з 01 грудня 2019 року становить 16380,00 грн. 12 липня 2021 року ГУПФ України в Одеській області листом №11244-10624/Д-02/8-1500/21 повідомило позивача, з посиланням на ст.2 Закону №3668-VI та ст.43 Закону №2262-XII, що пенсія обчислена, перерахована та виплачується відповідно до норм чинного законодавства, а тому відсутні підстави для задоволення заяви позивача про перерахунок пенсії без обмеження підсумка пенсії (з надбавками) її максимальним розміром десятьма прожитковими мінімумами, установлених для осіб, які втратили працездатність та виплату пенсії в подальшому без обмеження максимальним розміром (а.с.9). Вважаючи таку відмову протиправною позивач звернувся до суду з даним позовом. Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що \~з 05 березня 2019 року - з дня набрання чинності судовим рішенням у справі №826/3858/18, виникли підстави для перерахунку пенсій, призначених згідно із Законом №2262-ХІІ, з урахуванням розміру посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням та відсоткової надбавки за вислугу років, а також додаткових видів грошового забезпечення, оскільки з цієї дати позивач має право на отримання пенсії, виходячи з розміру складових, розрахованих згідно з постановою №704 у відповідності до вимог статей 43, 63 Закону №2262-ХІІ та статті 9 Закону №2011-ХІІ. Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на те, що суд першої інстанції не врахував, що звертаючись до суду з позовом позивачу вже було здійснено перерахунок пенсії відповідно оновленої довідки Управлінням Служби безпеки України в Одеській області за рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 07 грудня 2020 року у справі №420/9782/20, втім з обмеженням її максимальним розміром. Таким чином, саме правомірність вказаного обмеження пенсії позивача її максимальним розміром десятьма прожитковими мінімумами, установлених для осіб, які втратили працездатність, є підставою звернення до суду. Відповідно до статті 22 Конституції України права і свободи людини та громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються й не можуть бути скасовані. Під час прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається звуження змісту й обсягу наявних прав і свобод. За приписами частини першої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом (частина третя статті 46 Конституції України). Обмеження максимального розміру пенсії вперше були введені в дію Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» (набрав чинності 01 жовтня 2011 року), приписами статті 2 якого визначено, що максимальний розмір пенсії (крім пенсійних виплат, що здійснюються з Накопичувального пенсійного фонду) або щомісячного довічного грошового утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною), призначених (перерахованих) відповідно до Митного кодексу України,\~ законів України «Про державну службу», «;Про прокуратуру», «;Про статус народного депутата України», «;Про Національний банк України», «;Про Кабінет Міністрів України», «;Про дипломатичну службу», «;Про службу в органах місцевого самоврядування», «;Про судову експертизу», «;Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «;Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів», «;Про наукову і науково-технічну діяльність», «;Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «;Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», «;Про пенсійне забезпечення», «;Про судоустрій і статус суддів», Постанови Верховної Ради України від 13 жовтня 1995 року «Про затвердження Положення про помічника-консультанта народного депутата України», не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Водночас, Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» №3668-VI внесено зміни у статтю 43 Закону №2262-XII, яку викладено в редакції Закону №3668-VI, а саме: максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Рішенням Конституційного Суду України від 20 грудня 2016 року №7-рп/2016 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення частини сьомої статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №2262-XII. Згідно із пунктом 2 резолютивної частини вказаного рішення положення частини сьомої статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №2262-XII, які визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто 20 грудня 2016 року. Конституційний Суд України у Рішенні від 20 грудня 2016 року №7-рп/2016, яким визнав таким, що не відповідають статті 17 Конституції України, положення частини сьомої статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №2262-XII, виходив із того, що норми-принципи частини п`ятої статті 17 Конституції України щодо забезпечення державою соціального захисту громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей є пріоритетними та мають безумовний характер. Тобто, заходи, спрямовані на забезпечення державою соціального захисту вказаної категорії осіб, зокрема, у зв`язку з економічною доцільністю, соціально-економічними обставинами не можуть бути скасовані чи звужені. При цьому, Конституційний Суд України стверджує, що обмеження максимального розміру пенсії, призначеної особам, яким право на пенсійне забезпечення установлене Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №2262-ХІІ, порушує суть конституційних гарантій щодо безумовного забезпечення соціального захисту осіб, передбачених частиною п`ятою статті 17 Конституції України, які зобов`язані захищати суверенітет, територіальну цілісність і недоторканність України. Обмеження граничного розміру пенсії, призначеної на підставі Закону №2262-XII, десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність, введено в дію Законом №3668-VI, яким внесено зміни у статтю 43 Закону №2262-XII, шляхом викладення її в редакції Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» №3668-VI. Тобто, положення частини сьомої статті 43 Закону №2262-XII та положення частини першої статті 2 Закону №3668-VІ (у частині поширення її дії на Закон №2262-ХІІ), прийняті одночасно для регулювання одних і тих самих правовідносин (обмеження максимальним розміром пенсій, призначених відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №2262-XII) та є однаковими за змістом. Конституційним Судом України у Рішенні від 20 грудня 2016 року №7-рп/2016 надано оцінку правовому регулюванню спірних правовідносин (обмеження максимальним розміром пенсії військовослужбовців) та визнано таким, що не відповідає статті 17 Конституції України положення частини сьомої статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №2262-XII. При цьому, положення статті 2 Закону №3668-VI (у частині поширення її дії на Закон №2262-XII), які дублюють зміст частини сьомої статті 43 Закону №2262-XII, тобто є однопредметними правовими нормами, які прийняті одночасно для регулювання спірних правовідносин - змін не зазнали та передбачали обмеження максимальним розміром пенсії військовослужбовців. На момент виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №2262-XII з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 20 грудня 2016 року №7-рп/2016 та Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» №3668-VI - у частині обмеження максимальним розміром пенсії військовослужбовців. Водночас, суб`єктом владних повноважень у спірних правовідносинах надано перевагу найменш сприятливому для позивача підходу та застосовано положення статті 2 Закону №3668-VI. Оскільки норми вказаних законів неоднаково регулюють правовідносини щодо пенсійного забезпечення військовослужбовців у частині обмеження їх пенсії максимальним розміром, колегія суддів дійшла висновку, що вони явно суперечать один одному. Європейський суд з прав людини у пунктах 52, 56 рішення від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у світлі практики Суду. Як зазначено Європейським судом з прав людини, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника. Таким чином, у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи. Положеннями статті 6 КАС України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06 листопада 2018 року у справі №812/292/18 зазначила, що норми законодавства, які допускають неоднозначне або множинне тлумачення, завжди трактуються на користь особи. У постанові від 13 лютого 2019 року, що винесена Великою Палатою Верховного Суду у зразковій справі №822/524/18 із посиланням на положення статей 1, 8, 92 Конституції України, а також на статтю 9 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права зроблено висновок, що у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, наявність у національному законодавстві правових «прогалин» щодо захисту прав людини та основних свобод, зокрема, у сфері пенсійного забезпечення, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи. Зважаючи на викладене, у цій справі застосуванню підлягають норми Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 20 грудня 2016 року №7-рп/2016, а не норми Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи». З огляду на викладене, обмеження ГУПФ України в Одеській області максимального розміру пенсії [PERSON] , право на пенсійне забезпечення якого встановлено Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №2262-ХІІ, є протиправним. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 16 грудня 2021 року по справі №400/2085/19, яка є останньою на час розгляду даної справи та має враховуватися судом апеляційної інстанції. Разом з тим, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи скаржника про те, що судом першої інстанції помилково зобов`язано перерахувати та виплачувати пенсію [PERSON] з 01 квітня 2019 року, адже пенсія в зазначений період не обмежувалась, оскільки відповідачем, в порушення вимог ч.2 ст.77 КАС України, не надано доказів даних обставин. З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позову [PERSON] у даній справі, проте з підстав, викладених судом апеляційної інстанції. За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає зміні у мотивувальній частині щодо мотивів задоволення позову у справі. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії - від 9 грудня 1994 року, серія А, N 303-А, п.29). Згідно зі ст.242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. У відповідності до ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права.

Результат розгляду: denied