Рішення адміністративного суду від 2022-06-07 00:00:00+03

06.09.2021 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, третя особа - Сьома Донецька державна нотаріальна контора, яким просила зобов`язати ГУ ПФУ в м. Києві надати до Сьомої державної нотаріальної контори міста Селідове інформацію про розмір недоотриманої пенсії [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , за період з 01 червня 2014 року по 19 жовтня 2020 року; 2) зобов`язати ГУ ПФУ в м. Києві нарахувати та виплатити [PERSON] суму недоотриманої пенсії [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , за період з 01 червня 2014 року по 19 жовтня 2020 року. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що має право як спадкоємець на виплату у складі спадщини всієї нарахованої, але не виплаченої [PERSON] пенсії без обмежень, але відповідач не надав нотаріусу повної інформації про розмір неотриманої [PERSON] пенсії. Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 грудня 2021 р. закрито провадження в адміністративній справі 640/25011/21 за позовом [PERSON] до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про зобов`язання вчинити дій. Суд першої інстанції виходив з того, що вказаний спір не належить до юрисдикції адміністративних судів, оскільки зазначений спір не є публічно-правовим, і має вирішуватися судом за правилами ЦПК України. Не погодившись з вказаною ухвалою судді, позивач подав апеляційну скаргу на це судове рішення, в якій вказує на порушення в застосуванні норм матеріального та процесуального права та просить скасувати ухвалу з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду. Доводи апеляційної скарги аналогічні доводам позовної заяви. Сторони в судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце слухання справи повідомлялися належним чином. Відповідно до ч.2 ст.313 КАС України неявка сторін належним чином повідомлених про час, дату та місце слухання справи не перешкоджає розгляду справи. Справу розглянуто у відкритому судовому засіданні без фіксації судового процесу, в порядку ч. 4 ст. 229 КАС України. Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та аргументи апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що [PERSON] є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується довідкою від 07 грудня 2020 року №3003-5000328488 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. [PERSON] є онукою [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON] від 25 квітня 1980 року серії [NUMBER] , свідоцтвом про шлюб від 25 квітня 1980 року серії [NUMBER] та свідоцтвом про народження [PERSON] від 11 березня 1986 року № [NUMBER] . Згідно із свідоцтвом про смерть від 18 грудня 2020 року серії [NUMBER] [PERSON] померла [INFO] та відповідно до витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 29 грудня 2020 року №63084010, наданому Сьомою Донецькою державною нотаріальною конторою, є спадкодавцем по спадковій справі №67025018. Листом Сьомої Донецької державної нотаріальної контори від 22 березня 2021 року №98/02-14 позивач повідомлена, що 29 грудня 2020 року від її імені надійшла заява про прийняття спадщини після смерті її бабусі [PERSON] , на підставі якої заведена спадкова справа №150/2020, також 29 грудня 2020 року надійшла заява про відмову від спадщини від імені дочки спадкодавця [PERSON] , інші спадкоємці з заявою на прийняття спадщини за законом або заповітом не зверталися. В листі також зазначено, що для оформлення спадщини позивачу необхідно з`явитися особисто до нотаріальної контори з відповідними документами, тобто паспорт, ідентифікаційний номер, документи, що підтверджують право власності на спадкове майно, або у разі неможливості особисто з`явитися до нотаріальної контори, оформити спадщину може представник позивача за дорученням. Разом з тим, на запит державного нотаріуса Сьомої Донецької державної нотаріальної контори листом від 25 лютого 2021 року №2600-0502-8/31203 Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві повідомило, що на ім`я [PERSON] , [INFO] , померлої [INFO] , станом на 24 лютого 2021 року існує недоотримана пенсія в загальній сумі 155 458,48 грн., розмір недоотриманої пенсії визначається за період, початок якого рахується від дня звернення за пенсією з урахуванням норм статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове пенсійне страхування», тобто за три роки перед зверненням за пенсією, але не більш ніж по місяць смерті пенсіонера включно. У відповідь на звернення позивача від 24 березня 2021 року відповідач листом від 21 квітня 2021 року №2600-0502-8/66873 повідомив, що нарахування пенсії померлої [PERSON] по серпень 2014 року проводилось органами Пенсійного фонду України за місцем реєстрації, за поновленням виплати пенсії за життя [PERSON] не зверталася; недоотримана пенсія у зв`язку зі смертю пенсіонера виплачується відповідно до статті 52 Закону України «Про загальнообов`язкове пенсійне страхування», розмір недоотриманої пенсії визначається за період, початок якого рахується від дня звернення за пенсією з урахуванням норм статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове пенсійне страхування», тобто за три роки перед зверненням за пенсією, але не більш ніж по місяць смерті пенсіонера включно, тобто за три роки з моменту звернення спадкоємця з усіма необхідними документами до органів Пенсійного фонду. В листі відповідач також повідомив, що на запит нотаріуса від 12 січня 2021 року №8/02-14 надана довідка від 25 лютого 2021 року №2600-0502-8/31203, в якій зазначений розмір недоотриманої суми пенсії на дату формування довідки та повідомлено, що сума коштів буде зменшена в залежності від дати звернення до територіального органу Пенсійного фонду особи, яка має право на спадщину із оформленим свідоцтвом про право на спадщину. Відповідач листом від 16 липня 2021 року №2600-0502-8/115477 у відповідь на адвокатський запит адвоката Плюти Р.В. повідомив, що [PERSON] на момент смерті [INFO] на обліку в ГУ ПФУ в м. Києві не перебувала, пенсію не отримувала, електронну пенсійну справу померлої [PERSON] поставлено на облік для можливості надання відповіді на запит нотаріуса; за поновленням виплати пенсії за життя [PERSON] до ГУ ПФУ в м. Києві не зверталася. Крім того, відповідач повторно надав пояснення щодо розміру недоотриманої пенсії та повідомив, що на момент надання відповіді заява з відповідними документами на виплату недоотриманої пенсії [PERSON] до ГУ ПФУ в м. Києві не надходила. Вищевказані обставини підтверджені відповідними доказами. Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявності у ній і додатково поданими доказами, і перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Згідно п.1 ч.1 ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження. У відповідності до п.1,2,7 ч.1 ст. 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи. Суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг; Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій. Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень. Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.». Верховний суд України у рішенні № 6-2510-ц15 від 16 грудня 2015 року зазначив, що визначальними ознаками приватноправових відносин є юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень. Згідно до ст. 19 ЦПК України - суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Разом з тим, статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У відповідності до статті 1227 ЦК України - суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліменти, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини. Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Європейський суд з прав людини у п. 24 рішення від 20 липня 2006 року в справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у п. 1 ст. 6 Конвенції передбачає усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси (ч. 1 ст. 5 КАС України). Згідно із ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. Поняття суду, встановленого законом зводиться не лише до правової основи самого існування суду, але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів. Таким чином, для вирішення справи по суті суд апеляційної інстанції уперше має перевірити правильність вирішення спору відповідно до предметної підсудності. Як убачається із матеріалів справи, у даному випадку [PERSON] вважає, що бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві порушує її право на спадкове майно, а саме на неотримані її бабусею пенсійні виплати. Таким чином, у даній справі адміністративні правовідносини між позивачем та відповідачем - відсутні, оскільки [PERSON] звернулася за захистом права на спадщину, тому даний спір підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства, оскільки є цивільно-правовим та має приватноправовий характер. Аналогічний висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 286/3516/16-ц та від 03 квітня 2019 року у справі №808/1346/18. Відповідно до статті 1 Цивільний процесуальний кодекс України завданням цивільного судочинства є справедливий неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. На підставі статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Предметна підсудність, юрисдикція цивільних справ визначена частиною першою статті 15 ЦПК України згідно з якою суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. За приписами Цивільного процесуального кодексу України спори щодо складу спадщини вирішуються за правилами цього кодексу. З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що спірні правовідносини мають приватноправовий характер, а тому даний спір не належить до юрисдикції суду адміністративної юрисдикції і повинен вирішуватися за правилами Цивільного процесуального кодексу України. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 11 червня 2019 року у справі № 180/754/17 (адміністративне провадження №К/9901/43413/18). Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. За змістом п.1 ч.1 ст. 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства. Таким чином, колегія суддів, дослідивши матеріали справи, погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає, що доводи апелянта є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи. На підстав вищезазначеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та постановив ухвалу з додержанням норм процесуального права, тому відсутні підстави для скасування ухвали суду. Повний текст постанови виготовлено 13.06.2022 року.

Результат розгляду: denied