Рішення адміністративного суду від 2023-06-05 00:00:00+03

[PERSON] 22 листопада 2022 року звернувся в суд із адміністративним позовом до Адміністрації Державної прикордонної служби України, в якому просив визнати протиправними дії щодо відмови у підготовці та наданні до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області довідок про розмір грошового забезпечення станом на січень 2020 року, січень 2021 року, січень 2022 року із розрахунком посадового окладу, окладу за військовим званням та всіх інших видів грошового забезпечення, які обчислюються з урахуванням розміру посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням із застосуванням розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2020, 01.01.2021, 01.01.2022, для перерахунку основного розміру пенсії з 01.02.2020, 01.02.2021, 01.02.2022 відповідно; зобов`язати підготувати та надати до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області довідки про розмір грошового забезпечення станом на січень 2020 року, січень 2021 року, січень 2022 року, обчисленого із застосуванням розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2020, 01.01.2021, 01.01.2022, для перерахунку основного розміру пенсії з 01.02.2020, 01.02.2021, 01.02.2022. Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 28.11.2022 року позовну заяву було залишено без руху, а позивачу встановлено строк для усунення зазначених у мотивувальній частині ухвали недоліків, зокрема, оплати судового збору у розмірі, передбаченому законом для подання декількох вимог немайнового характеру (кожна вимога, яка стосується видачі однієї довідки за відповідний період) та подання заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду з обґрунтуванням причин пропуску та доказів, що підтверджують причини його пропуску. 13 грудня 2022 року позивач направив на адресу суду заяву на виконання ухвали про залишення позовної заяви без руху, в якій він зазначив, що строк звернення до суду ним не пропущений, оскільки відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» перерахунок пенсії, не проведений з вини органів Пенсійного фонду України або державних органів, які видають довідки для перерахунку пенсії, провадиться з дати виникнення права на нього без обмеження строком. Застосовані судом висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 31.03.2021 року у справі №240/12017/19, прийняті за інших фактичних обставин, ніж у даній справі, з урахуванням іншої нормативної бази, що не дозволяє аналогічно застосувати ті ж самі положення законодавства та правові позиції у справі №380/16795/22. Також покликається на правові позиції Верховного Суду, викладені у постанові від 15 лютого 2018 року у справі №820/6514/17, від 27 травня 2021 року у справі №442/5891/17, від 29 вересня 2021 року у справі № 766/12325/16-а, в яких Верховний Суд виснував, що Кодекс адміністративного судочинства України є загальним законом, яким врегульовані строки звернення до адміністративного суду, натомість спеціальним законом, яким врегульовано правовідносини щодо пенсійного забезпечення осіб, звільнених з військової служби та строки перерахунку пенсій є Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Щодо сплати судового збору вказав, що оплата судовим збором позовної вимоги щодо видачі кожної з довідок не є правильною, оскільки такі вимоги поєднані одним матеріально-правовим змістом, що випливає із права позивача, як особи з числа військовослужбовців, на перерахунок пенсії з урахуванням оновлених даних про розмір посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням. На підставі пунктів 1, 9 частини 4 статті 169 КАС України Львівський окружний адміністративний суд 19 грудня 2022 року повернув позивачеві позовну заяву у зв`язку з неусуненням недоліків у встановлений судом строк, а саме, неоплатою судовим збором у належному розмірі та пропуском строку звернення до суду через неповажність зазначених позивачем підстав для його поновлення. Як вбачається із змісту оскаржуваної ухвали, свої висновки суд першої інстанції обґрунтовував тим, що позивачем у встановлений судом строк не усунуто недоліки позовної заяви, а саме, не оплачено позов судовим збором у належному розмірі, та не наведено поважних причин пропуску строку звернення до суду. Судом зазначено, що згідно п.4 Постанови № 704 грошове забезпечення військовослужбовців повинно змінюватись щороку з 1 січня календарного року у зв`язку із зміною прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Відтак, позивач повинен був дізнатися про порушення свого права на перерахунок пенсії, в тому числі і відсутності сформованої довідки, як складової в алгоритмі згаданого перерахунку, 1 січня відповідного року. Оскільки позивач звернувся до суду про видачу довідок за 2020-2022 роки лише у листопаді 2022 року, то строк пропустив. Не погодившись із ухвалою суду першої інстанції, [PERSON] подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції не врахував правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 15 травня 2019 року у справі №717/2052/16-ц, згідно з якими під позовною вимогою немайнового характеру розуміється передбачена законом вимога про вчинення чи утримання від вчинення певних дій, яка характеризується наявністю чітко сформульованої вимоги до визначеного суб`єкта, при цьому предмети спору та їх кількість не мають процесуального значення. Також вказує, що суд першої інстанції не врахував відмінність спірних правовідносин у даній справі та у справі №240/12017/19 (постанова Верховного Суду від 31.03.2021), що свідчить про помилкове застосування судом першої інстанції цієї правової позиції. Крім того, покликається на висновки Верховного Суду, які наведені у постанові від 15 лютого 2018 року у справі №820/6514/17, де зазначено, що право позивача на здійснення перерахунку пенсії у силу вимог ч.3 ст.51 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» є абсолютним та не може бути обмеженим будь-яким строком. Відповідач правом на подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів при наданні оцінки законності та обгрунтованості ухвали про повернення позову виходить з наступного. Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Згідно з частиною першою статті 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи: 1) подана позовна заява особою, яка має адміністративну процесуальну дієздатність; 2) має представник належні повноваження (якщо позовну заяву подано представником); 3) відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу; 4) належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності; 5) позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними); 6) немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини першої статті 169 КАС України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, установлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів із дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. Згідно із п. 9 ч. 4 ст. 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, у випадках, передбачених ч. 2 ст.123 цього Кодексу. Частиною другою статті 123 КАС України передбачено, якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву. Аналіз наведених норм вказує на чітку послідовність дій суду під час з`ясування поважності причин пропуску строку звернення до суду до відкриття провадження у справі. При цьому, принциповим моментом в такому порядку є забезпечення можливості позивачу належним чином обґрунтувати причини пропуску строку, передбаченого ст.122 КАС України. Для цього законодавцем передбачено обов`язкове винесення судом ухвали про залишення позову без руху і надання можливості вказати відповідні підстави для поновлення строку. Як вбачається, у даній справі суд надав можливість позивачеві навести причини пропуску строку, про що винесена ухвала про залишення позовної заяви без руху. Частина перша статті 118 КАС України визначає, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом. Відповідно до частин першої та другої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Рішенням Конституційного Суду України №17-рп/2011 від 13.12.2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати можливість звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя. Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі, і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними. Такі висновки сформульовані Верховним Судом у справі №240/12017/19. Крім того, у цій постанові Верховний Суд наголосив на тому, що встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Отже, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Відтак, для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. При цьому поняття «повинен був дізнатися» необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21.02.2020 №340/1019/19). Отже, позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів. Оскільки початок шестимісячного строку визначено альтернативно - це день, коли особа або дізналася, або повинна була дізнатися про порушення свого права, при визначенні початку цього строку суд має з`ясувати момент, коли особа фактично дізналася або мала реальну можливість дізнатися про наявність відповідного порушення (рішення, дії, бездіяльності), а не коли вона з`ясувала для себе, що певні рішення, дії чи бездіяльність стосовно неї є порушенням. Як наголосила судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у постанові від 31.03.21 у справі № 240/12017/19, пенсія є щомісячним періодичним платежем, а тому, в будь-якому разі, її розмір відомий особі, яка її отримує. Така особа має реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації про рішення, на підставі якого було здійснено призначення пенсії чи був здійснений її перерахунок, з яких складових вона складається, як обрахована та на підставі яких нормативно-правових актів був здійснений саме такий її розрахунок чи розрахунок її складових. Аналізуючи вищенаведене можна дійти висновку, що з дня отримання пенсійної виплати особою, якій призначена пенсія, вона вважається такою, що повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів. Винятком з цього правила є випадок, коли така особа без зайвих зволікань, в розумний строк після отримання пенсійної виплати, демонструючи свою необізнаність щодо видів та розміру складових призначеної (перерахованої) їй пенсії звернулась до пенсійного органу із заявою про надання їй відповідної інформації. В такому випадку особа вважається такою, що дізналась про порушення її прав при отриманні від пенсійного органу відповіді на подану нею заяву. Судом апеляційної інстанції встановлено, що предметом спору є визнання протиправними дій Адміністрації Державної прикордонної служби України щодо відмови у видачі відповідних довідок та їх скеруванні до належного пенсійного органу. Позивач покликається на те, що грошове забезпечення військовослужбовців повинно змінюватись щороку з 01 січня відповідного календарного року у зв`язку зі зміною прожиткового мінімуму для працездатних осіб, зокрема, у спірних правовідносинах - з 01 січня 2020 року, з 01 січня 2021 року та з 01 січня 2022 року відповідно. Суд апеляційної інстанції зазначає, що прожитковий мінімум для працездатних осіб встановлювався Законом України № 294-IX, «Про Державний бюджет України на 2020 рік», Законом України № 1082-IX «Про Державний бюджет України на 2021 рік» та Законом України № 1928-IX «Про Державний бюджет України на 2022 рік». Вказані Закони набрали чинності з 1 січня 2020 року, з 1 січня 2021 року та з 1 січня 2022 року відповідно. Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач повинен був дізнався про порушення свого права на перерахунок пенсії з дня отримання позивачем першої пенсійної виплати після 01.01.2020, 01.01.2021 та 01.01.2022 відповідно. За встановлених обставин, в контексті наведених вимог законодавства, яким врегульовані розглядувані правовідносини та практики Верховного Суду, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивач достовірно міг дізнатися про порушення своїх прав після 01.01.2020, 01.01.2021 та 01.01.2022, але до відповідача з вимогою про видачу довідок про розмір грошового забезпечення станом на 01.01.2020, 01.01.2021, 01.01.2022 звернувся тільки 28 вересня 2022 року, а до суду 22 листопада 2022 року. Поважних підстав для пропуску звернення до суду позивачем не зазначено і апеляційним судом не встановлено. Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта про незастосування строку звернення до суду у даній категорії справ відповідно до ст. 51 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», оскільки цією нормою не встановлюється строк звернення до суду, а зазначається про обов`язок органів Пенсійного фонду України здійснювати перерахунок пенсії без обмеження будь-яким строком. Така інтерпретація позивачем цієї норми є помилковою. Щодо доводів апелянта про помилкове застосування судом першої інстанції правової позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові від 31.03.2021 у справі 240/12017/19 та його покликань на практику Верховного Суду, наведену у постановах від 02.08.2022 року у справі №440/6017/21; від 31.08.2022 року у справі №120/8603/21-а; від 12.09.2022 року у справі №500/1813/21, то суд апеляційної інстанції зазначає, що реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності відповідача, формування судової практики і таке інше. Нереалізація цього права зумовлена власною пасивною поведінкою позивача. Вказане відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 380/14933/22. Зазначена позиція, яка викладена у постановах Верховного Суду, згідно приписів частини 5 статті 242 КАС України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховується апеляційним судом під час вирішення даного спору. З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивач пропустив строк звернення до суду, не навівши при цьому поважних та об`єктивних причин пропуску вказаного строку, що є підставою для повернення позовної заяви відповідно до частини другої статті 123 КАС України та п. 9 ч. 4 ст. 169 КАС України. Отже, в цій частині ухвала суду першої інстанції відповідає вимогам закону. Разом з тим, колегія суддів апеляційного суду не погоджується з підставою повернення позовної заяви, передбаченою п. 1 ч. 4 ст. 169 КАС України і зазначає, що суд першої інстанції, при винесенні ухвали про залишення без руху позовної заяви неправильно визначив розмір судового збору, оскільки вимога про визнання протиправним акта, дії чи бездіяльності як передумова для застосування інших способів захисту порушеного права як наслідків протиправності акта, дій чи бездіяльності, в даному випадку, визнання протиправними дій відповідача щодо відмови у підготовці та наданні до пенсійного органу довідок про розмір грошового забезпечення як передумова для зобов`язання видачі таких довідок, є однією немайновою вимогою, а тому позивачем правильно оплачений позов судовим збором у розмірі 992,40 грн як за одну немайнову вимогу (0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01 січня 2022 року). У зв`язку з цим ухвала суду першої інстанції в частині повернення позову на підставі п. 1 ч. 4 ст 169 КАС України підлягає зміні шляхом виключення з її мотивувальної частини висновків щодо недотримання позивачем вимог ухвали про залишення позову без руху щодо сплати судового збору. За наведених обставин, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги лише частково спростовують висновки суду першої інстанції, але у зв`язку з обгрунтуванням ухвали про повернення позову п. 9 ч. 4 ст. 169 КАС України та її законністю в цій частині, відповідно до статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України ухвалу суду слід змінити.

Результат розгляду: partial