Рішення адміністративного суду від 2022-04-01 00:00:00+03

01 липня 2021 року [PERSON] звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив стягнути з Офісу Генерального прокурора на його користь середній заробіток за час затримки виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2020 року у справі №813/7874/14 у сумі 350 346 грн. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 380/10648/21, ухваленим за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, вказаний позов було задоволено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив із того, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2020 року у справі №813/7874/14 було скасовано наказ Генерального прокурора України № 2501-ц від 23 жовтня 2014 року про звільнення [PERSON] з посади начальника Управління захисту прав і свобод громадян та інтересів держави Головного управління захисту прав і свобод громадян, інтересів держави, нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією Генеральної прокуратури України та поновлено позивача на вказаній посаді з 24 жовтня 2014 року. Вказане судове рішення у частині поновлення [PERSON] на посаді судом було допущено до негайного виконання, однак фактично виконане Офісом Генерального прокурора лише 14 травня 2021 року. За період затримки виконання рішення суду з 06 жовтня 2020 року по 13 травня 2021 року відповідач має виплатити позивачу середній заробіток за час затримки виконання рішення суду у сумі 350 346 грн. У апеляційному порядку рішення суду першої інстанції оскаржено Офісом Генерального прокурора, який у своїй скарзі просив таке скасувати і у задоволенні позову [PERSON] відмовити у повному обсязі. На обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що 21 квітня 2020 року до Офісу Генерального прокурора надійшла постанова державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 13 квітня 2021 року про відкриття виконавчого провадження № 64933722 щодо поновлення [PERSON] на посаді начальника Управління захисту прав і свобод громадян та інтересів держави Головного управління захисту прав і свобод громадян, інтересів держави, нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією Генеральної прокуратури України з 24 жовтня 2014 року. Водночас, згідно з даними Єдиного реєстру адвокатів України позивачем 15 жовтня 2015 року було отримано свідоцтво за № 000271 на право зайняття адвокатською діяльністю і станом на набрання законної сили 10 лютого 2021 року рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2020 року дані щодо зупинення адвокатської діяльності в реєстрі відсутні, а заняття позивачем посади прокурора несумісне із діяльністю адвоката. Право на зайняття адвокатською діяльністю було зупинене позивачем згідно з пунктом 1 частини 1 статті 31 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» лише з 14 травня 2021 року на підставі його заяви. Відтак, наказом Генерального прокурора від 14 травня 2021 року № 556 [PERSON] поновлено на згаданій посаді з 24 жовтня 2014 року та не допущено порушень вимог статті 236 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП). Тому підстави для виплати позивачу середнього заробітку у зв`язку з несвоєчасним виконанням судового рішення про поновлення на посаді відсутні. Окрім того, на думку скаржника, суд першої інстанції помилково застосував розмір середньоденного заробітку [PERSON] у сумі 2335, 64 грн. Оскільки позивач з 24 жовтня 2014 року по 14 травня 2021 року не перебував у трудових відносинах з Генеральною прокуратурою України (Офісом Генерального прокурора), то для розрахунку середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду слід застосовувати розмір середньоденної заробітної плати у 830,45 грн і сума середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу за затримку виконання рішення суду становила би 124 567,50 грн. У відзиві на апеляційну скаргу [PERSON] підтримав доводи, викладені у оскаржуваному судовому рішенні, заперечив обґрунтованість апеляційних вимог та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження. Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення вимог скаржника, виходячи із такого. Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2020 року у справі №813/7874/14 скасовано наказ Генерального прокурора України №2501-ц від 23 жовтня 2014 року про звільнення [PERSON] з посади начальника Управління захисту прав і свобод громадян та інтересів держави Головного управління захисту прав і свобод громадян, інтересів держави, нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією Генеральної прокуратури України та поновлено його на займаній посаді з 24 жовтня 2014 року. У частині поновлення [PERSON] на посаді суд допустив негайне виконання судового рішення. При цьому вказане рішення суду у частині поновлення позивача на посаді було виконане лише 14 травня 2021 року шляхом прийняття наказу Генерального прокурора України №556ц від 14 травня 2021 року. При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого. Відповідно до частини 1 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників. Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. На підставі аналізу матеріалів справи та позицій сторін, викладених у заявах по суті справи, апеляційний суд дійшов висновку, що на стадії апеляційного перегляду учасниками справи визнається факт затримки негайного виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду у справі №813/7874/14 від 05 жовтня 2020 року у частині поновлення [PERSON] на посаді у період з 06 жовтня 2020 року по 13 травня 2021 року. При цьому спірними залишаються причини несвоєчасного виконання зазначеного судового рішення, а також визначений судом першої інстанції розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню на користь позивача з відповідача, за вказаний період. Відповідно до приписів частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частиною 1 статті 1291 Конституції України встановлено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Згідно із приписами частини 1 статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України (частина 2 статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України). За правилами пункту 3 частини 1 статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби. Приписами статті 236 КЗпП встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Частиною 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Європейський суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), у пункті 43 рішення у справі «Шмалько проти України» (заява № 60750/00) вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду. У пункті 46 рішення від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (Заява № 40450/04) ЄСПЛ зазначив, що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання (див. рішення у справі «Метаксас проти Греції» (Metaxas v. Greece), № 8415/02, п. 19, від 27 травня 2004 року; та у справі «Лізанец проти України» (Lizanets v. Ukraine), № 6725/03, п. 43, від 31 травня 2007 року). У таких справах відповідний державний орган, який було належним чином поінформовано про таке судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання. Окрім того, у пункті 51 того ж рішення ЄСПЛ зазначив, що право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (див. рішення у справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece), від 19 березня 1997 року, п. 40, Reports of Judgments and Decisions 1997-II). Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок (див. рішення у справі «Іммобільяре Саффі" проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy), [GC], N 22774/93, п. 66, ECHR 1999-V). З огляду на викладене апеляційний суд вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що оскільки рішення Львівського окружного адміністративного суду у справі №813/7874/14 від 05 жовтня 2020 року у частині поновлення [PERSON] на посаді начальника Управління захисту прав і свобод громадян та інтересів держави Головного управління захисту прав і свобод громадян, інтересів держави, нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією Генеральної прокуратури України було допущено до негайного виконання, то у період з 06 жовтня 2020 року по 13 травня 2021 року відповідачем було допущено протиправну затримку із виданням відповідного наказу на його виконання. При цьому апеляційний суд відхиляє посилання скаржника на приписи частини 2 статті 18 Закону України «Про прокуратуру», статті 7 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», пункт 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про запобігання корупції» про неможливість поновлення позивача на посаді через наявність законодавчих вимог щодо несумісності, оскільки такі стосуються можливості його перебування на посаді прокурора, однак не перешкоджали виконанню рішення суду про поновлення [PERSON] на відповідній посаді з подальшим наданням йому можливості врегулювання обставин несумісності або звільненням із вказаної посади у встановленому законом порядку. Разом із тим, апеляційний суд погоджується із доводами Офісу генерального прокурора про те, що виходячи із приписів частини 3 пункту 2 розділу II Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1992 року № 100 (далі - Порядок № 100), у спірному випадку середній розмір заробітної плати слід обчислювати виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, у якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, оскільки вказаний Порядок не містить приписів щодо можливості розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу з урахуванням майбутнього підвищення заробітної плати за відповідною посадою, з якої було звільнено працівника. Відтак, оскільки підвищення посадового окладу відбулося після звільнення [PERSON] наказом Генерального прокурора України № 2501-ц від 23 жовтня 2014 року, то розрахунок середньоденної заробітної плати слід обчислювати з урахуванням виплат за попередні два місяці роботи. Так як [PERSON] з 24 жовтня 2014 року по 14 травня 2021 року не проходив службу в органах прокуратури, а заробітну плату, що передувала звільненню, отримував у серпні-вересні 2014 року, то для розрахунку середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду слід застосовувати розмір середньоденної заробітної плати у сумі 830,45 грн, який встановлено Львівським окружним адміністративним судом у рішенні від 05 жовтня 2020 року у справі № 813/7874/14 на підставі довідки Офісу Генерального прокурора від 14 квітня 2020 року № 21-630зп. Оскільки загальна кількість робочих днів у період з 06 жовтня 2020 року по 13 травня 2021 становила 150 робочих днів, що сторонами не заперечується, то на користь [PERSON] слід стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі у сумі (830,45 х 150) = 124 567,50 грн . Приписами частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Підсумовуючи наведене, на переконання апеляційного суду, при вирішенні публічно-правового спору, що розглядається, у частині визначення розміру середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення позивача на посаді суд першої інстанції допустив невідповідність висновків, викладених у своєму рішенні, обставинам справи. Відтак, рішення суду першої інстанції слід скасувати та задовольнити позов [PERSON] частково. На підставі приписів частин 1 та 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, Закону України «Про судовий збір» та Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» суд апеляційної інстанції вважає за необхідне стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Офісу Генерального прокурора на користь [PERSON] сплачений при зверненні до суду першої інстанції судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі (124 567,50 х 1%) = 1245,67 грн.

Результат розгляду: partial