Рішення адміністративного суду від 2023-07-27 00:00:00+03

І. Історія справи 1. У липні 2019 року громадянка Ісламської Республіки Афганістан [PERSON] звернулася до суду з позовом у своїх інтересах та в інтересах своїх неповнолітніх дітей: [PERSON] , [PERSON], [PERSON] , у якому просила: - визнати протиправним та скасувати наказ Управління ДМС України в Київській області від 29 грудня 2018 року №566 про відмову [PERSON] в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; - визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 27 травня 2019 року №82-19 про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; - зобов`язати Державну міграційну службу України розглянути заяву громадянки Ісламської Республіки Афганістан [PERSON] про визнання її та її неповнолітніх дітей біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, відповідно до вимог податкового законодавства. 2. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивачка зазначила, що оскаржуване рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, що потребує додаткового захисту є протиправним, оскільки відповідачем не враховані об`єктивні причини побоювання позивача за своє життя та здоров`я своїх дітей, а також переслідувань через діяльність позивача. Указала, що влада Афганістану не здатна забезпечити захист позивачу від переслідувань та убезпечити від систематичного порушення прав людини по всій країні. Короткий зміст судових рішень першої та апеляційної інстанцій 3. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 квітня 2020 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 серпня 2020 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено. 4. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суди установили, що зі слів позивача вона ніколи не переслідувалася за ознаками раси, національності, віросповідання, громадянства або наявності певних політичних поглядів. Під час проведення бесіди позивач не змогла чітко обґрунтувати, яка небезпека може очікувати її та доньок у випадку повернення до країни громадянської належності. 5. Суди урахували складну ситуацію, яка спостерігається на території Афганістану, що є загальновідомим фактом, підтвердженим міжнародним товариством, однак зазначили, що це не є автоматичною підставою для надання особі статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. 6. Суди попередніх інстанцій установили, що підставою для прийняття наказу про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стала очевидна необґрунтованість заяви, а саме - відсутність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань та недоведеності загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. 7. У зв`язку з розглядом скарги [PERSON] головний спеціаліст відділу про роботі з шукачами захисту ДМС України підготував висновок від 27 травня 2019 року, у якому зазначив, що з великою вірогідністю можна стверджувати, що заявниця працювала у міжнародній організації. Разом з тим, суди дійшли висновку про те, що територіальний орган ДМС вірно оцінив саме факт відсутності ризиків для заявниці стати об`єктом переслідувань чи серйозної шкоди у разі повернення до Афганістану, що у цьому випадку є основоположним. 8. Дослідивши висновок головного спеціаліста відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтерпретації Управління ДМС України в Київській області від 29 грудня 2018 року та висновок головного спеціаліста відділу про роботі з шукачами захисту ДМС України від 27 травня 2019 року, суди попередніх інстанцій вирішили, що відповідачами було забезпечено повний та всебічний аналіз усіх обставин, повідомлених [PERSON] під час розгляду її заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додатково захисту, а також об`єктивно оцінено потенційну загрозу для позивача та її неповнолітніх дітей з огляду на перебування Республіки Афганістан. 9. З огляду на викладене дійшли висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Короткий зміст вимог касаційної скарги 10. Не погоджуючись із прийнятими судовими рішеннями у жовтні 2020 року громадянка Ісламської Республіки Афганістан [PERSON] звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 квітня 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 серпня 2020 року та задовольнити позовні вимоги. 11. Як на підставу касаційного оскарження судових рішень у цій справі указує на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України. 12. Обґрунтовуючи посилання на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України указує на відсутність висновку Верховного Суду у правовідносинах стосовно наявності обґрунтованих побоювань переслідування позивача через належність її до соціальної групи - жінки, що приймають участь у громадському житті, а також побоювань за життя і безпеку щодо себе та своїх дітей через загальнопоширене насильство в Афганістані. 13. Крім того, скаржник зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме щодо незастосування судами при вирішенні спору наступних нормативних актів: Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу до Конвенції 1967 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, пунктів 43, 51 196 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, окремих положень Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», рішень Європейського суду з прав людини. 14. Посилаючись на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 24 січня 2020 року у справі №826/13636/17 зазначає, що заявник не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і не має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статус біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. 15. Указує, що судами не досліджено інформації про країну походження, проігноровано безліч інформації з загальновизнаних інформаційних ресурсів, зокрема зі звітів міжнародних організацій, доданих до позову. 16. Вважає, що підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від особи, яка шукає статусу біженця та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, зокрема, резолюцій Ради Безпеки ООН, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. 17. Зазначає, що позивачка, а також її діти належали до соціальної групи - жінки, що приймають участь у громадському житті, через що вони зазнавали побоїв та залякувань. Підтвердження вразливості цієї соціальної групи можна знайти шляхом пошуку інформації по країні походження, зокрема, у Керівництві УВКБ ООН з оцінки потреб у міжнародному захисту шукачів притулку з Афганістану від 30 серпня 2018 року. 18. Так, позивачка обґрунтувала свої побоювання переслідування за ознакою належності до соціальної групи та побоювання загрози її життю і безпеці через загальнопоширене насильство в ситуації внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини. 19. Звертає увагу на те, що рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймається за результатами попередньої перевірки, а тому таке рішення не є розглядом заяви по суті, а є лише підготовчим етапом, який потребує вчинення певних формальних дій та проведення загальної перевірки обґрунтувань заявника, тому наявність мінімальних сумнівів у тому, що хоча б один з доводів позивача може відповідати конвенційним ознакам, указує на необхідність продовження процедури та здійснення всебічної і повної перевірки. 20. Переконує, що заява позивачки не є зловживанням, позивачка не видає себе за іншу особу, вона звертається до міграційної служби вперше, заява не є очевидно необґрунтованою, оскільки документальні докази, зокрема, інформація по країні походження, а також доказ її роботи в міжнародному проекті, свідчать про обґрунтованість її побоювань переслідування за ознакою належності до соціальної групи та побоювань за життя і безпеку щодо себе та своїх дітей через загальнопоширене насильство в Афганістану. 21. З огляду на викладене вважає, що підстави відмовляти в оформленні документів відсутні. Позиція інших учасників справи 22. 07 грудня 2020 року від представника Державної міграційної служби України та Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області надійшов відзив на касаційну скаргу позивача, у якому він заперечив проти її задоволення, підтримав висновки судів попередніх інстанцій та просив залишити оскаржувані судові рішення без змін. Рух адміністративної справи в суді касаційної інстанції 23. 02 жовтня 2020 року до касаційного суду надійшла скарга громадянки Ісламської Республіки Афганістан [PERSON] . 24. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02 жовтня 2020 року для розгляду справи №640/13721/19 визначено колегію суддів у складі: головуючого судді - Жука А.В., суддів - Мартинюк Н.М., Мельник-Томенко Ж.М. 25. Ухвалою Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року касаційну скаргу позивачки залишено без руху з підстав пропуску строку на касаційне оскарження. 26. Ухвалою Верховного Суду від 23 листопада 2020 року поновлено строк на касаційне оскарження, відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою громадянки Ісламської Республіки Афганістан [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах своїх неповнолітніх дітей: [PERSON] , [PERSON], [PERSON] на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 квітня 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 серпня 2020 року у справі №640/13721/19 на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України, установлено строк для подання відзиву на касаційну скаргу. 27. Ухвалою Верховного Суду від 26 липня 2023 року адміністративну справу №640/13721/19 призначено до розгляду в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами. ІІ. Установлені судами фактичні обставини справи 28. Судами попередніх інстанцій установлено, що 06 грудня 2018 року [PERSON] звернулася до Управління Державної міграційної служби у Київській області із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 40-41). 29. Також 06 грудня 2018 року позивач заповнила анкету особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яка зареєстрована за №334 (а.с.42-43). 30. Із [PERSON] було проведено співбесіду, за підсумками якої складено протокол від 27 грудня 2018 року №2018 КV 0334 (а.с. 60-64). 31. Головний спеціаліст відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції 29 грудня 2018 року склав висновок про наявність підстав для відмови в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.65-69). 32. На підставі вказаного висновку прийняло наказ від 29 грудня 2018 року №566 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянці Ісламської Республіки Афганістан [PERSON] (а.с.70). 33. Про прийняте рішення позивача було проінформовано шляхом направлення повідомлення від 29 грудня 2018 року №221 (а.с.71). 34. Позивач звернулася до ДМС України зі скаргою від 18 січня 2019 року №ОП-С-55-19 на рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.72). 35. Рішенням ДМС України від 27 травня 2019 року №82-19 скаргу громадянки Ісламської Республіки Афганістан [PERSON] на рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту було відхилено (а.с.80). 36. Про прийняте рішення позивача було проінформовано шляхом направлення повідомлення від 04 червня 2019 року №158 (а.с.82). 37. Не погоджуючись із указаними рішеннями Управління ДМС України в Київській області та ДМС України, [PERSON] звернулася до суду з адміністративним позовом. ІІІ. Позиція Верховного Суду 38. Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. 39. Зі змісту ухвали Верховного Суду від 23 листопада 2020 року слідує, що провадження у цій справі відкрито на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України. 40. Переглянувши оскаржувані судові рішення у межах доводів та вимог касаційної скарги, на підставі установлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд зазначає таке. 41. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 42. Згідно з положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року (далі - Конвенція і Протокол, відповідно), поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань. 43. У пунктах 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (тут і далі - у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) закріплено, що біженцем визнається особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. 44. Особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань. 45. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 14 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті. 46. Згідно з частиною другою статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 47. У частинах першій, сьомій статті 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 48. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. 49. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 50. Відповідно до частини першої, другої, шостої та одинадцятої статті 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 51. Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником. 52. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону. 53. Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 54. Згідно з частиною шостою статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися. 55. У пункті 45 Керівництва УВКБ ООН визначено, що особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. 56. Пунктом 66 Керівництва УВКБ ООН передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. 57. Відповідно до Позиції УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. 58. Обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень. 59. Згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року №8043/04 (далі - Директива №8043/04) заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри. 60. Системний аналіз викладених правових норм дозволяє стверджувати, що законодавством регламентовано чітку та послідовну процедуру вирішення питання щодо надання іноземцю статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. 61. Зазначена процедура розпочинається зі звернення зацікавленої особи до компетентного органу ДМС з відповідною заявою та прийняття таким органом рішення щодо оформлення документів для вирішення вимог заявника. Тобто, це є лише підготовчим (попереднім) етапом процедури розгляду питання щодо надання іноземцю статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, наступним за яким є етап прийняття конкретного рішення про надання особі відповідного статусу або про відмову в його наданні. 62. Суд зазначає, що відмова в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на попередній стадії приймається виключно в тому випадку, якщо заява є очевидно необґрунтованою, тобто у якій взагалі відсутні посилання на існування у заявника побоювань стати жертвою переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, і які можуть бути оцінені як підстави для визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також у випадку, коли заявник видає себе за іншу особу, або повторно звертається із аналогічною заявою вже після того, як йому вже було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 63. Водночас слід ураховувати, що оцінка обґрунтованості та реальності наведених заявником побоювань стати жертвою переслідувань в країні своєї громадянської належності, повинна здійснюватися міграційними органами вже на стадії після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Подібну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 17 грудня 2020 року у справі №420/3258/19. 64. Аналізуючи підстави, з яких позивачці було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо надання їй захисту в Україні, Суд зазначає таке. 65. Так, з викладених правових норм вбачається, що особа яка бажає набути статус біженця або особа, що потребує додаткового захисту, повинна довести перед органами Державної міграційної служби обґрунтованість своїх побоювань стати жертвою переслідувань у разі повернення до країни громадянського походження. Разом з тим, слід враховувати, що така особа може і не мати прямих доказів того, що їй загрожує небезпека, однак, це не є достатньою і необхідною правовою підставою для відмови у задоволенні її вимог. 66. При цьому, обґрунтованість таких «побоювань» особи є оціночним поняттям, яке в кожному конкретному випадку повинно визначатися з урахуванням суб`єктивної і об`єктивної сторони. 67. Суб`єктивна сторона залежить від психологічної оцінки ситуації самою особою, а об`єктивна - від наявності фактичних доказів того, що побоювання особи є реальними. Одним з таких доказів слід вважати інформацію про ситуацію в країні походження особи. 68. При цьому, такі докази можуть бути отримані як від самої особи, що звертається за захистом, так і з засобів масової інформації, звітів ООН, Міністерства закордонних справ, повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій й тощо. 69. Також слід зазначити, що свідчення особи, яка бажає отримати статус біженця, і докази, що їх підтверджують відносно загрози переслідування, повинні задовольняти тому, що є прийнятним вважати «можливим у розумних межах» або правдоподібним, тобто заявник не повинен обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати лише вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця. 70. Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідач, визначаючи звернення позивачки за захистом очевидно необґрунтованим, не здійснив повної та всебічної перевірки та аналізу інформації у країні її громадянської належності (Ісламській Республіці Афганістан), не провів співставлення такої інформації з розповіддю і доводами позивачки щодо приналежності її до певної соціальної групи, як суб`єктивної і об`єктивної сторін її побоювань, згідно з вимогами Директиви №8043/04. 71. Верховний Суд наголошує на тому, що вирішення питання щодо можливості оформлення документів іноземця для наступного розгляду його справи та прийняття відповідного рішення з приводу надання/відмови в наданні захисту є лише підготовчим етапом, який потребує вчинення певних формальних дій та проведення загальної перевірки обґрунтувань заявника, тому наявність мінімальних сумнівів у тому, що хоча б один з його доводів може відповідати конвенційним ознакам, вказує на необхідність продовження процедури та здійснення всебічної та повної перевірки. 72. Разом з тим, Суд зазначає, що у відповідності до змісту Позиції УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, Директиви №8043/04 та Керівництва УВКБ ООН, термін «побоювання» означає, що особа не обов`язково постраждала від дій, які змусили її покинути країну, а може бути припущенням, яке має об`єктивні підстави, але перевірити його без ризику для життя чи особистої свободи людини майже неможливо. Тому, на підставі принципу гуманізму, який закладено, перш за все в основу Конвенції про статус біженців 1951 року, вислів «побоювання стати жертвою переслідувань» слід тлумачити широко, тобто на користь того, хто звернувся за наданням статусу біженця. 73. З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржувані позивачкою наказ Управління ДМС України в Київській області від 29 грудня 2018 року №107 та рішення Державної міграційної служби України від 27 травня 2019 року №82-19 є необґрунтованими та передчасними, що зумовлює їх протиправність та необхідність скасування. 74. Водночас, переглядаючи судові рішення у цій справі Суд не може не врахувати поточну ситуацію в Україні. 75. Так, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому продовжувався відповідними Указами Президента України та триває і досі. 76. З огляду на викладене Суд вважає, що належним способом захисту порушеного права позивачки є зобов`язання Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області вирішити питання про прийняття заяви [PERSON] про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та урахувати наявність інтересу заявника для набуття цього статусу, що з урахуванням введення воєнного стану на території України, на сьогодні може бути не актуальним. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 77. Суд наголошує, що за правилами статті 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. 78. Відповідно до частини першої та третьої статті 351 КАС України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. 79. Розглянувши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, проаналізувавши правильність застосування судами норм матеріального права, Верховний Суд вважає, що фактичні обставини справи судами першої та апеляційної інстанцій встановлено правильно, але неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до ухвалення незаконних судових рішень, а тому Верховний Суд вважає необхідним судові рішення скасувати та задовольнити адміністративний позов у повному обсязі. Висновки щодо розподілу судових витрат 80. Оскільки позивачка відповідно до Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, розподіл судових витрат не здійснюється.

Результат розгляду: partial