Рішення адміністративного суду від 2022-06-09 00:00:00+03

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ Короткий зміст позовних вимог У листопаді 2020 року [PERSON] пред`явила позов до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області, в якому просила суд: - визнати протиправними дії відповідача щодо нарахування і виплати позивачці суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року до 28 серпня 2020 року (за виключенням днів відпустки) із застосуванням обмеження нарахування 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року; - зобов`язати відповідача провести нарахування і виплату суддівської винагороди позивачу на підставі частин другої, третьої статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», виходячи з базового розміру посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті за період з 18 квітня 2020 року до 28 серпня 2020 року (за виключенням днів відпустки); - звернути до негайного виконання рішення в межах суми стягнення суддівської винагороди за один місяць та зобов`язати відповідача подати у десятиденний строк звіт про виконання судового рішення. В обґрунтування позовних вимог позивачка вказувала на те, що працювала на посаді судді Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області у спірний період, проте, суддівську винагороду за період з 18 квітня до 28 серпня 2020 року їй нараховано і виплачено на підставі статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», а не статті 130 Конституції України та статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», що призвело до зменшення її розміру і, відповідно, порушення її прав та гарантій. Вважаючи своє право на отримання суддівської винагороди у повному обсязі порушеним, позивачка звернулася до суду за його захистом. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 14 травня 2021 року, яке залишено без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 5 жовтня 2021 року, позов задоволено частково: - визнано протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області щодо виплати судді Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області [PERSON] суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року до 27 серпня 2020 року включно із застосуванням обмежень, передбачених статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»; - стягнуто з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області на користь судді Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області [PERSON] нараховану, але не виплачену суддівську винагороду, за період з квітня 2020 року до серпня 2020 року в розмірі: 163 569,30 грн (сто шістдесят три тисячі п`ятсот шістдесят дев`ять гривень 30 коп) з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті; - рішення суду допущено до негайного виконання в частині стягнення з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області на користь судді Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області [PERSON] нарахованої, але не виплаченої суддівської винагороди в межах суми стягнення за один місяць в розмірі: 32 713,86 грн (тридцять дві тисячі сімсот тринадцять гривень 86 коп). У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій виходили з того, що при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди відповідач мав керуватися виключно Законом України «Про судоустрій та статус суддів», при цьому застосування статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» прямо суперечить статті 130 Конституції України. До того ж, рішенням Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року у справі №10-р/2020 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення частин першої, третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14 листопада 2019 року №294-ІХ зі змінами, абзацу дев`ятого пункту 2 розділу ІІ Прикінцеві положення Закону України «Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020 року №553-ІХ. Не погоджуючись із судовими рішеннями судів попередніх інстанцій, Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області звернулось до Верховного Суду з касаційною скаргою на них. Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзивів У листопаді 2021 року Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просило скасувати рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 14 травня 2021 року і постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 5 жовтня 2021 року, а справу направити на новий розгляд. В обґрунтування вимог касаційної скарги Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області зазначило, що вважає помилковим висновок судів попередніх інстанцій про те, що до спірних правовідносин належить застосовувати рішення Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року у справі №10-р/2020, з огляду на відсутність у останнього ретроактивної дії. До того ж, скаржник наполягає на неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 3 березня 2021 року у справі №340/1916/20 щодо необхідності застосування до спірних правовідносин положень бюджетного законодавства, а також у постановах від 29 липня 2021 року у справі №340/1727/20, від 28 липня 2021 року у справі №340/1901/20, від 28 липня 2021 року у справі №160/6740/20 щодо необхідності виконання судових рішень за відповідною бюджетною програмою шляхом безспірного списання ДКС України коштів. Також скаржник звертав увагу на порушення судами норм процесуального права, яке полягало у тому, що висновки суду першої інстанції не відповідають дійсним обставинам справи в частині ненадання скаржником суду доказів на підтвердження неможливості виплати [PERSON] суддівської винагороди у спірний період в розмірі, встановленому статтею 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». До того ж, скаржник звертає увагу на ненадання мотиваційної оцінки таким доводам апелянта при перегляді рішення окружного суду в апеляційному порядку. Верховний Суд ухвалою від 12 січня 2022 року відкрив касаційне провадження на підставі пунктів 1 і 4 частини четвертої статті 328 КАС України. [PERSON] свого відзиву на касаційну скаргу не надала, копію ухвали Верховного Суду про відкриття касаційного провадження отримала 24 січня 2022 року. У відзиві на касаційну скаргу третя особа виклала свої міркування щодо спірних правовідносин. Зазначила, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку щодо можливості виплати позивачці суддівської винагороди у повній мірі у межах спірного періоду. ІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ Встановлені у рішенні суду першої інстанції Постановою Верховної Ради України «Про обрання суддів» від 22 травня 2008 року №298-VI [PERSON] обрано на посаду судді місцевого Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області безстроково. У період з 18 квітня 2020 року до 27 серпня 2020 року включно позивачці виплачувалась суддівська винагорода в обмеженому розмірі відповідно до статті 29 Закону №294-IX (зі змінами, внесеними Законом №553-IX) - у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. Так, відповідно до Довідки про нараховану та фактично виплачену суддівську винагороду за період з 1 січня 2020 року до 31 серпня 2020 року судді Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області Урупі І.В. (від 3 листопада 2020 року №08-02/1259) сума обмеження відповідно до статті 29 Закону №294-IX (зі змінами, внесеними Законом №553-IX) за період з 18 квітня 2020 року до 28 серпня 2020 року становить: 163 569,30 грн. Сума обмеження за період з 28 серпня 2020 року до 31 серпня 2020 року відновлена при перерахунку суддівської винагороди у вересні 2020 року. Відновлення виплати суддівської винагороди без обмеження відбулось з 28 серпня 2020 року у зв`язку з тим, що рішенням Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року №10-/2020 у справі №1-14/2020(230/20) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення: - частин першої, третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14 листопада 2019 року № 294-ІХ зі змінами; - абзацу дев`ятого пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020 року № 553-ІХ. Встановлені у постанові суду апеляційної інстанції Наказом Голови Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 13 липня 2012 року №57-особовий склад [PERSON] , призначену Указом Президента України «Про призначення суддів» від 24 квітня 2012 року №286/2012 на посаду судді Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя строком на 5 років, зараховано до складу Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя. Наказом голови Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 8 липня 2019 року №15-ос «Про встановлення доплати за вислугу років судді [PERSON] » позивачу встановлено з 13 липня 2019 року щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 30% посадового окладу як такому, стаж роботи якого становить більше 10 років. Судом встановлено, що за період з 18 квітня 2020 року до 27 серпня 2020 року включно позивачу виплачувалась суддівська винагорода в обмеженому розмірі відповідно до статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (зі змінами, внесеними Законом №553-IX) - у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. Так, відповідно до Довідки від 19 жовтня 2020 року №08-02/3176 загальний розмір суддівської винагороди судді Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя Гашук К.В., який було обмежено на підставі статті 29 Закону №294-IX за період з 18 квітня 2020 року до 28 серпня 2020 року становить: 185 699,98 грн. У вересні 2020 року проведено перерахунок суддівської винагороди за період з 28 серпня 2020 року до 31 серпня 2020 року без застосування обмеження. Також судом встановлено, що відновлення виплати суддівської винагороди без обмеження відбулось з 28 серпня 2020 року у зв`язку з тим, що рішенням Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року №10-/2020 у справі №1-14/2020(230/20) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення: - частин першої, третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14 листопада 2019 року №294-ІХ зі змінами; - абзацу дев`ятого пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020 року №553-ІХ. ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВА Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Відповідно до статті 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій. У преамбулі Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року №1402-VIII (далі - «Закон») зазначено, що цей Закон визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд. За частинами першою, другою статті 4 Закону судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом. Зміни до цього Закону можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Відповідно до частини першої статті 135 Закону суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. За частиною другою статті 135 Закону суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці. Відповідно до частини третьої статті 135 Закону (яка згідно з Рішенням Конституційного Суду України № 4-р/2020 від 11 березня 2020 року діє в редакції Закону №1774-VIII) базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 3) судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року 18 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020 року № 553-ІХ (далі - «Закон №553-ІХ»), згідно з пунктом 10 розділу І якого Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14 листопада 2019 року № 294-IX (далі - «Закон №294-IX») доповнено, зокрема, статтею 29 такого змісту (тут мова йде про редакцію Закону №294-IX, яка діяла до ухвалення Рішення Конституційного Суду України №10-р/2020 від 28 серпня 2020 року): «установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки (частина перша). Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України (частина друга). Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті)» (частина третя). Конституційний Суд України Рішенням від 28 серпня 2020 року №10-р/2020 визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення частин першої, третьої статті 29 Закону №294-IX зі змінами; абзацу дев`ятого пункту 2 розділу II «Прикінцеві положення» Закону №553-IX. За текстом цього Рішення, указані положення Закону №294-IX і Закону №553-IX, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. IV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 КАС України). Верховним Судом ухвалою від 12 січня 2022 року було відкрито касаційне провадження за скаргою Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області на підставі пунктів 1 і 4 частини четвертої статті 328 КАС України. Відповідно до пунктів 1 і 4 частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: - якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; - якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу. Проаналізувавши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов наступних висновків. Критерії оцінки правомірності оскаржуваних рішень визначаються статтею 242 КАС України, відповідно до якої рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. З огляду на приписи зазначеної норми процесуального закону, обґрунтованим визнається судове рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для справи чи для вирішення певного процесуального питання, висновки суду про встановлені обставини є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються належними і допустимими доказами, а рішення ухвалено із суворим дотриманням норм процесуального права. Відповідно до положень статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Стаття 244 КАС України передбачає, що під час ухвалення рішення суд вирішує: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин; 4) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 5) як розподілити між сторонами судові витрати; 6) чи є підстави допустити негайне виконання рішення; 7) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. У мотивувальній частині рішення зазначаються: 1) обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; 2) докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення; 3) мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову; 4) чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду, та мотиви такого висновку; 5) норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування; 6) норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування; 7) мотиви, з яких у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень суд, відмовляючи у позові, дійшов висновку, що оскаржуване рішення, дія чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень визнано судом таким, що вчинено відповідно до вимог частини другої статті 2 цього Кодексу (частина четверта статті 246 КАС України). Постанова Пленуму Верховного Суду України від 20 травня 2013 року №7 «Про судове рішення в адміністративній справі» з цього приводу визначає, що у мотивувальній частині рішення необхідно наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, з яких виходив суд при вирішенні спору. Визнаючи одні і відхиляючи інші докази, суд повинен це обґрунтувати (пункт 9). Зі змісту оскаржуваних судових рішень убачається, що фактичні обставини у справі встановлені судом першої інстанції й судом апеляційної інстанції докорінно відрізняються. Варто наголосити, що різниця у встановлених фактичних обставинах справи має місце не з підстав різного правового осмислення попередніми судовими інстанціями одних і тих самих фактів (тобто сутнісний аспект), а з підстав помилкової фіксації судом апеляційної інстанції юридичних подій у просторі та часі (фактологічний аспект). Зі змісту оскаржуваної постанови апеляційного суду убачається, що рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 14 травня 2021 року ухвалене у цій справі за наслідками розгляду позову судді Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області Урупи І.В., було переглянуто в апеляційному порядку на підставі фактичних обставин встановлених щодо судді Орджонікідзенського районного суду міста Запоріжжя Гашук К.В. Одночасно, судом апеляційної інстанції не викладено свого обґрунтування взаємозв`язку обставин цієї справи з юридичними фактами, які стосуються судді Орджонікідзенського районного суду міста Запоріжжя Гашук К.В. Варто наголосити, що судові висновки, сформовані апеляційним судом по суті цієї справи, стосуються саме судді Орджонікідзенського районного суду міста Запоріжжя Гашук К.В. Частина третя статті 341 КАС України передбачає, що Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 4-7 частини третьої статті 353, абзацом другим частини першої статті 354 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги. Відповідно до пункту 4 частини третьої статті 353 КАС України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судових рішень з направленням справи на новий розгляд, якщо, зокрема, суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, які не були залучені до участі у справі. Верховний Суд зауважує, що [PERSON] не є учасником справи №280/7842/20, проте апеляційний суд ухвалив судове рішення про його права, свободи та інтереси. Згідно з частиною четвертою статті 353 КАС України, справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції. Отже, з огляду на зазначене, Верховний Суд констатує порушення з боку апеляційного суду норм процесуального права, яке тягне за собою обов`язкове скасування постанови суду апеляційної інстанції. Висновки ж апеляційного суду по суті цього спору з огляду на указані процесуальні порушення допущені апеляційним судом, Верховний Суд вбачає передчасними. Зважаючи на викладене та приписи статті 353 КАС України, касаційну скаргу належить частково задовольнити, а оскаржувану постанову апеляційного суду - скасувати із направленням справи на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції. Враховуючи безумовні підстави скасування постанови суду апеляційної інстанції, Верховний Суд не здійснює перевірку питання правильності застосування норм матеріального права при розгляді адміністративної справи в судах першої та апеляційної інстанцій та не надає оцінку доводам касаційної скарги відповідача. З огляду на результат касаційного розгляду судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції не розподіляються.

Результат розгляду: partial