Рішення адміністративного суду від 2022-10-19 00:00:00+03

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся у суд з позовом до Солом`янського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (також далі - відповідач) про визнання протиправною бездіяльності щодо не закінчення виконавчого провадження, зобов`язання закінчити виконавче провадження. На обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідачем протиправно не закінчено виконавче провадження по примусовому виконанню виконавчого листа Ялтинського міського суду АР Крим від 27 червня 2013 року №1/0124/11/2012 щодо стягнення судових витрат, оскільки судове рішення, на підставі якого видано цей виконавчий лист, скасовано ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 вересня 2013 року. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 серпня 2022 року у задоволенні позову відмовлено. Не погоджуючись із судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким позов задовольнити. Свою позицію обґрунтовує тим, що судом першої інстанції надана помилкова оцінка фактичним обставинам справи. Відзиву на апеляційну скаргу не подано. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів уважає, що апеляційну скаргу потрібно задовольнити, а рішення суду - скасувати, з таких підстав. Судом установлено, що вироком Ялтинського міського суду Автономної Республіки Крим від 24 вересня 2012 року, який залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 10 січня 2013 року, [PERSON] визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого частиною 4 статті 190 КК України, та призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 6 років з конфіскацією всього майна, яке належить йому на праві власності з відбуванням покарання в кримінально-виконавчій установі. Водночас у скоєнні злочину, передбаченого частиною 3 статті 209 КК України, [PERSON] виправдано, за відсутністю складу злочину. Також указаним вироком суду стягнуто з підсудних [PERSON] та [PERSON] у рівних частках в дохід держави судові витрати в сумі 113152,12 грн. 27 червня 2013 року Ялтинським міським судом АР Крим видано виконавчий лист №1/0124/11/2012 з примусового виконання вказаного вироку в частині стягнення судових витрат. Постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Солом`янського районного управління юстиції в м. Києві від 20 серпня 2013 року відкрито виконавче провадження №39402214 з примусового виконання означеного виконавчого листа. У подальшому ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 вересня 2013 року вирок Ялтинського міського суду Автономної Республіки Крим від 24 вересня 2012 року та ухвала Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 10 січня 2013 року щодо [PERSON] в частині засудження за частиною 4 статті 190 КК України та [PERSON] в частині засудження за частиною 5 статті 27, частиною 4 статті 190 КК України скасовані, справу в цій частині направлено на новий судовий розгляд. У решті судові рішення залишено без змін. Постановою старшого державного виконавця від 27 квітня 2015 року виконавче провадження №39402214 приєднано до зведеного виконавчого провадження №47392683. 02 та 29 січня 2018 року представник позивача звернувся до відповідача з заявами, в яких з посиланням на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 вересня 2012 року просив закінчити виконавче провадження відносно [PERSON] щодо стягнення 113152,12 грн та відповідного виконавчого збору, зняти арешт з майна та виключити відомості про боржника з Єдиного реєстру боржників, скасувати інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також провести інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Листом від 12 лютого 2018 року за вих.№20270 Солом`янський районний відділ державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві повідомив позивача про відсутність правових підстав для закінчення виконавчого провадження та зняття арештів. 24 грудня 2021 року, 14 січня 2022 року представник позивача повторно звернувся до відповідача з аналогічними заявами та проведення інших необхідних дій у зв`язку із цим. Відомості щодо надання відповіді на вказані заяви в матеріалах справи відсутні. Уважаючи бездіяльність відповідача щодо закінчення виконавчого провадження стосовно примусового виконання виконавчого листа Ялтинського міського суду АР Крим від 27 червня 2013 року №1/0124/11/2012 протиправною, а свої права порушеними, позивач звернувся з цим позовом до суду. Постановляючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що судом касаційної інстанції не було скасовано вирок Ялтинського міського суду Автономної Республіки Крим від 24 вересня 2012 року, який залишений без змін ухвалою Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 10 січня 2013 року, в частині стягнення з підсудних [PERSON] та [PERSON] у рівних частках в дохід держави судових витрат в сумі 113152,12 грн, відповідно, у державного виконавця відсутні правові підстави для закінчення виконавчого провадження щодо примусового виконання спірного виконавчого листа. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів уважає за необхідне зазначити наступне. Правовідносини, що виникли між сторонами у справі, регулюються Законом України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VIII (далі - Закон №1404-VIII) та Законом України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-XIV (далі - Закон України №606-XIV). Статтею 1 Закону України від 21 квітня 1999 року №606-XIV (тут і надалі, в редакції, що діяла на момент постановлення ухвали Вищим спеціалізованим судом з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 вересня 2013 року) передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення). Згідно з частиною 1, абзацом 1 частини 2 статті 25 Закону №606-XIV державний виконавець зобов`язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред`явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред`явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. Відповідно до пункта 4 частини 1 статті 49 Закону №606-XIV виконавче провадження підлягає закінченню у разі: скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню. Згідно з пунктом 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону №1404-VІІІ, який набрав чинності 05 жовтня 2016 року, виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону. Так, відповідно до статті 1 Закону №1404-VІІІ виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Пунктом 5 частини 1 статті 39 Закону №1404-VIII передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі: скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню. Звертаючись до суду з вказаним позовом, [PERSON] наголошує на тому, що вирок Ялтинського міського суду Автономної Республіки Крим, на підставі якого було видано виконавчий лист від 27 червня 2013 року №1/0124/11/2012 про стягнення з нього та [PERSON] у рівних частинах судових витрат в дохід держави у розмірі 113152,12 грн, скасовано ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 вересня 2013 року, відповідно, виконавче провадження щодо примусового виконання цього виконавчого листа має бути закінчено. Отже, для вирішення цієї справи необхідним є встановлення наявності/відсутності факту скасування рішення, на підставі якого видано виконавчий лист від 27 червня 2013 року №1/0124/11/2012. Як вже зазначено вище, цей виконавчий лист видано на підставі вироку Ялтинського міського суду Автономної Республіки Крим від 24 вересня 2012 року. З мотивувальної частини вироку вбачається, що питання судових витрат вирішено судом у порядку статті 93 Кримінально-процесуального кодексу України, відповідно до якої судові витрати покладаються на засуджених, крім сум, що видані і мають бути видані перекладачам, або приймаються на рахунок держави. При визнанні підсудного винним суд постановляє стягнути з нього судові витрати. В тому разі, якщо винними буде визнано декількох осіб, суд постановляє, в якому розмірі повинні бути стягнені витрати з кожного з них, ураховуючи при цьому ступінь вини та майновий стан засуджених. Якщо підсудний буде визнаний винним, але звільнений від покарання, суд має право покласти на нього судові витрати. При закритті справи у зв`язку з примиренням потерпілого з обвинуваченим у справах про злочини, зазначені в частині 1 статті 27 цього Кодексу, суд може покласти судові витрати на одного з них або на обох. Судові витрати в разі неспроможності особи, з якої вони мають бути стягнуті, а також судові витрати, пов`язані з виплатою сум перекладачеві, приймаються на рахунок держави. Оплата праці захисника у разі його участі в справі за призначенням провадиться за рахунок держави в порядку і розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України. Відшкодування державі витрат у цьому випадку за згодою засудженого або осіб, які несуть майнову відповідальність за його дії, може бути покладено на них. Проаналізувавши норми статті 93 Кримінально-процесуального кодексу України, апеляційний суд дійшов висновку, що судові витрати у випадках, передбачених цією статтею, стягуються саме із засуджених, тобто якщо вирок обвинувальний. Водночас цією нормою не передбачена можливість стягнення судових витрат у випадку постановлення виправдувального вироку. Колегія суддів звертає увагу, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 вересня 2013 року скасовано вирок Ялтинського міського суду Автономної Республіки Крим від 24 вересня 2012 року та ухвалу Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 10 січня 2013 року щодо [PERSON] в частині засудження за частиною 4 статті 190 КК України та [PERSON] в частині засудження за частиною 5 статті 27, частиною 4 статті 190 КК України, тобто скасовано усю частину обвинувального вироку, водночас іншу частину (виправдувальну) залишено без змін. Зважаючи на те, що обвинувальний вирок скасовано, а тому, відповідно, є скасованим і вирок у частині стягнення судових витрат, які були стягненні з [PERSON] та [PERSON] , як із засуджених. Таким чином, у цьому випадку скасовано рішення, на підставі якого видано виконавчий лист Ялтинського міського суду Автономної Республіки Крим від 27 червня 2013 року №1/0124/11/2012. Крім того судова колегія звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні докази розгляду справи по обвинуваченню [PERSON] , водночас листом Прокуратури Автономної республіки Крим від 22 липня 2019 року №21-541вих-19 повідомлено представника позивача, що згідно з відомостями з Єдиного реєстру досудових розслідувань станом на 19 липня 2019 року кримінальні провадження, в яких прокуратурою АР Крим проводиться досудове розслідування, здійснюється процесуальне керівництво та/або підтримання державного обвинувачення відносно [PERSON] , відсутні. Ураховуючи вищезазначене у сукупності, зокрема, зважаючи на наявний факт скасування рішення, на підставі якого видано виконавчий лист Ялтинського міського суду Автономної Республіки Крим від 27 червня 2013 року №1/0124/11/2012, колегія суддів дійшла висновку, що відповідачем допущена протиправна бездіяльність щодо не закінчення виконавчого провадження в цій частині. За наведених обставин необхідним є зобов`язання відповідача закінчити вказане виконавче провадження. Відповідно до пункта 2 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю і ухвалити нове судове рішення або змінити судове рішення. За змістом частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції при прийнятті рішення порушено норми матеріального права, що стало підставою для неправильного вирішення справи. Частиною 1 статті 139 КАС України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Частиною 6 цієї правової норми закріплено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат. Правові засади справляння судового збора, платники, об`єкти та розміри ставок судового збора, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збора визначені положеннями Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року №3674-VI у відповідній редакції (далі - Закон). З огляду на те, що предметом позову є дії/бездіяльність, позовні вимоги є вимогами немайнового характера. Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 4 Закону у редакції, чинній на момент подання позову до суду першої інстанції, ставка судового збора за подання адміністративного позову немайнового характера, який подано фізичною особою, складала 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (що становить 992,40 грн). Судовий збір за подання апеляційної скарги обраховується, виходячи із положень статей 3 та 4 Закону - в розмірі 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, але не більше 15 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що у цій справі становить 1488,60 грн (992,40 х 150%). Відповідно до матеріалів справи позивачем сплачено судовий збір за подання позову та апеляційної скарги з урахуванням вищенаведених вимог Закону - у розмірі 2481,00 грн (992,40 + 1488,60). Оскільки позов підлягає задоволенню, позивачу мають бути відшкодовані понесені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Результат розгляду: granted