Рішення адміністративного суду від 2022-10-06 00:00:00+03

У березні 2022 року [PERSON] звернулась до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС в Хмельницькій області, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просила визнати протиправним та скасувати наказ в.о. начальника Головного управління ДПС в Хмельницькій області від 16.03.2022 №1-дс "Про накладення дисциплінарного стягнення". В обґрунтування позовних вимог зазначила, що відповідач пропустив строк притягнення позивачки до дисциплінарної відповідальності. Також зі спірного наказу не зрозуміло, які підстави для притягнення її до дисциплінарної відповідальності, яка її вина, протиправність дій чи бездіяльності, у чому полягає невиконання або неналежне виконання державним службовцем своїх посадових обов`язків, у чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом для застосування стягнення. Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 27 травня 2022 року позовні вимоги задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління ДПС в Хмельницькій області від 16.03.2022 №1-дс "Про накладення дисциплінарного стягнення". Стягнуто на користь [PERSON] 2500,00 грн (дві тисячі п`ятсот гривень) витрат на професійну правничу допомогу за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС в Хмельницькій області. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким в задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі. Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом першої інстанції, при прийнятті рішення, норм матеріального та процесуального права, також неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі. Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] з 22.12.2020 працює на посаді заступника начальника відділу кадрового забезпечення та розвитку персоналу Головного управління ДПС у Хмельницькій області. Дисциплінарна комісія з розгляду дисциплінарних справ Головного управління ДПС в Хмельницькій області згідно з протоколом від 21.02.2022 №1, склала подання від 22.02.2022 про застосування до позивачки дисциплінарного стягнення за неналежне виконання посадових обов`язків в частині порушення абзацу 1 частини 3 статті 57 Закону України "Про запобігання корупції" та недотримання норм пунктів 6, 10 Порядку проведення спеціальної перевірки стосовно осіб, які претендують на зайняття посад, які передбачають зайняття відповідального або особливо відповідального становища, та посад з підвищеним корупційним ризиком, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2015 №171. Наказом від 16.03.2022 №1-дс "Про накладення дисциплінарного стягнення" на підставі статей 65-67 Закону №889-VIII, статей 147-1, 149 Кодексу законів про працю України [PERSON] оголошена догана. Позивачка оскаржила спірний наказ до суду. Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами колегія суддів зазначає наступне. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються Законом України "Про державну службу" № 889-VIII від 10 грудня 2015 року. Статтею 64 Закону №889-VIII передбачено, що за невиконання або неналежне виконання посадових обов`язків, визначених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами у сфері державної служби, посадовою інструкцією, а також порушення правил етичної поведінки та інше порушення службової дисципліни державний службовець притягається до дисциплінарної відповідальності у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до частини 1 статті 65 Закону №889-VIII підставою для притягнення державного службовця до дисциплінарної відповідальності є вчинення ним дисциплінарного проступку, тобто протиправної винної дії або бездіяльності чи прийняття рішення, що полягає у невиконанні або неналежному виконанні державним службовцем своїх посадових обов`язків та інших вимог, встановлених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами, за яке до нього може бути застосоване дисциплінарне стягнення. Згідно з частиною 1 статті 66 Закону №889-VIII до державних службовців застосовується один із таких видів дисциплінарного стягнення: 1) зауваження; 2) догана; 3) попередження про неповну службову відповідність; 4) звільнення з посади державної служби. За змістом частини 3 статті 65 Закону №889-VIII державний службовець не може бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності, якщо минуло шість місяців з дня, коли керівник державної служби дізнався або мав дізнатися про вчинення дисциплінарного проступку, не враховуючи час тимчасової непрацездатності державного службовця чи перебування його у відпустці, або якщо минув один рік після його вчинення. Відповідно до частини 5 статті 74 Закону №889-VIII дисциплінарне стягнення до державного службовця застосовується не пізніше шести місяців з дня виявлення дисциплінарного проступку, без урахування часу тимчасової непрацездатності або перебування у відпустці, а також не застосовується, якщо минув один рік після його вчинення. Із зазначеного слідує, що дисциплінарне стягнення на державного службовця може накладатися не пізніше шести місяців з дня виявлення дисциплінарного проступку, не враховуючи час тимчасової непрацездатності державного службовця чи перебування його у відпустці, але не пізніше одного року після його вчинення. Колегія суддів зазначає, що підставою для застосування до позивачки дисциплінарного стягнення слугували висновки дисциплінарної комісії з розгляду дисциплінарних справ Головного управління ДПС в Хмельницькій області про те, що працівники відділу кадрового забезпечення та розвитку персоналу порушили вимоги частини 3 статті 57 Закону України "Про запобігання корупції" та не дотримали норми пункту 10 Порядку проведення спеціальної перевірки стосовно осіб, які претендують на зайняття посад, які передбачають зайняття відповідального або особливо відповідального становища, та посад з підвищеним корупційним ризиком, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2015 №171, а саме стосовно [PERSON] та [PERSON] в частині строків направлення запитів, та не дотримали норм частини 1 пункту 6 Порядку в частині організації проведення спеціальних перевірок, а саме прийняття згод та заяв про призначення від [PERSON] та [PERSON] у різний термін. Суд зазначає, що за змістом частини 3 статті 57 Закону України "Про запобігання корупції" після одержання письмової згоди особи, яка претендує на зайняття посади, на проведення спеціальної перевірки орган, на посаду в якому претендує особа, не пізніше наступного дня надсилає до відповідних державних органів, до компетенції яких належить проведення спеціальної перевірки відомостей, передбачених у частині третій статті 56, або до їх територіальних органів (за наявності) запит про перевірку відомостей щодо особи, яка претендує на зайняття відповідної посади, за формою, яку затверджує Кабінет Міністрів України. Запит підписує керівник органу, на посаду в якому претендує особа, а в разі його відсутності - особа, яка виконує обов`язки керівника, або один з його заступників відповідно до розподілу функціональних обов`язків. Аналогічні положення містить пункт 10 Порядку проведення спеціальної перевірки стосовно осіб, які претендують на зайняття посад, які передбачають зайняття відповідального або особливо відповідального становища, та посад з підвищеним корупційним ризиком, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2015 №171. Із матеріалів справи слідує, що [PERSON] 01.03.2021 подала згоду на проведення спеціальної перевірки, а запити до відповідних державних органів, до компетенції яких належить проведення спеціальної перевірки, підготовлені та надіслані 03.03.2021. [PERSON] 25.02.2021 подала згоду на проведення спеціальної перевірки, а запити до відповідних державних органів, до компетенції яких належить проведення спеціальної перевірки, підготовлені та надіслані 02.03.2021. Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до вимог статті 57 Закону України "Про запобігання корупції" запити підписує керівник органу, на посаду в якому претендує особа. В даному випадку, керівник Головного управління ДПС в Хмельницькій області особисто підписав запити 02.03.2021 та 03.03.2021 відповідно. Отже, саме 02.03.2021 та 03.03.2021 є днями, коли керівник Головного управління ДПС в Хмельницькій області дізнався про вчинення дисциплінарного проступку позивачкою, оскільки останній ставив підписи на запитах, які складені з порушення одноденного строку. Тому суд вважає, що саме з цих днів слід обчислювати початок перебігу строку для притягнення позивачки до дисциплінарної відповідальності. В свою чергу позивачка притягнута до дисциплінарної відповідальності 16.03.2022 (наказ від 16.03.2022 №1-дс "Про накладення дисциплінарного стягнення"). Тобто, з порушення шестимісячного строку, встановленого частиною 5 статті 74 Закону №889-VIII. Також спірний наказ від 16.03.2022 №1-дс "Про накладення дисциплінарного стягнення" прийнятий після спливу річного строку після вчинення дисциплінарного проступку. Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта про поважність причин пропуску вказаного строку, оскільки Законом №889-VIII не передбачена можливість поновлення або зупинення строків притягнення державного службовця до дисциплінарної відповідальності. Також відповідно до наказу Головного управління ДПС у Хмельницькій області від 11.03.2022 №46 простій у роботі податкового органу припинений із 11.03.2022, а спірний наказ прийнятий лише через п`ять днів, тобто 16.03.2022, що також свідчить про неповажність причин пропуску строку притягнення позивачки до дисциплінарної відповідальності. З урахуванням зазначених обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідач порушив установлений частиною 3 статті 65 та частиною 5 статті 74 Закону №889-VIII строк притягнення позивачки до дисциплінарної відповідальності. Окрім цього, колегія суддів зазначає, що дисциплінарне стягнення - це передбачена законом міра примусу, що застосовується суб`єктом призначення до державного службовця, який порушив службову дисципліну, тобто вчинив дисциплінарний проступок. Об`єктивна сторона дисциплінарного проступку складається з протиправної поведінки суб`єкта (працівника), шкідливих наслідків та причинного зв`язку між ними й поведінкою особи, що притягається до відповідальності. Протиправність поведінки полягає в порушенні трудових обов`язків, закріплених нормами загального та спеціального законодавства про працю: Кодексом законів про працю України, Законом №889-VIII, правилами внутрішнього розпорядку, статутами, положеннями, посадовими інструкціями, а також у порушенні або невиконанні наказів і розпоряджень власника, уповноваженої ним адміністрації. Особливе значення під час визначення діяння державного службовця як дисциплінарного проступку має наявність у вчиненні цього діяння вини державного службовця - певного ставлення особи до своїх протиправних дій і їхніх шкідливих наслідків. Отже, наказ про притягнення державного службовця до дисциплінарної відповідальності повинен містити чітке формулювання суті та обставин допущеного працівником проступку, підстави прийняття рішення про притягнення до відповідальності, час вчинення й час виявлення самого проступку та обґрунтування обрання певного виду стягнення, з урахуванням передбачених законодавством обставин. Зазначена правова позиція узгоджується з правовим висновком Верховного Суду висвітленим у постанові від 11.02.2020 у справі №818/1059/18. Із матеріалів справи слідує, що відповідно до наказу від 16.03.2022 №1-дс "Про накладення дисциплінарного стягнення" позивачка порушила вимоги абзацу 1 частини 3 статті 57 Закону України "Про запобігання корупції" та не дотримала норм пункту 10 Порядку проведення спеціальної перевірки стосовно осіб, які претендують на зайняття посад, які передбачають зайняття відповідального або особливо відповідального становища, та посад з підвищеним корупційним ризиком, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2015 №171 (пункту 8 Посадової інструкції державного службовця, затвердженої 23.12.2020 та пункт 7 Посадової інструкції державного службовця, затвердженої 24.05.2021). Водночас відповідно до вимог статті 57 Закону України "Про запобігання корупції" запит підписує керівник органу, на посаду в якому претендує особа, а в разі його відсутності - особа, яка виконує обов`язки керівника, або один з його заступників відповідно до розподілу функціональних обов`язків. Пунктом 11 Положення про Головне управління ДПС у Хмельницькій області, затвердженого наказом ДПС України від 12.11.2020 №643, передбачено, що начальник Головного управління ДПС очолює Головне управління ДПС, здійснює загальне керівництво його діяльністю, несе персональну відповідальність за організацію та результати його діяльності, у межах компетенції організовує та забезпечує виконання в Головному управлінні ДПС Конституції та законів України. Крім цього, згідно з пунктом 1.4 Положення про відділу кадрового забезпечення та розвитку персоналу, затвердженого наказом Головного управління ДПС у Хмельницькій області від 23.12.2020 №11/ВП, роботу відділу спрямовує і координує начальник Головного управління ДПС згідно з наказом про розподіл обов`язків між керівництвом Головного управління ДПС в області. Тобто, начальник Головного управління ДПС в Хмельницькій області, який підписував відповідно запити згідно з вимогами закону несе персональну відповідальність за організацію та виконання Закону України "Про запобігання корупції". У спірному наказі також зазначено, що позивачка не дотримала вимоги пункту 6 Порядку проведення спеціальної перевірки стосовно осіб, які претендують на зайняття посад, які передбачають зайняття відповідального або особливо відповідального становища, та посад з підвищеним корупційним ризиком, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2015 №171, оскільки у різний термін надані згоди на проведення спеціальної перевірки кандидатами [PERSON] 04.06.2021 та [PERSON] 27.05.2021. Із даного приводу колегія суддів зазначає, що пунктом 6 вказаного Порядку передбачено, що спеціальна перевірка проводиться за письмовою згодою претендента на посаду на її проведення за формою згідно з додатком 1, яка подається разом із заявою про призначення. У разі конкурсного добору згода подається протягом трьох днів з дати одержання кандидатом повідомлення про результати конкурсу. В акті тематичної перевірки від 07.02.2022 №2 зазначено, що інформація про результати конкурсу була розміщена на Єдиному порталі вакансій державної служби Нацдержслужби 24.05.2021. За таких обставин, [PERSON] подав згоду на проведення спеціальної перевірки 27.05.2021, тобто у триденний строк, визначений пунктом 6 Порядку проведення спеціальної перевірки стосовно осіб, які претендують на зайняття посад, які передбачають зайняття відповідального або особливо відповідального становища, та посад з підвищеним корупційним ризиком, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2015 №171. [PERSON] подав згоду на проведення спеціальної перевірки 04.06.2021. Однак, позивачка не може нести дисциплінарну відповідальність за порушення кандидатом терміну надання відповідної згоди на проведення спеціальної перевірки. Будь-яких інших підстав для застосування до позивачки дисциплінарного стягнення наказ від 16.03.2022 №1-дс не містить. Крім того, у спірному наказі відсутня інформація щодо обґрунтування обрання певного виду стягнення, з урахуванням передбачених законодавством обставин. Також суд враховує, що відповідач не врахував тяжкість вчинення позивачкою дисциплінарного проступку, оскільки у спірних правовідносинах відсутні будь-які негативні наслідки через надіслання запитів з порушення одноденного терміну. З урахуванням зазначених обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги про скасування наказу від 16.03.2022 №1-дс "Про накладення дисциплінарного стягнення" є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Щодо стягнення на користь позивачки понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне. За змістом положень статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співрозмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Таким чином, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, до предмета доказування у питанні компенсації понесених у зв`язку з розглядом справи витрат на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 15.03.2019 по справі №826/7778/17. У постанові від 24.01.2019 у справі №910/15944/17 Верховний Суд зауважив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. На підтвердження витрат на правову допомогу в розмірі 5000,00 грн позивачка надала договір про надання правової допомоги від 18.03.2022 №7, додаток №1 до договору №7 від 24.03.2022, меморіальний ордер від 18.03.2022 №@PL795846. Відповідно до додатку №1 гонорар адвоката становить 5000,00 грн. Відповідно до п.1 додатку № 1, гонорар сплачений за надання юридичної консультації, підготовку та написання позовної заяви до суду та за участь у її розгляді судом першої інстанції. Суд першої інстанції проаналізувавши розрахунок витрат на професійну правничу допомогу та враховуючи критерій обґрунтованості та доцільності понесених позивачкою витрат, врахував те, що розгляд справи проводився у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін, а тому адвокат не приймав участь у її розгляді судом першої інстанції. Врахувавши вказані обставини, суд першої інстанції вірно зазначив, що розмір витрат на оплату послуг адвоката у цій адміністративній справі неспівмірний із складністю справи та наданими послугами, обсягом наданих послуг та виконаних робіт та значенням справи для сторони. З урахуванням зазначених обставин, враховуючи складність справи, обсяг та якість виконаних робіт, витрачений час, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про стягнення понесених позивачкою витрат на професійну правничу допомогу в сумі 2500,00 грн, яка підтверджується належними доказами та є співмірною з складністю цієї справи та наданими послугами. Вказані витрати на професійну правничу допомогу слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС в Хмельницькій області. Відповідно ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Отже, ст.2 КАС України та ч.4 ст.242 КАС України вказують, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Згідно п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Доводи викладені в апеляційній скарзі висновків суду першої інстанції не спростовують. За змістом частини першої статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Результат розгляду: denied