Рішення адміністративного суду від 2022-05-19 00:00:00+03

13 вересня 2021 року позивач - [PERSON] звернулась до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС в Одеській області (відокремленого підрозділу ДПС України без статусу юридичної особи публічного права), в якому просила суд визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС в Одеській області про сплату боргу (недоїмки) № Ф-26408-50 від 26.04.2021 року в розмірі 38888,74 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач вказувала, що на підставі її заяви, з 23.09.2013 року було зупинене заняття адвокатською діяльністю, та оскільки вона після цього не мала права здійснювати та не здійснювала адвокатської діяльності й не отримувала доходу у неї відсутній обов`язок та передумови для сплати єдиного соціального внеску. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2021 року, ухваленим в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження, в повному обсязі задоволений адміністративний позов [PERSON] . Визнана протиправною та скасована вимога Головного управління ДПС в Одеській області про сплату боргу (недоїмки) № Ф-26408-50 від 26.04.2021 року в розмірі 38 888,74 грн. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління ДПС в Одеській області на користь [PERSON] , витрати зі сплати судового збору в сумі 908,00 грн. (дев`ятсот вісім гривень 00 копійок). В апеляційній скарзі Головне управління ДПС в Одеській області (відокремлений підрозділ ДПС України без статусу юридичної особи публічного права), посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає про те, що суд першої інстанції не врахував того факту, що у разі, якщо платниками не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, така особа зобов`язана визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску. При цьому, сума ЄСВ не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску. У відзиві на апеляційну скаргу, позивач, послався на правомірність оскаржуваного судового рішення та просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Апеляційний суд, заслухавши суддю - доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. Суд встановив, що недоїмка з єдиного соціального внеску за податковою вимогою № Ф-26408-50 від 26.04.2021 року у сумі 38888,74 грн. розрахована за період 2017-2020 роки (а.с. 12, 51-54). Відповідно до матеріалів справи, 02.10.2012 року на підставі рішень Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Одеської області від 30.03.2012 року № VI-30/186, від 21.09.2012 року № VI-39/195, позивач отримала свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 2189 (а.с. 10, 11). Також, згідно з відомостями з Витягу з Єдиного реєстру адвокатів України серії ВН №001855, який сформований 10.09.2021 року, адвокатська діяльність позивач зупинена з 23.09.2013 року, згідно з п. 1 ч. 1 ст. 31 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (а.с. 11). 26.04.2021 року апелянт виставив позивачу вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-26408-50 за платежем єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у сумі 38888,74 грн., як самозайнятій особі, що здійснює адвокатську діяльність. Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що протягом строку зупинення права на заняття адвокатською діяльністю адвокат не може її здійснювати, а отже і отримувати від такої діяльності доходу. При цьому, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю лише посвідчує право адвоката на здійснення професійної діяльності, однак не є підставою та доказом факту здійснення особою адвокатської діяльності. Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд дійшов такого висновку. Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку ЄСВ, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначаються Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» №2464-VI від 08.07.2010 року (надалі - Закон №2464-VI, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин 26.04.2021 року). Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону №2464-VI, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (надалі ЄСВ) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. Згідно п. 5 ч. 1 ст.4 Закону №2464-VI, платниками ЄСВ є особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності. Відповідно до п. 2 ч.1 ст.7 Закону №2464-VI (база нарахування), ЄСВ нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума ЄСВ не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному періоді або окремому місяці звітного періоду, такий платник має право самостійно визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску Таким чином, для сплати ЄСВ особа має здійснювати незалежну професійну діяльність, зокрема адвокатську діяльність, та обчислення ЄСВ провадиться з доходу отриманого від такої діяльності, а у разі відсутності доходу від такої діяльності, особа має право самостійно визначити базу нарахування, але при цьому сума ЄСВ не можу бути меншою \~за розмір мінімального страхового внеску. У будь-якому разі (наявний або відсутній дохід), чинне з 01.01.2017 року, законодавство встановило обов`язок сплати ЄСВ особою яка здійснює незалежну професійну діяльність, зокрема адвокатську діяльність. Відповідно до п.п.14.1.226 п.14.1 ст.14 ПК України, самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб. Апеляційний суд погоджується із доводами суду першої інстанції про те, що \~для вирішення спору в цій справі обов`язковим є встановлення того факту, чи відноситься позивач до самозайнятої особи - платника податку, який провадить незалежну професійну (адвокатську) діяльність. Учасниками справи не заперечується та матеріалами справи підтверджене те, що 02.10.2012 року на підставі рішень Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Одеської області від 30.03.2012 року № VI-30/186, від 21.09.2012 року № VI-39/195, позивач отримала свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 2189 (а.с. 10, 11). Також, матеріалами справи підтверджено та не заперечується і те, що станом на 10.09.2021 року адвокатська діяльність зупинена з 23.09.2013 року (а.с. 11). Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про адвокатуру» від 19.12.1992 року №2887-ХІІ (чинного на час прийняття Кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури Одеської області рішення від 30.03.2012 року № VI-30/186), адвокатом може бути особа, яка має вищу юридичну освіту, підтверджену дипломом України або відповідно до міжнародних договорів \~України дипломом іншої країни, стаж роботи у галузі права не менше двох років, володіє державною мовою, склала кваліфікаційні іспити, одержала в Україні свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю та прийняла Присягу адвоката України. 15.08.2012 року набрав чинності Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 року №5076-VI (надалі Закон №5076-VI, в редакції чинній станом як на 21.09.2012 року так і станом на 02.10.2012 року). Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону №5076-VI, адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. При цьому, за приписами п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону №5076-VI, адвокат це фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом. Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону №5076-VI, адвокатом може бути фізична особа, яка має повну вищу юридичну освіту, володіє державною мовою, має стаж роботи в галузі права не менше двох років, склала кваліфікаційний іспит, пройшла стажування (крім випадків, встановлених цим Законом), склала присягу адвоката України та отримала свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю. Відповідно до ч. 1 ст. 12 закону №5076-VI, особі, яка склала присягу адвоката України, радою адвокатів регіону у день складення присяги безоплатно видаються свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю та посвідчення адвоката України. Таким чином, як за приписами Закону України «Про адвокатуру» від 19.12.1992 року №2887-ХІІ та к за приписами Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 року №5076-VI, у разі відповідності певним критеріям, та після \~отримання свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, особа є адвокатом та здійснює адвокатську діяльність. Також, Законом №5076-VI врегульовані питання зупинення та припинення \~права на зайняття адвокатською діяльністю (розділ V). Так, зокрема, пунктом 1 ч. 1 статті 31 Закону №5076-VI встановлено, що право на заняття адвокатською діяльністю зупиняється у разі подання адвокатом заяви про зупинення адвокатської діяльності. При цьому, право на заняття адвокатською діяльністю зупиняється з дня подання раді адвокатів регіону за адресою робочого місця адвоката відповідної заяви адвоката (п. 1 ч. 3 ст. 31 Закону №5076-VI), \~а поновлюється з дня, наступного за днем отримання радою адвокатів регіону заяви адвоката про поновлення права на заняття адвокатською діяльністю (п. 1 ч. 4 ст. 31 Закону №5076-VI). Також, частиною 5 статті 31 Закону №5076-VI чітко визначено, що протягом строку зупинення права на заняття адвокатською діяльністю адвокат не має права її здійснювати. Такий адвокат також не може брати участь у роботі органів адвокатського самоврядування, крім випадків, коли таке право зупинене у зв`язку з призначенням особи на посаду до органу державної влади з`їздом адвокатів України. За приписами ч. 6 ст. 31 Закону №5076-VI відомості про зупинення права на заняття адвокатською діяльністю вносяться до Єдиного реєстру адвокатів України. Таким чином, як правильно зазначив суд першої інстанції, на законодавчому рівні закріплено те, що протягом строку зупинення права на заняття адвокатською діяльністю, особа, яка \~має свідоцтво \~про право на зайняття адвокатською діяльність, не має право її \~провадити. При цьому, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю лише посвідчує право особи, як адвоката, на здійснення професійної діяльності, однак не є підставою та доказом здійснення адвокатської діяльності у разі зупинення права на заняття адвокатською діяльністю. Підстави припинення права на заняття адвокатською діяльністю шляхом анулювання свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, визначені статтею 32 Закону №5076-VI. Правовим наслідком зупинення права на заняття адвокатською діяльністю є неможливість заняття адвокатською діяльністю на певний строк, у той час як наслідком припинення права на заняття адвокатською діяльністю є неможливість її подальшого здійснення взагалі, у зв`язку з чим анулюється свідоцтво на заняття адвокатською діяльністю. На думку апеляційного суду, обґрунтованими є висновки суду першої інстанції про те, що поняття зупинення та припинення адвокатської діяльності не є тотожними за наслідками застосування. Відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що дія положень Порядку обліку платників ЄСВ, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №1162 від 24.11.2014, що регламентує особливості припинення незалежної професійної діяльності з відповідними зобов`язаннями, не може бути застосована до спірних правовідносин в цій справі. Оскільки спеціальним Законом №5076-VI визначені моменти початку здійснення адвокатської діяльності, початку та закінчення зупинення права на здійснення адвокатської діяльності та момент припинення права на зайняття адвокатською діяльністю, апеляційний суд відхиляє доводи апелянта про те, що лише сам факт наявності у особи свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю та внесення цієї особи до Реєстру адвокатів України, свідчить про те, що така особа проводить незалежну професійну адвокатську діяльність, а тому зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Оскільки матеріалами справи підтверджено, а доводами апеляційної скарги не спростовано те, що позивач \~з 23.09.2013 року, в тому числі і у спірний період 2017-2020 р.р., не мала права здійснювати адвокатську діяльність та відповідно її не здійснювала, апеляційний суд \~вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що позивач \~в такому випадку не є платником єдиного внеску у розумінні як Закону №2464-VI так і Податкового кодексу України, а тому податковий орган протиправно нарахував позивачу єдиний внесок за 2017-2020 року та виставив оскаржувану в цій справі вимогу про сплату боргу. Стосовно інших посилань апеляційної скарги апеляційний суд зазначає, що згідно з п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Крім того, апеляційним судом враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Доводи апеляційної скарги не містять належних та обґрунтованих міркувань, які б спростовували висновки суду першої інстанції. У ній також не наведено інших міркувань, які б не були предметом перевірки судом першої інстанції та щодо яких не наведено мотивів відхилення наведеного аргументу. Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, внаслідок чого апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду - без змін.

Результат розгляду: denied