Рішення адміністративного суду від 2022-03-30 00:00:00+03

Позивач звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, в якому просила зобов`язати відповідача призначити та виплачувати позивачу пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до п. «а» ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції згідно з Рішенням Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020 з 30 березня 2020 року. Позовна заява обґрунтована тим, що досягнувши 46-річного віку позивач звернулася до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах на підставі пункту «а» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-ХІІ. Позивач послалася на те, що набуття нею права на призначення за віком на пільгових умовах підтверджується Рішенням Конституційного Суду України від 23 січня 2020 року № 1-р/2020 (далі - Рішення № 1-р/2020, КСУ відповідно). Проте відповідач відмовив їй у призначенні пільгової пенсії у зв`язку з недосягненням пенсійного віку (49 років), посилаючись на пункт 2 частини другої статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2148-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» (далі - Закон № 2148-VIII). Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 20 липня 2020 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції позивач подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначила, що набуття нею права на призначення згаданої пенсії підтверджується Рішенням Конституційного Суду України від 23 січня 2020 року № 1-р/2020 (далі - Рішення № 1-р/2020, КСУ відповідно), яким зміни до пункту «а» статті 13 Закону № 1788-ХІІ щодо збільшення пенсійного віку, внесені Законом № 213-VІІІ, були визнані неконституційними. Проте відповідач відмовив їй у призначенні пільгової пенсії у зв`язку з недосягненням пенсійного віку (49 років), посилаючись на пункт 2 частини другої статті 114 Закону № 1058-IV у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2148-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» (далі - Закон № 2148-VIII). Оскільки на час звернення до відповідача із заявою позивач досягла 46-річного віку, в неї наявний необхідний стаж роботи, в тому числі пільговий, позивач вважає відмову відповідача у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1, яка викладена у Повідомленні №0800-0204-8/14034 від 08.04.2020 протиправною, у зв`язку з чим просила задовольнити позов. Від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду залишити без змін. Відповідно до вимог статті 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження. Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, з урахуванням висновків постанови Великої Палати Верховного Суду у зразковій справі №360/3611/20 (провадження № 11-209заі21), колегія суддів дійшла наступних висновків. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 30 березня 2020 року [PERSON] , [INFO] , звернулась до Заводського відділу обслуговування громадян м. Запоріжжя (сервісний центр) Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1. Повідомленням №0800-0204-8/14034 від 08.04.2020 Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області зазначило, що згідно наданої заяви від 30 березня 2020 року позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1. Зазначена відмова мотивована тим, що [PERSON] не набула віку 49 років, передбаченого пунктом 2 частини 2 статті 114 Закону №1058-IV, після досягнення якого їй можливо призначити пенсію на пільгових умовах за Списком №1. Також у повідомленні зазначено, що відповідно до наданих документів страховий стаж складає 40 років 4 місяці 25 днів, пільговий стаж по Списку №1 - 13 років 05 місяців 25 днів. Крім того, додатково повідомлено, що не враховано період роботи за Списком №1 з 15.10.2000 по 05.04.2001, оскільки проміжок між наказом про атестацію № 73 від 25.05.1995 та наказом про атестацію № 160 від 06.04.2001 складає більше п`яти років. Не погоджуючись з відмову відповідача у призначенні пенсії на пільгових умовах за Списком №1, яка викладена у Повідомленні №0800-0204-8/14034 від 08.04.2020, позивач звернулася до суду із цим позовом. За наслідками перегляду справи суд апеляційної інстанції не погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову з огляду на таке. Так, судом встановлено, та не заперечується учасниками справи, що підставою для відмови позивачу у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах по Списку №1, за поданою нею заявою, слугували висновки органу ПФУ щодо недосягнення позивачем пенсійного віку, передбаченого п.1 ч.2 ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV. Наявність у позивача загального страхового стажу, в тому числі пільгового, який дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах по Списку №1, відповідачем не заперечується. Отже, спірним у цій справі є досягнення позивачем необхідного віку, який би давав останній право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах по Списку №1. Так, позивач вказує на те, що на час звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах по Списку №1 вона досягла 46-річного віку, що у відповідності до положень статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-ХІІ, в редакції, чинній до внесення змін Законом України від 02 березня 2015 № 213-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» (далі - Закон № 213-VІІІ), згідно якої однією з умов для призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1 визначено досягнення 45 років (для жінок), та з огляду на наявний стаж роботи, в тому числі пільговий, дає право позивачу на призначення спірної пенсії. За позицією відповідача, у спірному випадку застосуванню підлягають положення пункту 1 частини 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2148-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» (далі - Закон № 2148-VIII), згідно якої до досягнення віку, встановленого абз.1 цього пункту, право на пенсію пільгових умовах мають жінки, які народилися з 1 жовтня 1973 року по 31 березня 1974 року по досягненню ними 49 років. Оскільки на час звернення позивача за призначенням пенсії за віком на пільгових умовах по Списку №1 остання не досягла вказаного віку, то підстави для призначення їй спірної пенсії відсутні. Надаючи оцінку спірним відносинам, суд апеляційної інстанції зазначає наступне. Згідно з пунктом «а» статті 13 Закону № 1788-XII в редакції, чинній до внесення змін Законом № 213-VІІІ, на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах; жінки - після досягнення 45 років і при стажі роботи не менше 15 років, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах. Законом №213-VIII, який набув чинності 01.04.2015, збільшено раніше передбачений пунктом «а» статті 13 Закону № 1788-ХІІ вік набуття права на пенсію на пільгових умовах, зокрема, жінкам з 45 років до 50 років із одночасним запровадженням правила поетапного збільшення показника вікового цензу. Законом №2148-VIII від 03.10.2017, текст Закону №1058-IV доповнений, зокрема, статтею 114, згідно із п. 1 ч. 2 якої на пільгових умовах пенсія за віком призначається: працівникам, зайнятим повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком №1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 50 років і за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах. До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за віком на пільгових умовах мають жінки 1975 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 49 років - з 1 жовтня 1973 року по 31 березня 1974 року. Вказана норма застосовується з 01.10.2017. Таким чином, з 01.10.2017 правила призначення пенсій за Списком №1 почали регламентуватись одночасно двома законами, а саме: пунктом «а» статті 13 Закону №1788-XII у редакції Закону №213-VIII від 02.03.2015 та пунктом 1 частини 2 статті 114 Закону №1058-IV від 09.07.2003 у редакції Закону №2148-VIII від 03.10.2017. Правила згаданих законів були повністю уніфікованими (ідентичними). Такий стан правового регулювання існував до прийняття Конституційним Судом України рішення від 23.01.2020 №1-р/2020 у справі за конституційним поданням 49 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень розділу I, пункту 2 розділу III «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VIII. Відповідно до пункту 1 резолютивної частини Рішення № 1-р/2020 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), стаття 13, частина друга статті 14, пункти б - г статті 54 Закону № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом № 213-VIII (пункт 1 рішення). Згідно з пунктом 3 резолютивної частини зазначеного Рішення застосуванню підлягають стаття 13, частина друга статті 14, пункти б - г статті 54 Закону № 1788-XII в редакції до внесення змін Законом № 213-VIII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме: на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах; жінки - після досягнення 45 років і при стажі роботи не менше 15 років, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах. З вищевикладеного слідує, що з 23.01.2020 в Україні існують два закони, які одночасно регламентують правила призначення пенсій за Списком №1, а саме: пункт «а» статті 13 Закону №1788-XII в редакції згідно із Рішенням Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020, та пункт 1 частини 2 статті 114 Закону №1058-IV від 09.07.2003 в редакції Закону №2148-VIII від 03.10.2017. Відносно позивача, правила означених законів містять розбіжність у величині показника вікового цензу, який складає 45 років за пунктом «а» статті 13 Закону №1788-XII в редакції згідно з Рішенням Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020, та 49 років за пунктом 1 частини 2 статті 114 Закону №1058-IV у редакції Закону України від 03.10.2017 №2148-VIII. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 лютого 2020 року у справі №520/15025/16-а (провадження № 11-1207апп19, пункт 56) сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи. Отже, у цій справі застосуванню підлягають саме норми Закону № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020, а не Закону № 1058-ІV. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній в постанові від 03 листопада 2021 року у зразковій справі № 360/3611/20. Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України. Судовим розглядом встановлено, що згідно записів трудової книжки [NUMBER] від 29.06.1992 [PERSON] з 26 червня 1992 року по день звернення до суду із цим позовом працює на Публічному акціонерному товаристві Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь». Довідкою від 24.03.2020 № 226 Публічного акціонерного товариства Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» підтверджено, що позивач працювала повний робочий день на роботах з особливо шкідливими та особливо важкими умовами праці у виробництві чорної металургії в центральній лабораторії комбінату (ЦЛК), в центрі з випробувань та атестації продукції (ЦВАП) та згідно з табелями обліку робочого часу за період: з 15.10.2000 по 28.02.2012 відпрацювала 9 років 10 місяців 18 днів лаборантом рентгеноспектрального аналізу експрсмаркувальної групи рентгеноспектрального аналізу, що передбачено Списком №1; з 01.11.2012 по 12.02.2014 відпрацювала 11 місяців 27 днів лаборантом рентгеноспектрального аналізу експрсмаркувальної групи рентгеноспектрального аналізу, що передбачено Списком №1; з 13.02.2014 по 28.02.2020 відпрацювала 2 роки 7 місяців 10 днів інженером 2 категорії (рентгеноспектрального аналізу) експресгрупи сировини та металів, інженером 2 та 1 категорії (рентгеноспектрального аналізу) експреслабораторії сировини та металів центральної хімічної лабораторії, що передбачено Списком №1. Разом з цим, відповідно до наданих документів страховий стаж позивача складає 40 років 4 місяці 25 днів, пільговий стаж по Списку №1 складає 13 років 05 місяців 25 днів. В оскаржуваному рішенні відповідача, викладене у повідомленні, яким позивачу відмовлено у призначенні пенсії, зазначено, що згідно з п. 1 ч. 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» позивач матиме право на призначення пенсії на пільгових умовах після досягнення 49 років. Судовим розглядом встановлено, що позивач народилася [INFO] , що підтверджується паспортом громадянина України (а.с. 7). Отже, на момент звернення із заявою про призначення пенсії позивачу було 46 років 5 місяців. Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивач має право на призначення пенсії на пільгових умовах із зменшенням віку з урахуванням Рішення Конституційного Суду України № 1-р/2020 справа № 1-5/2018(746/15) від 23.01.2020. Зазначене обумовлює протиправність відмови Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, яка викладена у повідомленні №0800-0204-8/14034 від 08.04.2020 в призначенні позивачу пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1 та його скасування. Суд також не погоджується з посиланням суду першої інстанції на абзац другий пункту 16 розділу XV Прикінцеві положення Закону № 1058-IV, відповідно до якого положення Закону № 1788-ХІІ застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом № 2148-VІІІ мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії. На думку суду першої інстанції, це положення свідчить про обмеження сфери застосування Закону № 1788-ХІІ відносинами, про які йдеться в цьому пункті. За висновком з цього приводу, який викладений в постанові від 03 листопада 2021 року, ухваленій за наслідками розгляду зразкової справи № 360/3611/20 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що якби таким був намір законодавця, то він мав би виключити із Закону № 1788-ХІІ всі інші положення, чого зроблено не було. Стосовно висновків суду першої інстанції щодо необхідності застосування у спірних правовідносинах положень Закону № 1058-IV як такого, що є пріоритетним над іншими Законами України, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити те, що Конституція України не передбачає можливості надання певному закону вищої юридичної сили щодо інших законів, або можливості передбачити законом заборону законодавцю приймати інші закони, що регулюють однопредметні відносини. Крім того, слід зауважити, що Закон № 1788-ХІІ був прийнятий раніше за Закон № 1058-IV. Стосовно вимоги про зобов`язання відповідача виплачувати позивачу пенсію за віком на пільгових умовах з 30 березня 2020 року, колегія суддів зазначає наступне. Виплата пенсії є первинною подією після та за результатом призначення виплати суми пенсії. В даному випадку позивачу ще не призначена пенсія за віком на пільгових умовах. При цьому, завданням адміністративного судочинства є, зокрема, захист та поновлення порушених прав, при цьому суд не має достатніх підстав вважати, що відповідач не буде проводити виплату пенсії позивачу з дати звернення її з відповідною заявою до відповідача. Отже, така вимога є передчасною та є захистом прав позивача на майбутнє, чого приписами Кодексу адміністративного судочинства України, не допускається. З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Приписи п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Результат розгляду: partial