Рішення адміністративного суду від 2022-05-31 00:00:00+03

У липні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив: - визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (далі ГУ ПФУ) щодо зменшення виплат перерахованої згідно з рішенням суду у справі № 380/7647/20 пенсії позивача за рахунок обмеження її виплати десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність; - зобов`язати відповідача провести з 01 квітня 2019 року виплату пенсії позивача з урахуванням 80% грошового забезпечення та відповідно до довідки Львівського обласного військового комісаріату від 28 липня 2020 року № 6496 про розмір грошового забезпечення (з урахуванням виплачених сум) без обмеження максимального розміру пенсії; - стягнути з відповідача 3000 грн за надання правової допомоги та 908 грн судового збору. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 21 січня 2022 року у справі № 380/11941/21, ухваленим за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, позов було задоволено частково. Визнано протиправними дії ГУ ПФУ, які полягають у зменшені виплат перерахованої згідно з рішенням суду у справі № 380/7647/20 пенсії позивача за рахунок обмеження її виплати десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність. Зобов`язано відповідача провести з 01 квітня 2019 року [PERSON] виплату призначеної пенсії з урахуванням 80% грошового забезпечення та відповідно до довідки Львівського обласного військового комісаріату від 28 липня 2020 року № 6496 про розмір грошового забезпечення (з урахуванням виплачених сум) без обмеження максимального розміру десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність, та виплачувати її у подальшому. Окрім того вирішено стягнути з відповідача на користь [PERSON] понесені ним судові витрати у розмірі 1000 грн та судовий збір у сумі 454 грн. При цьому суд першої інстанції виходив із того, що підставою для перерахунку пенсії позивача є оновлена довідка про розмір його грошового забезпечення, встановленого за відповідною (аналогічною) посадою (на день звільнення із служби), згідно із постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб». При цьому, пославшись на рішення Верховного Суду від 04 лютого 2019 року у зразковій справі № 240/5401/18, суд дійшов висновку про необхідність такого перерахунку з розрахунку 80% грошового забезпечення станом на 05 березня 2019 року. Окрім того, враховуючи обсяг наданих доказів, суд стягнув на користь позивача 1000 грн понесених судових витрат та 454 грн судового збору. У апеляційній скарзі ГУ ПФУ просило скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] . У обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції дійшов до помилкових висновків, які призвели до неправильного вирішення справи, неповно з`ясував всі обставини справи, що мають значення при вирішенні спору, невірно застосував до спірних правовідносин вимоги матеріального та процесуального права. Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження. Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого. Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, [PERSON] перебуває на обліку в ГУ ПФУ та отримує пенсію за вислугу років, призначену відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб». Пенсія виплачувалась у розмірі 80 % грошового забезпечення. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2020 року у справі № 380/7647/20 визнано протиправними дії ГУ ПФУ щодо зменшення розміру пенсії [PERSON] за рахунок виплати з 05 березня 2019 року 75% суми підвищення до пенсії, визначеного станом на 01 березня 2018 року, та обмеження максимального розміру виплати пенсії з 01 січня 2018 року на рівні 70% від відповідних сум грошового забезпечення, визначеного станом на 01 березня 2018 року. Зобов`язано відповідача здійснити перерахунок та виплату пенсії позивачу з 01 січня 2018 року у розмірі 80% від відповідних сум грошового забезпечення та з 05 березня 2019 року з урахуванням 100% суми підвищення пенсії, визначеного станом на 01 березня 2018 року, відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» на підставі постанови Кабінету Міністрів України «Про перерахунок пенсії особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» від 21 лютого 2018 року №103 та відповідно до довідки Львівського обласного військового комісаріату від 28 липня 2020 року № 6496 про розмір грошового забезпечення, з урахуванням виплачених сум. Після перерахування пенсія позивача станом на 01 червня 2021 року становить 24086,40 грн. Разом із тим, ГУ ПФУ виплачує позивачу пенсію із врахуванням максимального розміру, що станом на 01 червня 2021 року становило 17690 грн. На звернення позивача до ГУ ПФУ про виплату йому пенсії у повному розмірі відповідач листом за вих. № 8758-7581/П-52/8-1300/21 від 12 липня 2021 року повідомив про те, що згідно із законом максимальний розмір пенсії не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність, а тому підстави для виплати пенсії без обмеження максимального розміру пенсії відсутні. [PERSON] не погодився із такими діями ГУ ПФУ та звернувся до адміністративного суду із цим адміністративним позовом. При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого. Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. За приписами пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України. Спеціальним законом, який регулює правовідносини у сфері пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, є Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі Закон № 2262-ХІІ), нормами якого держава гарантує гідне пенсійне забезпечення осіб, які мають право на пенсію, шляхом встановлення їм пенсій не нижче прожиткового мінімуму, визначеного законом, перерахунок призначених пенсій у зв`язку із збільшенням рівня грошового забезпечення, надання передбачених законодавством державних соціальних гарантій, вжиття на державному рівні заходів, спрямованих на їх соціальний захист. Статтею 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон № 2011-XII) визначено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Відповідно до статті 43 Закону № 2262-ХІІ пенсії особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, та членам їх сімей обчислюються з розміру грошового забезпечення, враховуючи відповідні оклади за посадою, військовим (спеціальним) званням, процентну надбавку за вислугу років, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії в розмірах, установлених законодавством, з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно Закону України від 24 грудня 2015 року № 848-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» статтю 43 Закону № 2262-XII доповнено частиною 7 про те що максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Проте, зазначене положення в цілому визнано неконституційним відповідно до Рішення Конституційного Суду України № 7-рп/2016 від 20 грудня 2016 року. Згідно із пунктом другим резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 20 грудня 2016 року №7-рп/2016, зокрема, частина 7 статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» втратила чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Таким чином, з 20 грудня 2016 року частина 7 статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» є нечинною. Відповідно до Закону України від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», який відповідно до Прикінцевих положень цього Закону, набрав чинності з 01 січня 2017 року, у частину 7 статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» слова і цифри «у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року» замінено словами і цифрами по 31 грудня 2017 року. Таким чином, буквальне розуміння змін, внесених Законом України від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» з урахуванням Рішення Конституційного Суду України № 7-рп/2016 від 20 грудня 2016 року дозволяє стверджувати, що у Законі № 2262-XII відсутня частина 7 статті 43, а внесені до неї зміни, що полягають у зміні слів і цифр, є нереалізованими. Наведене означає, що протягом 2017 року стаття 43 Закону № 2262-XII не передбачала положення про те, що максимальний розмір пенсії не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів. Тобто, внесені Законом України від 06 грудня 2016 року № 1774 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» до частини 7 зазначеної статті, яка визнана неконституційною і втратила чинність, зміни (щодо періоду, протягом якого діють обмеження пенсії), самі по собі не створюють підстав для такого обмеження. Таким чином, з 20 грудня 2016 року (Рішення Конституційного Суду України) обмеження максимальним розміром пенсії є протиправним та відповідно є протиправними дії відповідача щодо обмеження призначеної позивачу пенсії. Крім того, апеляційний суд акцентує увагу на те, що відповідно до статті 1-1 Закону № 2262-XII законодавство про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, базується на Конституції України і складається з цього Закону, Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та інших нормативно-правових актів України, прийнятих відповідно до цих законів. Зміна умов і норм пенсійного забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Закон № 2262-XII є спеціальним до спірних правовідносин та саме його норми слід першочергово застосовувати для їх врегулювання. Суттєвою є обставина, що обмеження пенсії військовослужбовців максимальним розміром вже регулювалося частиною 7 статті 43 Закону № 2262-XII, яка визнана неконституційною з 20 грудня 2016 року, а тому неможливо стверджувати, що з вказаної дати виникла ситуація, за якої дане питання попадає під регулювання положень статті 2 Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» у частині, що не вирішується нормами Закону № 2262-XII. Застосування положень Закону № 3668-VI «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» щодо військовослужбовців фактично зводить нанівець наслідки прийняття рішення Конституційного Суду України від 20 грудня 2016 року №7-рп/2016, яким фактично встановлено, що обмеження пенсії військовослужбовців максимальним розміром не відповідає статті 17 Конституції України. Висновки по даній справі не спростовують можливість застосування норм Закону України № 3668-VI щодо осіб, яким положення про обмеження виплати пенсії в максимальному розмірі встановлено іншими спеціальними Законами, що у встановленому порядку неконституційними не визнано. Вказана вище правова позиція викладена постановах Верховного Суду від 09 листопада 2020 року у справі № 813/678/18 та від 09 лютого 2021 року у справі № 640/2500/18, яку в силу приписів частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховано апеляційним судом під час вирішення цього спору. Відтак, з огляду на викладені фактичні обставини справи, апеляційним судом встановлено, що ГУ ПФУ протиправно ухиляється від проведення виплати пенсії [PERSON] без обмеження максимальним розміром, а тому його позовні вимоги є цілком обґрунтованими та правомірними. Відповідно до частини 1 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права (частина 2 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України). Частиною 4 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини. Підсумовуючи наведене, на переконання апеляційного суду, суд першої інстанції правильно по суті вирішив даний публічно-правовий спір, однак не надав належної оцінки вказаним у мотивувальній частині постанови апеляційного суду обставинам, а тому оскаржуване рішення суду слід змінити у частині мотивів задоволення позовних вимог [PERSON] , частково задовольнивши апеляційну скаргу.

Результат розгляду: partial