Рішення адміністративного суду від 2023-04-25 00:00:00+03

Товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельний двір» (далі - позивач, ТОВ «Будівельний двір») звернулось до суду з позовом до Київської міської митниці ДФС (далі - відповідач) в якому просило: - визнати протиправним та скасувати Рішення Київської міської митниці ДФС (03124, м. Київ, бульвар Гавела Вацлава, будинок 8/А, код ЄДРПОУ 39422888) від 01 липня 2019 року №UA100000/2019/000044/2 про коригування митної вартості товарів та Картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UA100010/2019/00808; - стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Київської міської митниці ДФС на користь Товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельний двір» сплачений судовий у розмірі 1 921 гривень 00 копійок; - стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Київської міської митниці ДФС на користь Товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельний двір» витрати на правничу допомогу адвоката в розмірі 14 200 гривень 00 копійок. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 грудня 2021 року позов було задоволено. У задоволенні витрат на правничу допомогу відмовлено. Не погоджуючись з судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного з`ясування усіх фактичних обставин у справі. Також у апеляційній скарзі апелянт просив замінити Київську митницю Держмитслужби як відповідача по даній справі, на її правонаступника - Київську митницю, як відокремлений підрозділ Державної митної служби України. Так, Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 30 вересня 2020 року № 895 "Деякі питання територіальних органів Державної митної служби", п. 1 якої передбачено спосіб реорганізації територіальних органів Державної митної служби, зокрема, Київської митниці Держмитслужби, шляхом приєднання до Державної митної служби (створення єдиної юридичної особи). Відповідно до п. 2 Постанови, територіальні органи Державної митної служби, що реорганізуються відповідно до пункту 1 цієї постанови, продовжують здійснювати свої повноваження та функції до утворення Державною митною службою територіальних органів згідно з абзацом четвертим пункту 3 цієї постанови та прийняття рішення про можливість забезпечення здійснення такими органами повноважень і функцій територіальних органів, що реорганізуються. Таке рішення приймається Державною митною службою після здійснення заходів, пов`язаних із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань даних про територіальні органи Державної митної служби, що будуть утворені згідно з абзацом четвертим пункту 3 цієї постанови як відокремлені підрозділи юридичної особи публічного права, затвердженням положень про них. структури, штатних розписів, кошторисів та заповненням 30 відсотків вакансій. Наказом Держмитслужби від 19 жовтня 2020 року № 460 "Про утворення територіальних органів Державної митної служби України як відокремлених підрозділів" утворено Київську митницю як відокремлений підрозділ Державної митної служби України. В Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань здійснено реєстрацію Київської митниці як відокремленого підрозділу Державної митної служби України: код ЄДРПОУ 43997555; місцезнаходження: 03124, м. Київ, бульвар Вацлава Гавела, будинок 8-А). Згідно наказу Державної митної служби України від 30 червня 2021 року № 472 "Про початок здійснення митницями як відокремленими підрозділами Державної митної служби України покладених на них функцій і повноважень з реалізації державної митної політики, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування законодавства з питань митної справи" митницями як відокремленими підрозділами Державної митної служби України з 00 год. 00 хв. 01 липня 2021 року розпочато здійснення функцій і повноважень з реалізації державної митної політики, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування законодавства з питань митної справи. Відповідно до статті 52 КАС України у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив. Таким чином, з вищевикладеного вбачається, що Київською митницею як відокремленим підрозділом Державної митної служби України повністю підтверджено наявність підстав, які визначені в статті 52 КАС України, щодо здійснення заміни відповідача її правонаступником, а тому, колегія суддів приходить до висновку, що клопотання про заміну Київської митниці Держмитслужби як відповідача по даній справі на її правонаступника Київську митницю як відокремлений підрозділ Державної митної служби України є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Також, позивач звернувся з апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні витрат на правничу допомогу. Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, яким передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні). Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг. Розглянувши доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає залишенню без задоволення, в той час коли апеляційну скаргу позивача слід задовольнити у повному обсязі, виходячи з наступного. Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 13.03.2017 року між ТОВ «Будівельний двір» (покупець) та DANYANG RUIBU GLASS FIBRE CO., LTD (постачальник) укладено Контракт №6/2017. Згідно з пунктом 1.1. Контракту постачальник зобов`язується передати товар - Скловолоконна сітка у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити товар на умовах, визначених даним Контрактом. Пунктом 1.2. визначено, що найменування, асортимент, ціна та кількість поставленого товару, зазначається в додатку до даного контракту - Специфікації на товар, яка з моменту підписання уповноваженими представниками сторін являється невід`ємною частиною даного контракту. 18.04.2019 року між Покупцем та Постачальником укладено Специфікацію №28, у відповідності до якої Постачальник зобов`язався передати, а Покупець зобов`язався прийняти, на загальну суму 20 267, 20 USD наступний товар: скловолоконна сітка жовтого кольору з чорним логотипом «Аlpitec», розмір квадрата 4x4 мм у рулонах 402 шт. (20100м2) ширина рулона 1м; скловолоконна сітка жовтого кольору з чорним логотипом «Shtock», розмір квадрата 4x4 мм у рулонах 1590 шт. (79500 м2), ширина рулона 1 м.; скловолоконна сітка білого кольору з чорним логотипом розмір квадрата 5x4 мм у рулонах 182 шт. (4550м2). Фактична оплата Покупцем за Товар Постачальнику на суму 20 276,20 USD підтверджується Платіжним документом (SWIFT) ПАТ «ПРИВАТ БАНК» від 21.06.2019 року. З метою комплексного обслуговування щодо транспортно-експедиторських послуг з організації перевезення вантажів позивача морським, автомобільним, залізничним, авіаційним транспортом, а також перевезення у великотоннажних контейнерах і отримання інших додаткових послуг, необхідних для організації таких перевезень вантажу, 21.12.2017 року між Позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Хіллдом Логістикс» (код ЄДРПОУ 33139540) (Виконавець) укладено Договір № 21127-28 про надання транспортно-експедиторських послуг з перевезення експортно-імпортних та транзитних вантажів. Пунктом 3.1. Договору визначено, що вартість послуг зазначається в рахунку Виконавця. Згідно з пунктом 3.2. Договору Ціна Договору складає сукупність платежів зі сплати належної плати Виконавцю та витрат, понесених Виконавцем в інтересах Замовника в цілях виконання цього Договору. У відповідності до Довідки Виконавця від 01.07.2019 року № 0107-1 вартість транспортування вантажу по маршруту Шанхай, Китай - до митного кордону України Одеський МТП, складає 20 942, 35 грн. Страхування вантажу не здійснювалось.01.07.2019 року Позивачем подано Відповідачу електронну митну декларацію (далі також - ЕМД) за №UА100010/2019/338773, у якій для митного оформлення задекларовані вказані вище товари. Митна вартість товару визначена позивачем основним методом. На підтвердження заявленої митної вартості позивачем надано наступні документи: - комерційний інвойс (Commercial invoice) від 18.04.2019 року № 19BUD-005, - прайс-лист від 10.05.2019 року, - коносамент (Bill of lading) від 28.06.2019 року № MRFB19051911, - автотранспортну накладну (Road consignment note) від 28.06.2019 року № 1032/1, - сертифікат про походження товару (Certificate of origin) від 10.05.2019 року №19С3211С8100/00004, - довідку про транспортні витрати № 1007-1 від 01.07.2019 року, - митну декларацію країни відправлення №223120190005206560 від 19.05.2019 року. 01.07.2019 року за наслідками обробки ЕМД №UA100010/2019/338773 позивачем від митного органу отримано електронне повідомлення про неможливість визначення митної вартості у зв`язку з відсутністю всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості (відомості не підтверджено документально), а саме: документи, подані для визначення митної вартості товару відповідно до статті 53 Митного кодексу України, містять розбіжності та не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари. З огляду на що, відповідачем запропоновано позивачу протягом 10 днів надати додаткові документи у відповідності до ч. 3 ст. 53 статті 53 Митного кодексу України. У відповідь Декларантом надіслано повідомлення про неможливість надання затребуваних документів. 01.07.2019 року Київською міською митницею ДФС прийнято рішення №UА100000/2019/00044/2 про коригування митної вартості товарів, згідно з яким відповідач, застосувавши резервний метод визначення митної вартості товарів, заявлену позивачем митну вартість товару у митній декларації № UА 100010/2019/338773 (21067,20 дол. США), скоригував до рівня 31 920,00 дол. США. За результатом проведеної консультації декларанту запропоновано застосувати резервний метод визначення митної вартості відповідно до статті 64 Кодексу. Також, декларанта повідомлено, що у органу Державної фіскальної служби наявна інформація щодо вищих рівнів митної вартості товарів, митне оформлення яких вже здійснено відповідно до ЦБД ЄАІС ДФС (1,9006 $/кг. - МД від 19.06.2019 №UA 100010/2019/337202, МД від 19.06.2019 № UA100010/2019/337173)». На підставі прийнятого відповідачем рішення позивачу видано Картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення № UА100010/2019/00808. Вважаючи протиправним рішення про коригування митної вартості товару та картку відмови позивач звернувся до суду з даним позовом. Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з наступного. Митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, відповідно до статті 49 МК України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари. Декларант або уповноважена ним особа, які заявляють митну вартість товару, зобов`язані, зокрема, подавати митному органу достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню (частина друга статті 52 МК України). Відповідно до статті 53 МК України, у випадках, передбачених цим Кодексом, одночасно з митною декларацією декларант подає органу доходів і зборів документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення. Перелік документів, які підтверджують митну вартість товарів, визначений у частині другій цієї статті. Частиною третьою статті 53 МК України передбачено, що у разі якщо документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу органу доходів і зборів зобов`язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) додаткові документи відповідно до переліку, наведеному в даній нормі. Системний аналіз наведених правових норм вказує на те, що митні органи мають право витребувати додаткові документи на підтвердження задекларованої митної вартості у випадку наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих декларантом відомостей, що є обов`язковою обставиною, з якою закон пов`язує можливість витребування додаткових документів у декларанта та надає митниці право вчиняти наступні дії, спрямовані на визначення дійсної митної вартості товарів. Разом із тим витребувати необхідно ті документи, які дають можливість пересвідчитись у правильності чи помилковості задекларованої митної вартості, а не всі, які передбачені статтею 53 МК України. Ненадання повного переліку витребуваних документів може бути підставою для визначення митної вартості не за першим методом лише тоді, коли подані документи є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності не спростовують сумнів у достовірності наданої інформації. Такий висновок відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постановах від 31 березня 2015 року №21-53а15 та №21-127а15. При цьому суд звертає увагу на те, що право витребовувати додаткові документи не означає безапеляційного неврахування наданих під час проведення консультацій документів та в процедурі підтвердження заявленої митної вартості товарів, що декларуються. З наведених норм вбачається наявність у митного органу обов`язку зазначити конкретні обставини, які викликали відповідні сумніви, причини неможливості перевірки розрахунку митної вартості на підставі наданих декларантом документів, обґрунтувати необхідність перевірки спірних відомостей та зазначити документи, надання яких зможе усунути сумніви у їх достовірності. Крім того, для витребування доказів на спростування наявності впливу взаємозв`язку покупця та продавця на митну вартість задекларованого товару митниця зобов`язана обґрунтувати обставини, які свідчать про ймовірність існування такого взаємозв`язку. Тобто, законом чітко встановлено умову, за наявності якої у митного органу виникає право на застосування таких повноважень, як витребування додаткових документів та відмова у митному оформленні за заявленою декларантом митною вартістю товарів. А саме, наявність обґрунтованих сумнівів у правильності зазначеної декларантом митної вартості товарів. Сумніви є обґрунтованими, якщо документи містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують число визначення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари. Аналіз викладених статей свідчить про обов`язок митниці зазначити конкретні обставини, які викликали відповідні сумніви, причини неможливості їх перевірки на підставі наданих декларантом документів, а також обґрунтувати необхідність перевірки спірних відомостей та зазначити документи, надання яких може усунути сумніви у їх достовірності. Встановивши відсутність достатніх відомостей, що підтверджують задекларовану митну вартість товарів, орган митної служби повинен вказати, які саме складові митної вартості товарів є непідтвердженими, чому з поданих документів неможливо встановити дані складові та які документи необхідні для підтвердження того чи іншого показника. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 02.06.2015 у справі №21-498а15. За результатами здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів митний орган визнає заявлену декларантом або уповноваженою ним особою митну вартість чи приймає письмове рішення про її коригування відповідно до положень статті 55 МК України (частина третя статті 54 МК України). Відповідно до частини шостої статті 54 МК України митний орган може відмовити у митному оформленні товарів за заявленою декларантом або уповноваженою ним особою митною вартістю виключно за наявності обґрунтованих підстав вважати, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів, у разі: 1) невірно проведеного декларантом або уповноваженою ним особою розрахунку митної вартості; 2) неподання декларантом або уповноваженою ним особою документів згідно з переліком та відповідно до умов, зазначених у частинах другій - четвертій статті 53 цього Кодексу, або відсутності у цих документах всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари; 3) невідповідності обраного декларантом або уповноваженою ним особою методу визначення митної вартості товару умовам, наведеним у главі 9 цього Кодексу; 4) надходження до митного органу документально підтвердженої офіційної інформації митних органів інших країн щодо недостовірності заявленої митної вартості. Статтями 57, 58 МК України визначено, що митна вартість товарів, які ввозяться на митну територію України, відповідно до митного режиму імпорту, за загальним правилом обчислюється за першим методом визначення митної вартості товарів, тобто за ціною договору. Якщо митна вартість не може бути визначена за першим методом, проводиться процедура консультацій між митним органом та декларантом з метою обґрунтованого вибору підстав для визначення митної вартості. У ході таких консультацій митний орган та декларант можуть здійснити обмін наявною у кожного з них інформацією за умови додержання вимог щодо її конфіденційності. У разі неможливості визначення митної вартості товарів, які імпортуються в Україну, за основу може братися ціна, за якою оцінювані ідентичні або подібні (аналогічні) товари були продані в Україні не пов`язаному з продавцем покупцю. При цьому кожний наступний метод застосовується, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу. Як вбачається з оскаржуваного рішення, підставою для його прийняття стало те, що документи, які подані декларантом для підтвердження заявленої митної вартості товару містять розбіжності та не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, та відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари. Так, митний орган у спірному рішенні вказує про те, що відповідно до наданих товаротранспортних документів, а саме, міжнародної автомобільної накладної (CMR) та коносаменту ТОВ «Хіллдом Логістікс» не зазначена як безпосередній виконавець транспортних послуг та містять відомості про інших осіб. Наданий прайс-лист містить посилання на інвойс (від 18.04.2019 № 19BUD-005) виданий ТОВ Будівельний двір», що свідчить про суб`єктивну спрямованість, тобто суперечить суті прайс-листа як комерційної пропозиції продавця необмеженій кількості потенційних покупців та суперечить поняттю «дійсної вартості» товару у розумінні статті VII Генеральної угоди з тарифів та торгівлі (ГАТТ 1947).Пунктом 2.2 «Порядку оформлення платіжного доручення в іноземній валюті або банківських металлах», що затверджений Постановою Правління Національного банку України від 28.07.2008 № 216 (зі змінами) зазначено, що Платник заповнює реквізит «Призначення платежу» таким чином, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування бенефіціару коштів в іноземній валюті або банківських металів. У наданому платіжному дорученні від 19.06.2019 року зазначено лише контракт, що не дає можливість перевірити здійснення платежів та ідентифікувати саме з цією поставкою. Також, зазначено, що відповідно до пункту 6 частини 2 статті 53 МКУ та статті 9 Закону України від 01.07.2004 №1955-IV «Про транспортно-експедиторську діяльність» документи (рахунки, накладні тощо), що є підтвердженням витрат експедитора та видані суб`єктами господарювання, що залучалися до виконання договору транспортного експедирування, або органами влади. Наказом Міністерства фінансів України від 24.05.2012 № 599 «Про затвердження форми декларації митної вартості та правил її заповнення» визначено перелік документів, які подаються при заповненні графи 20 декларації митної вартості товарів. До зазначених документів належать: рахунок-фактура (акт виконаних робіт (наданих послуг)) від виконавця договору (контракту) про надання транспортно-експедиційних послуг, що містить реквізити сторін, суму та умови платежу, інші відомості, відповідно до яких встановлюється належність послуг до товарів; банківські та платіжні документи, що підтверджують факт оплати транспортно-експедиційних послуг відповідно до виставленого рахунка-фактури; калькуляція транспортних витрат (якщо перевезення товарів здійснюється з використанням власного транспортного засобу), що містить відомості про маршрут перевезення, його протяжність у кілометрах до місця ввезення на митну територію України та по митній території України, розмір тарифної ставки на перевезення за одиницю виміру (вагу) товару за 1 кілометр маршруту; 2) виписку з бухгалтерської документації; 3) за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; 3) висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини тощо. Також, у своєму рішенні митний орган вказує на наявність у органу доходів і зборів наявна інформація щодо числових значень складових митної вартості, що могли вплинути на ціну товарів, яка призвела до виникнення сумнівів у правильності визначення митної вартості та прийняття рішення про коригування митної вартості, заявленої декларантом. Даючи оцінку вказаним висновкам митного органу, колегія суддів зауважує наступне. Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до договору про транспортно-експедиційне обслуговування № 21127-28, від 21.12.2017 обов`язки щодо транспортування товару міжнародним сполученням виконувало ТОВ «Хіллдом Логістікс». Відповідно до пункту 1 Договору предметом даного договору є обов`язок ТОВ «Хіллдом Логістікс», та відповідну плату та за рахунок Клієнта, надати транспортно-експедиційні послуги з організації перевезення вантажів морським, автомобільним, залізничним, авіаційним транспортом, а також перевезення у великовантажних контейнерах і додаткові послуги, необхідні для організації таких перевезень вантажу. Згідно пункту 2.1.2. Договору обов`язком Виконавця є укладання від свого імені договори з портами, перевізниками, складами судноплавними компаніями, їх агентами, екпедиторськими та іншими організаціями на перевезення, перевалку, зберігання вантажів та необхідні додаткові роботи та послуги. Згідно абзацом 1 частини 1 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» експедитор має право, зокрема, обирати або змінювати вид транспорту та маршрут перевезення, обирати або змінювати порядок перевезення вантажу, а також порядок виконання транспортно-експедиторських послуг, діючи в інтересах клієнта, згідно з відповідним договором транспортного експедирування. З матеріалів справи встановлено, що між Постачальником товару та позивачем - Покупцем, укладено Контракт № 6/2017 року від 13.03.2017 року. Вказаним договором сторонами погоджено умови передачі товару, ціни товару, умови поставки товару, умови оплати товару та інше. Умови поставки товару врегульовані сторонами Контракту у розділі 3 Контракту. Згідно з пунктом 3.1. Контракту Постачальник зобов`язаний поставити, а покупець прийняти товар на мовах «FOB» Шанхай, згідно з офіційних правил «ІНКОТЕРМС-2010». Відповідно до пункту 3.6. Контракту Постачальник зобов`язаний сплатити витрати з завантаження товару в транспортний засіб, уповноваженого Покупцем перевізника, а також сплатити витрати пов`язані із митною вартістю Товару від митної очистки Товару від мита для експорту. Пунктом 3.7. Контракту Постачальник зобов`язався сплатити витрати, пов`язані із оформленням усіх необхідних товаросупровідних документів у країні Постачальника. Відповідно до пункту 4.1. Контракту перед здійсненням поставки Сторони погоджують наявність товару у Постачальника, а також його готовність здійснити відвантаження Товару Покупцю. Як вірно зазначено судом першої інстанції, згідно з Правилами ІСС для використання торгівельних термінів в національній та міжнародній торгівлі (ІНКОТЕРМС-2010) Умови FOB (Free on Board Вільно на борту) висновується, шо продавець вважається тим, хто виконав своє зобов`язання по поставці з моменту переходу товару через поручні судна в порту відвантаження. За умови FOB на покупця покладаються обов`язки з очищення товару від мит для його експорту. Згідно з пунктом 1.1. Контракту Постачальник зобов`язується передати товар - Скловолоконна сітка у власність Покупця, а Покупець зобов`язується прийняти та оплатити товар на умовах, значених даним Контрактом. Пунктом 1.2. Контракту визначено, що найменування, асортимент, ціна та кількість поставленого товару, визначається в додатку до даного контракту - Специфікації на товар, яка з моменту підписання уповноваженими представниками сторін являється невід`ємною частиною даного контракту. Згідно з пунктом 2.1. Контракту вартість товару, який постачається згідно даного договору вказаний у специфікації до даного Контракту. Відповідно до пункту 4.1. Контракту перед здійсненням поставки Сторони погоджують наявність товару у Постачальника, та його готовність здійснити відвантаження Товару Покупцю. Так, на підтвердження найменування поставленого асортименту, ціни, кількості та сплати за товар відповідачу надано: комерційний інвойс від 18.04.2019 року № 19BUD-005, прайс-лист від 10.05.2019 року, платіжне доручення SWIFT від 21.07.2019 року, Доповнення до Контракту № 28, які підтверджують вартість товару, його характеристики та факт оплати саме за цією поставкою, на виконання розділу 4 Контракту. Усі ці документи містять посилання на зовнішньоекономічний договір (контракт) №6/2017 від 13.03.2017 року, та не містить розбіжностей у зазначенні ціни за декларований товар, а саме у розмірі 20267,20 дол. США. Відповідно до пункту 2.2 Положення про порядок виконання банками документів на переказ, примусове списання і арешт коштів в іноземних валютах та банківських металів і змін до деяких нормативно-правових актів Національного банку України, затверджене постановою Правління Національного банку України від 28.08.2008 року № 216, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 01.10.2008 року № 910/15601, платник заповнює реквізит "Призначення платежу" в іноземній валюті або банківських металах таким чином, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування бенефіціару в іноземній валюті або банківських металів. Аналізуючи вищенаведене вбачається, що посилання митного органу на порушення вищевказаних приписів є необґрунтованим, позаяк, вказівка на інвойс у платіжному документі не є обов`язковою ознакою для необхідності його ідентифікації. Вказаним Положенням надано можливість платнику заповнити відповідний реквізит з посиланням на інші будь-які документи, на підставі яких здійснюється операція з перерахування валюти. Як вбачається з оскаржуваного рішення про коригування митної вартості товарів, при здійсненні контролю правильності визначення митної вартості товару митним органом здійснено порівняння рівня заявленої митної вартості товарів з рівнем митної вартості товарів, або подібних (аналогічних) товарів, митне оформлення яких вже здійснено. Так, митним органом з`ясовано, що вартість заявлених до митного оформлення товарів є меншою від мінімального рівня митної вартості товарів, інформація по яким міститься у спеціалізованому програмно-інформаційному комплексу Єдиної автоматизованої інформаційної системи ДФС України (ЄАІС України). Рівень митної вартості подібних за фізичними характеристиками товарів становить 1,90 USD/кг за митною декларацією від 19.06.2019 року №UА100010/2019/337202, від 19.06.2019 року №UА100010/2019/337173. Таким чином, заявлена митна вартість викликала сумніви у дійсності ціни оцінюваних товарів у розумінні статті VII Генеральної угоди з тарифів та торгівлі та викликала сумніви у достовірності відомостей, поданих для підтвердження митної вартості товару. Разом з тим, у рішенні про коригування заявленої митної вартості, крім номера та дати митних декларацій, які були взяті за основу для визначення митної вартості оцінюваних товарів, митний орган повинен також навести пояснення щодо зроблених коригувань на обсяги партії ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, умов поставки, комерційних умов тощо та зазначити докладну інформацію і джерела, які використовувалися митним органом при визначенні митної вартості оцінюваних товарів із застосуванням резервного методу. Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у постановах від 26.02.2019 у справі №808/454/18, від 19.06.2018 у справі №826/6346/16, від 31.01.2018 у справі №813/7272/13-а, від 02.03.2018 у справі №804/2997/17. Однак, як вбачається з графи 33 оскаржуваного рішення, у ньому зазначено лише дату та номер вказаних митних декларацій, на підставі яких здійснено коригування митної вартості, що не дає підстав вважати таке рішення обґрунтованим та вмотивованим у контексті положень пунктів 2, 4 частини другої статті 55 Митного кодексу України. Будь-яких переконливих аргументів та доказів, які б викликали обґрунтовані сумніви у достовірності проведеного позивачем розрахунку митної вартості товару за ціною договору відповідачем не наведено та не надано, a інших обставин, які б впливали на ціну задекларованої позивачем митної вартості товару судом не встановлено. З оскаржуваного рішення вбачається, що відповідач не надав належної оцінки поданим документам та не встановив конкретних обставин та фактів, які перешкоджають митному оформленню товару за ціною договору. В свою чергу, позивачем для підтвердження заявленої митної вартості товару було надано: - комерційний інвойс (Commercial invoice) від 18.04.2019 року № 19BUD-005, - прайс-лист від 10.05.2019 року, - коносамент (Bill of lading) від 28.06.2019 року № MRFB19051911, - автотранспортну накладну (Road consignment note) від 28.06.2019 року № 1032/1, - сертифікат про походження товару (Certificate of origin) від 10.05.2019 року №19С3211С8100/00004, - довідку про транспортні витрати № 1007-1 від 01.07.2019 року, - митну декларацію країни відправлення №223120190005206560 від 19.05.2019 року. На переконання суду апеляційної інстанції, зазначені документи відповідають вимогам ст.ст. 73 - 76 КАС України та у встановленому порядку підтверджують заявлену декларантом митну вартість товару. Таким чином, сумніви митного органу в достовірності відомостей про митну вартість товарів, які виникли у зв`язку з тим, що надані документи, на думку контролюючого органу не підтверджували вартості, так як містили розбіжності, не приймаються судом апеляційної інстанції, оскільки такі доводи спростовуються наявними в матеріалах справи первинними документами, які були надані відповідачу під час проведення митних процедур. Відповідно до частини сьомої статті 54 Митного кодексу України у разі якщо під час проведення митного контролю орган доходів і зборів не може аргументовано довести, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів, заявлена декларантом або уповноваженою ним особою митна вартість вважається визнаною автоматично. Тобто, ненаведення митним органом доказів того, що документи, подані декларантом для митного оформлення товару є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності викликають сумнів у достовірності наданої інформації, витребування цим органом переліку документів без зазначення обставин, які ці документи повинні підтвердити, свідчить про протиправність рішення цього органу щодо застосування іншого, ніж основний метод визначення митної вартості. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 29.05.2012 у справі №21-91а12 та від 11.09.2012 у справі №21-262а12. Згідно із ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. В свою чергу, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, зазначений обов`язок не виконано, та у встановленому порядку не обґрунтовано правомірність прийнятого рішення. Враховуючи викладені обставини справи, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову. Даючи оцінку доводам апеляційної скарги позивача щодо стягнення судових витрат на правничу допомогу суд зауважує наступне. Згідно з частиною першою ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 1 частини першої ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з п. 1 частини третьої ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Відповідно до частини сьомої ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Відповідно до положень статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Як вбачається з аналізу наведених правових норм, документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку. Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21 березня 2018 року у справі № 815/4300/17, від 11 квітня 2018 року у справі № 814/698/16. Крім того, колегія суддів враховує висновки Верховного суду висловлені, зокрема, у постанові від 01.06.2021 у справі № 640/11563/20. Так, висновуючись на аналізі статей 132, 134, 139 КАС України, статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», Верховний Суд зазначає, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем на підтвердження понесених ним витрат на правничу допомогу адвоката надано до позовної заяви копію Договору про надання правової допомоги від 18.11.2019 року №18/11/2019-10, ордер серії КС №687930 від 12.12.2019 року, платіжного доручення від 03.12.2019 року №697820. В свою чергу, відповідачем у відзиві на позовну заяву зазначено про необґрунтованість заявленої до стягнення суми у розмірі 14 200 грн. 00 коп., оскільки позивачем не надано документів на підтвердження обрахунку витрат на правничу допомогу. Адвокатом позивача долучено Акт виконаних робіт від 28.02.2020 року про виконання договору про надання правової допомоги від 18.11.2019 року №18/11/2019-10. Так, відповідно до пункту 4.1 Договору за надання правової допомоги за цим Договором Клієнт сплачує Повіреному гонорар у розмірі 14 200 грн. 00 коп. Згідно з пунктом 4.3 Договору, гонорар, визначений в пункті 4.1 цього Договору є платою в комплексі за послуги, визначені в пункті 1.1. Договору (щодо підготовки та подання (з правом підпису) до Окружного адміністративного суду міста Києва позовної заяви про визнання протиправним та скасування рішення Київської міської митниці ДФС від 01.07.2019 року №UA100000/2019/000044/2 про коригування митної вартості товарів та Картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UA100010/2019/00808, в тому числі в разі необхідності, представництво інтересів у відповідних судових засіданнях, подавати, в разі необхідності, відзив, пояснення, тощо). Сторони усвідомлюють, що розмір гонорару в силу його комплексного характеру, є значно нижчим від загальної вартості окремих послуг Повіреного. Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що визначена адвокатом сума понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, за результатами розгляду даної справи, є належним чином обґрунтованою у контексті дослідження обсягу фактично наданих ним послуг із урахуванням складності справи, кількості витраченого на ці послуги часу, та, відповідно, співмірності обсягу цих послуг та витраченого адвокатом часу із розміром заявленої суми витрат на професійну правничу допомогу. Таким чином, дослідивши надані позивачем докази витрат на правничу допомогу, враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатом роботи, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми на правову допомогу у розмірі 14200,00 грн. Отже, за результатом розгляду апеляційних скарг, аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельний Двір" та наявність правових підстав для їх задоволення. Однак, на переконання колегії суддів, судом першої інстанції передчасно відмовлено у задоволенні вимоги про відшкодування витрат на правову допомогу з мотивів викладених в оскаржуваному рішенні. З підстав вищенаведеного, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції частково не відповідають встановленим обставинам по справі, допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального права частково призвели до неправильного вирішення справи, а тому, оскаржуване рішення підлягає скасуванню у вищевказаній частині. Відповідно до частини першої статті 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Результат розгляду: granted