Рішення адміністративного суду від 2023-02-01 00:00:00+02

05 березня 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до військової частини [NUMBER] , в якому просив: визнати протиправною бездіяльність військової частини [NUMBER] щодо не нарахування та виплати [PERSON] одноразової грошової допомоги, як особі, що уклала перший контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу як капітана запасу; зобов`язати військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити [PERSON] одноразову грошову допомогу в розмірі десяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, як особі, що уклала перший контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 11 травня 2021 року в задоволенні позову відмовлено. Постановою П`ятого \~апеляційного \~адміністративного \~суду \~від 30 червня 2021 року \~апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 травня 2021 року без змін. 28.11.2022 року (вх..№36490/22) до Одеського окружного адміністративного суду надійшла заява [PERSON] про перегляд на підставі п.1 ч.2 ст.361 КАС України рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами у прохальній частині \~якої заявник просить суд рішення Одеського окружного адміністративного суду по справі №420/3365/21 від 11.05.2021 року скасувати. Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2022 року заяву було повернуто заявнику без розгляду. Не погоджуючись з ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2022 [PERSON] подав апеляційну скаргу, та просив її скасувати та прийняти нове рішення, яким направити справу до суду 1-ї інстанції для продовження розгляду. Вимоги апеляційної скарги позивач обґрунтовує тим, що суд першої інстанції у своїй ухвалі від 06 грудня 2022 року посилається на припис частини 1 статті 363 КАС України, що заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами може бути подано з підстави, визначеної пунктом 1 частини другої статті 361 цього Кодексу, - учасниками справи протягом тридцяти днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про існування таких обставин. Про те правові вимоги які зазначені в п. 1 ч. 2 статті 363 КАС України не заперечують, що заява про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами може бути подана з підстави, визначеної пунктом 1 частини другої статті 361 цього Кодексу, - учасниками справи не пізніше трьох років з дня набрання таким судовим рішенням законної сили. Апелянт вказує на те, що припис частини 1 ст. 365 КАС України на яку посилається суд першої інстанції його не стосується. Також апелянт зазначив, що судом першої інстанції не було чітко визначено, що взагалі ним було порушено з вимог ч. 1, 2 cт. 364 КАС України. Крім того, апелянт вказав, що у своїй заяві за нововиявленими або виключними обставинами він звернув увагу суду першої інстанції, що наказ МО України від 07.66.2018 року №260 на який відповідач-військова частина [NUMBER] вказує у своїх відповідях розроблено у відповідності до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». 16.01.2023 року відповідачем надано відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує на законність та обґрунтованість ухвали суду 1-ї інстанції, просить залишити її без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14 грудня 2022 року відкрито апеляційне провадження у справі. Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14 грудня2022 року \~призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження. Апеляційний суд, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до частини першої статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яким закінчено розгляд справи і яке набрало законної сили, може бути переглянуто за нововиявленими або виключними обставинами. Згідно з частиною другою статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є: 1) істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи; 2) встановлення вироком суду або ухвалою про закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності, що набрали законної сили, завідомо неправдивих показань свідка, завідомо неправильного висновку експерта, завідомо неправильного перекладу, фальшивості письмових, речових чи електронних доказів, що потягли за собою ухвалення незаконного рішення у цій справі; 3) скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, яке підлягає перегляду. Частиною четвертою статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами: 1) переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи; 2) докази, які не оцінювалися судом, стосовно обставин, що були встановлені судом. Відповідно до п.1 ч.1 ст.363 КАС України заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами може бути подано з підстави, визначеної пунктом 1 частини другої статті 361 цього Кодексу, - учасниками справи протягом тридцяти днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про існування таких обставин. Згідно з п.1 ч.2 ст. 363 КАС України з урахуванням положень частини першої цієї статті заява про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами може бути подана з підстави, визначеної пунктом 1 частини другої статті 361 цього Кодексу, - не пізніше трьох років з дня набрання таким судовим рішенням законної сили. Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року (надалі - Конвенція), була ратифікована Законом України N 475/97-ВР від 17.07.97, та відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства. Згідно ч.1 ст.6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ст.8 Конституції України, ст.8 КАС України та ч.1 ст.17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006 року,суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду (див. рішення у справі Golder v. the United Kingdom від 21 лютого 1975 року, Серія A № 18, п. 36), не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак право доступу до суду не може бути обмежено таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати законну мету та бути пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями (див. рішення у справі Guйrin v. France від 29 липня 1998 року, Reports of Judgments and Decisions 1998-V, p. 1867, § 37). Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, має на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані. У той же час такі правила в цілому або їх застосування не повинні перешкоджати сторонам використовувати доступні засоби захисту (див. рішення у справі Pйrez de Rada Cavanilles v. Spain від 28 жовтня 1998 року, Reports 1998-VIII, p. 3255, § 45). Оскільки питання стосується принципу юридичної визначеності, це піднімає не лише проблему трактування правових норм у звичайному сенсі, а також і проблему недоцільного формулювання процесуальних вимог, яке може перешкоджати розгляду позову щодо суті, тим самим спричиняючи порушення права на ефективний судовий захист (див., mutatis mutandis, рішення у справі Miragall Escolano and others v. Spain, заява № 38366/97, § 37, ECHR 2001-I; та у справі Zvolskэ and Zvolskб v. the Czech Republic, заява № 46129/99, § 51, ECHR 2002-IX). Право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою. Тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду (див. рішення у справі "Скордіно проти Італії"(Scordino v. Italy) (№ 1) [ВП], № 36813/97, пункти 190 та 191, ECHR 2006-V та п.52 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Щокін проти України" (заяви №№ 23759/03 та 37943/06), від 14 жовтня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 14 січня 2011року ). З аналізу вищенаведених правових норм вбачається, що підставою для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи, а строк звернення із заявою про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, передбачений пунктом 1 частини 1 статті 363 КАС України стосуються учасників розгляду адміністративної справи в якій ухвалено рішення про перегляд якого за виключними обставинами подається заява. Разом з тим, у заяві позивача вказано, що до нововиявлених обставин, які не були розглянуті та про які позивач тільки дізнався відноситься сфера застосування Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Апеляційний суд зауважує, що нововиявлені обставини - це факти, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення прав і обов`язків осіб, що беруть участь у справі, тобто юридичні факти. Нововиявлені обставини за своєю юридичною суттю є фактичними даними, що в установленому порядку спростовують факти, які було покладено в основу судового рішення, та породжують процесуальні наслідки, впливають на законність і обґрунтованість ухваленого без їх врахування судового рішення. До нововиявлених обставин належать факти об`єктивної дійсності, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші факти, які мають значення для правильного розв`язання спору. Необхідними та загальними ознаками нововиявлених обставин є: 1) існування цих обставин на час розгляду та вирішення справи і ухвалення судового рішення, про перегляд якого подається заява; 2) на час розгляду справи ці обставини об`єктивно не могли бути відомі ні заявникові, ні суду; 3) істотність цих обставин для розгляду справи (тобто коли врахування цих обставин судом мало б наслідком прийняття іншого судового рішення, ніж те, яке було прийняте). Під нововиявленою обставиною мається на увазі фактична обставина, яка має істотне значення і яка об`єктивно існувала на час розгляду справи, але не була і не могла бути відома усім особам, які брали участь у справі, та суду. Нова обставина, що з`явилася або змінилася після розгляду справи, не є підставою для перегляду справ. Тобто для визнання обставини нововиявленою недостатньо, щоб особа просто не знала про наявність певної істотної обставини, а потрібно, щоб вона і не могла знати про неї. Якщо вона все-таки могла знати про певну обставину за добросовісного ставлення до справи, тоді ця підстава для перегляду відсутня. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26 грудня 2022 року у справі №460/801/20. Враховуючи наведене, апеляційний суд зазначає, що незастосування діючого закону під час судового розгляду справи не може вважатись нововиявленою обставиною у розумінні норм процесуального законодавства, так як , законність рішення суб`єкта владних повноважень встановлюється судом під час розгляду справи по суті та перевіряється судами апеляційної та касаційної інстанцій, а тому неможливе застосовування процесуального строку до вказаних правовідносин. Разом з тим, судом першої інстанції було помилково оцінено зазначені позивачем підстави, як нововиявлені обставини та застосовано строки звернення до суду з заявою про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами. При цьому, оскільки судом 1-ї інстанції не було відкрито провадження у справі за нововиявленими обставинами та не приймалось рішення по суті заяви [PERSON] , апеляційний суд позбавлений процесуальної можливості прийняти рішення про задоволення або відмову у задоволенні такої заяви. Отже, апеляційний суд вважає, що суд 1-ї інстанції повертаючи заяву без розгляду, порушив норми процесуального законодавства. Таким чином, апеляційний суд вважає, що наявні підстави для скасування ухвали суду 1-ої інстанції, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване судове рішення - скасуванню із направленням справи до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження за нововиявленими обставинами.

Результат розгляду: partial