Рішення адміністративного суду від 2022-09-02 00:00:00+03

У серпні 2021 року [PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини [NUMBER] (пп [NUMBER] ) (далі - відповідач, В/Ч [NUMBER] ), в якому просив суд: - визнати протиправною бездіяльність В/Ч [NUMBER] щодо не нарахування та не виплати йому \~у повному обсязі індексації грошового забезпечення у період з 25.08.2016 по 25.08.2021 із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення в період з 25.08.2016 по 28.02.2018 - січень 2008 року, а в період з 01.03.2018 по 25.08.2021 - березень 2018 року; - зобов`язати В/Ч [NUMBER] нарахувати та виплатити на його користь індексацію грошового забезпечення у період з 25.08.2016 по 25.08.2021 із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення в період з 25.08.2016 по 28.02.2018 - січень 2008 року, а в період з 01.03.2018 по 25.08.2021 - березень 2018 року відповідно до абзацу 4 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2018 року №1078. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 06.12.2021 адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність В/Ч [NUMBER] щодо не нарахування та не виплати [PERSON] індексації грошового забезпечення у період з 25.08.2016 по 25.08.2021. Зобов`язано В/Ч [NUMBER] нарахувати та виплатити [PERSON] індексацію грошового забезпечення у період з 25.08.2016 по 25.08.2021. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Позивач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його необґрунтованість, порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просив суд апеляційної інстанції рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.12.2021 скасувати, ухвалити нове рішення, яким в задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Апелянт вказав, що судом першої інстанції було протиправно не застосовано для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення в період з 25.08.2016 по 28.02.2018 - січень 2008 року, а в період з 01.03.2018 по 25.08.2021 - березень 2018 року. Відповідач не скористався своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу. 12.01.2022 ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду відкрито провадження за апеляційною скаргою [PERSON] 22.08.2022 ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду апеляційну скаргу [PERSON] призначено до розгляду у порядку письмового провадження. Відповідно до положень ч. 1 ст. 308 , п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України ( далі - КАС України) розгляд справи проведено в порядку письмового провадження за наявними у ній доказами та в межах \~доводів та вимог апеляційної скарги. Колегія суддів вислухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог \~апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається у скарзі, дійшла висновку, що \~апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом \~встановлено обставини, які не оспорено сторонами. [PERSON] з 25.08.2016 проходив військову службу у В/Ч [NUMBER] (пп [NUMBER] ) та відповідно до копії витягу з наказу від 25.08.2021 року № 167 виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Позивач зазначив, що під час проходження військової служби йому протиправно не було \~нараховано та не виплачено індексацію грошового забезпечення із застосуванням місяців для її обчислення січень 2008 року та березень 2018 року. Вважаючи бездіяльність відповідача протиправною, звернувся до суд з вказаним позовом. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині визначення базового місяця при нарахуванні індексації \~суд першої інстанції виходив з їх передчасності та відсутності порушеного права. Колегія суддів вважає дані висновки суду першої інстанції помилковими та зазначає. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частинами першою -третьою статті 9 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~№\~2011-XII) передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону. Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закон України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ (далі Закон № 1282-ХІІ). Статтею 1 Закону № 1282-ХІІ визначено, що індексація грошових доходів населення встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Відповідно до статті 2 цього Закону індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. Згідно з статтями 4, 6 вказаного Закону індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закон Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін. У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв`язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. У разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону, грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін. Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078 затверджено Порядок проведення індексації грошових доходів населення. Згідно з пунктом 11\~Порядку № 1078, підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 відсотка (застосовується з 01 січня 2016 року). Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з березня 2003 року - місяця опублікування Закону України від 06 лютого 2003 року №491-IV «Про внесення змін до Закону України "Про індексацію грошових доходів населення». Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту. Відповідно до пункту 2 Порядку № 1078 індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби. У пункті 4 Порядку № 1078 визначено, що у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до законодавства. Пунктом 5 Порядку №1078 визначено, що у разі підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків. Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення. Порядок визначення та застосування державних соціальних гарантій в реалізації державної соціально-економічної політики унормовано у статті 19 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» відповідно до частини першої якої, виключно законами України визначаються, зокрема, величина порогу індексації грошових доходів громадян. Відповідно до ч.4 ст.9 Закону №\~2011-XII \~\~грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Тобто, розміри грошового забезпечення військовослужбовців, зокрема розміри посадових окладів, визначаються виключно Кабінетом Міністрів України. Як зазначено позивачем, не спростовано відповідачем та встановлено судом, підвищення тарифної ставки (посадового окладу) за посадою, яку займав позивач, відбулось на підставі постанов Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2007 року № 1294, яка набрала чинності 01.01.2008 року. Наступне підвищення розміру тарифної ставки (посадового окладу) за посадою, яку займав позивач, відбулось згідно постанови Кабінету Міністрів України № 704 від 30.08.2017 року «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», яка набрала чинності 01.03.2018 року, та якою затверджено нові збільшені схеми тарифних розрядів та ставок за посадами та тарифні сітки розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців. Оскільки доказів підвищення у період з 01 січня 2008 року по 01 березня 2018 року тарифної ставки (посадового окладу) за посадою, яку займав позивач, до суду не надано та судом відповідні обставини не встановлено, колегія суддів прийшла до висновку, що при нарахуванні позивачу індексації грошового забезпечення за період з 25.08.2016 по 28.02.2018 базовим місяцем повинен бути січень 2008 року, а в період з 01.03.2018 по 25.08.2021 березень 2018 року. Враховуючи вище зазначене колегія суддів вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги \~ [PERSON] щодо зобов`язання відповідача при проведенні розрахунку індексації грошового забезпечення за період з 25.08.2016 по 28.02.2018 \~- застосовувати базовий місяць - січень 2008 року, а за період \~з 01.03.2018 по 25.08.2021 березень 2018 року. Оскільки відповідачем \~не проведено індексації грошового \~забезпечення позивача \~за період з 25.08.2016 по 28.02.2018 \~та \~за період \~з 01.03.2018 по 25.08.2021 з визначенням вище зазначених базових місяців, то позовні вимоги в частині визнання протиправною такої бездіяльності також підлягають задоволенню. Як наслідок, висновки суду першої інстанції щодо наявності дискреційних повноважень у відповідача при застосуванні базового місяця для обчислення індексу споживчих цін при нарахуванні індексації колегія суддів вважає помилковими з урахуванням \~практики Верховного Суду у подібних правовідносинах, згідно з якою повноваження державних органів стосовно визначення базового місяця індексації грошового забезпечення не є дискреційними, оскільки законодавцем установлено один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень проведення індексації грошових доходів у разі перевищення величини індексу споживчих цін порогу індексації, встановленого в розмірі 103 відсотки. Зазначені висновки Верховний Суд виклав у постановах від 29 листопада 2021 року у справі №120/313/20-а, від 26 січня 2022 року у справі №400/1118/21, від 20 квітня 2022 року у справі №420/3593/20. Щодо посилання суду першої інстанції , в оскаржуваному рішенні, на правові позиції Верховного Суду від 15.10.2020 у справі № 240/11882/19, колегія суддів зауважує, що виходячи з процесуальних механізмів забезпечення єдності судової практики, які полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду, за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції, слід виходити з того, що суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду, про що зазначено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 30.01.2019 у справі № 755/10947/17. Посилання відповідача на те, що станом на 01.01.2008 позивач не перебував на військовій службі, грошове забезпечення не отримував, його посадовий оклад у січні 2008 року не підвищувався колегія суддів вважає безпідставними оскільки, з урахуванням правил встановлених постановою КМУ №1013 від 09.12.2015, обчислення \~індексу споживчих цін відбувається незалежно від того, коли військовослужбовця прийнято на військову службу, коли його призначено на посаду з більшим посадовим окладом, коли встановлено чергове військове звання або встановлені різні надбавки, доплати і премії. Щодо інших доводів \~сторін колегія суддів зазначає. Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень. Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України»(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний \~з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 \~Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення. Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. У силу вимог ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду 1-ї інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Отже, враховуючи, що судом 1-ї інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, судова колегія, діючи виключно в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, відповідно до ч.1 ст.317 КАС України, вважає за необхідне скасувати рішення суду 1-ї інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог та прийняти судове рішення, яким адміністративний позов в цій частині задовольнити.

Результат розгляду: partial