Рішення адміністративного суду від 2022-06-28 00:00:00+03

У жовтні 2020 року [PERSON] (далі позивачка) звернулась до суду із позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області (далі відповдіач-1), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Головне управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області (далі третя особа), у якому просила: -\~ визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області щодо нарахування та виплати позивачці суддівської винагороди за період з 15 липня 2020 року по 31 серпня 2020 року із застуванням статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»; -\~ зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області провести перерахунок суддівської винагороди позивачці за період з 15 липня 2020 року по 31 серпня 2020 року, обчисливши її відповідно до статті 130 Конституції України та статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», та виплатити недоотриману частину. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2020 року адміністративний позов задоволено повністю. Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 18 травня 2021 року скасовано рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2020 року та у задоволенні адміністративного позову відмовлено. Постановою Верховного Суду від 05 серпня 2021 року касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково: - постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 18 травня 2021 року у справі 160/12182/20 скасовано; - рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2020 року в частині задоволення позовних вимог про визнання протиправними дій Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області щодо нарахування та виплати [PERSON] суддівської винагороди за період з 15 липня 2020 року по 31 серпня 2020 року із застуванням статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» залишено в силі; -\~ в іншій частині рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2020 року скасовано та направлено справу в цій частині позовних вимог на новий розгляд до Дніпропетровського окружного адміністративного суду. Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 серпня 2021 року залучено в якості другого відповідача по справі Державну судову адміністрацію України (далі відповідач-2). Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2021 року задоволено адміністративний позов в частині позовних вимог, направлених на новий розгляд, стягнуто з Державної судової адміністрації України на користь [PERSON] недоотриману суддівську винагороду за період з 15 липня 2020 року по 31 серпня 2020 року у розмірі 52 991,61 грн. (з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті) шляхом безспірного списання коштів з бюджетної програми 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів». Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що головним розпорядником бюджетних коштів, виділених, зокрема, на виплату суддівської винагороди (суддям місцевих і апеляційних судів) є відповідач-2, який, серед іншого, визначає обсяг видатків розпорядників нижчого рівня на ці потреби, а відтак відповдіач-2, як суб`єкт владних повноважень, має відповідати за погашення заборгованості, яка виникла внаслідок невиплати судді у повному обсязі суддівської винагороди. Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач-2 оскаржив його в апеляційному порядку, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вимоги апеляційної скарги відповідача-2 мотивовано, зокрема тим, що відповідач-2 не нараховує та не здійснює виплату суддівської винагороди суддям, адже це здійснює відповдіач-1. В свою чергу, відсутні неправомірні дії або бездіяльність відповідача-2, як головного розпорядника бюджетних коштів щодо невиплати суддівської винагороди в повному обсязі, оскільки такі витрати \~були повністю профінансовані згідно кошторису. Крім того, відповдіач-2 зазначає, що відповідач-1, як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня не мав правових підстав для виплати у період за липень 2020 року суддівської винагороди без застосування обмежень, встановлених Законом України «Про державний бюджет України на 2020 рік» (у редакції Закону №553-ІХ) поза межами видатків державного бюджету. Також, відповідач-2 вказує, що рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020 не є підставою для нарахування та виплати позивачці недонарахованої суддівської винагороди з 18.04.2020 до 28.08.2020, оскільки це рішення не поширюється на правовідносини, які виникли до дня його ухвалення. З цих підстав, відповідач-2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Позивачка правом на подання відзиву на апеляційну скаргу відповідача-2 не скористалась, відзив на апеляційну скаргу відповідача-2 до суду не подала. Відповідач-1 подав правом на подання відзиву на апеляційну скаргу відповідача-2 не скористався, відзив на апеляційну скаргу відповідача-2 до суду не подав. Третя особа правом на подання відзиву на апеляційну скаргу відповідача-2 не скористалась, відзив на апеляційну скаргу відповідача-2 до суду не подала. Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження у відповідності до приписів\~ ст. 311 КАС України. Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд зазначає наступне. Судом першої інстанції встановлено та сторонами справи не заперечується, що позивачка працює на посаді судді Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська відповідно до Указу Президента України Про призначення суддів від 07 липня 2020 року № 268/2020, та зарахована до штату суду наказом голови від 15 липня 2020 року №125-К. За період з 15 липня по 31 серпня 2020 року суддівську винагороду позивачці нараховано та виплачено в обмеженому розмірі згідно з ст.29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік - у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. Вказані обставини підтверджуються розрахунковим листом за липень та серпень 2020 року та не заперечуються відповідачами. Не погоджуючись з обмеженням у виплаті суддівської винагороди 10-ма розмірами мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року, позивачка звернулась до суду за захистом своїх прав. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що до спірних правовідносин слід застосувати положення статті 135 Закону № 1402-VIII, які є спеціальними, а тому обмеження виплати позивачці суддівської винагороди розміром, що не перевищував десяти прожиткових мінімумів на підставі статті 29 Закону № 294-ІХ \~(у редакції \~Закону № 553-ІХ) було неправомірним. Також, суд першої інстанції зазначив, що відповідач-1, як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня може здійснювати свої повноваження виключно в межах тих асигнувань, які відповідач-2 затвердив у його кошторисі (на 2020 рік), а у віданні відповідача-2 діє окрема бюджетна програма для забезпечення виконання судових рішень - КПКВ 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів». Крім того, судом першої інстанції враховано правовий висновок, який викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду у справі № 911/4249/16 від 17.04.2018, Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі №12-46гс18, про те, про те, що сама собою відсутність бюджетних коштів не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язання. Відтак, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність стягнення на користь позивачки, яка є суддею, недоотриманої суддівської винагороди за період з 15 липня по 31 серпня 2020 року у розмірі 52 991,61 грн. шляхом безспірного списання коштів з бюджетної програми 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів», головним розпорядником якої є ДСА України, в порядку, передбаченому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» і постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 р. № 845 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників», адже саме цей спосіб буде належним та ефективним заходом захисту порушених прав позивачки у спірних правовідносинах, оскільки забезпечить поновлення порушених прав та буде адекватним наявним обставинам. Суд апеляційної інстанції не погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне. Приписами частини 1 статті 308 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Положеннями частини 2 статті 308 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Враховуючи висновки Верховного Суду у постанові від 05 серпня 2021 року у цій справи, колегія суддів зазначає, що до спірних правовідносин слід застосувати положення статті 135 Закону № 1402 - VIII, які є спеціальними та мають пріоритет стосовно пізніших положень Закону №294-ІХ (у редакції Закону № 553-ІХ), адже «спеціальність» Закону № 1402-VIII, зокрема його статті 135, що спирається передусім на конституційні положення частини другої статті 130 і є своєрідним її «продовженням», що в свою чергу безапеляційно долає доктринальний принцип подолання колізії правових норм, за яким наступний закон з того самого питання скасовує дію попереднього (попередніх). З урахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 05 серпня 2021 року в цій справ, якою рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2020 року в частині задоволення позовних вимог про визнання протиправними дій Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області щодо нарахування та виплати [PERSON] суддівської винагороди за період з 15 липня 2020 року по 31 серпня 2020 року із застуванням статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» залишено в силі, апеляційний суд надає оцінку рішенню суду першої інстанції від 29 жовтня 2021 року, яким розглянута позовна вимога щодо зобов`язання Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області провести перерахунок суддівської винагороди позивачці за період з 15 липня 2020 року по 31 серпня 2020 року, обчисливши її відповідно до статті 130 Конституції України та статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», та виплатити недоотриману частину. \~Доводи апеляційної скарги, що відповідач-1, як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня не мав правових підстав для виплати у період за липень 2020 року суддівської винагороди без застосування обмежень, а також відносно дії рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020 № 10-р/2020, ніяким чином не спростовують \~висновку Верховного суду \~про неправомірність обмеження виплати позивачці суддівської винагороди та не приймаються до уваги, оскільки в цій частині не підлягають розгляду. Щодо належності відповідача, на якого слід покласти обов`язок щодо поновлення порушеного права позивачки. Згідно приписів частин третьої, четвертої статті 148 Закону № 1402-VIII, відповідач-2 здійснює функції головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення усіх інших судів, окрім Верховного Суду та вищих спеціалізованих судів; функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління ДСА. Відповідно до статті 149 Закону № 1402-VIII суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України. Зі змісту матеріалів справи колегією суддів встановлено, що відповідно до довідки ТУ ДСА України в Дніпропетровській області від 21.10.2020 р. №Б-с-1584 несплачена сума суддівської винагороди позивачки за період з 15 липня по 31 серпня 2020 року становить в загальному розмірі 52 991,61 грн. Колегія суддів враховує висновки Верховного Суду у постанові від 05 серпня 2021 року у цій справі, згідно яких, наведені положення статей 148, 149 Закону № 1402-VIII у зіставленні з положеннями частини першої, пункту 1 частини другої, частини п`ятої статті 22, частини першої статті 23 Бюджетного кодексу України, дають можливість дійти висновку, що головним розпорядником бюджетних коштів, виділених, зокрема, на виплату суддівської винагороди (суддям місцевих і апеляційних судів) є відповідач-2, який, серед іншого, визначає обсяг видатків розпорядників нижчого рівня на ці потреби, а відтак відповідач-2, як суб`єкт владних повноважень, мав би відповідати за погашення заборгованості, яка виникла внаслідок невиплати судді у повному обсязі суддівської винагороди. Разом з тим, апеляційним судом встановлено, що фінансування виплати грошового забезпечення судів у Дніпропетровській області у 2020 році не було зменшено у зв`язку із встановленням обмеження розміру суддівської винагороди. Так, бюджетні асигнування, передбачені кошторисом на 2020 рік відповідачу-1 за КПКВК 0501020 «Забезпечення здійснення правосуддя місцевими, апеляційними судами та функціонування органів і установ системи правосуддя», за КЕКВ 2111 «Заробітна плата» у сумі 497\~ 372,5 грн., відкриті в повному обсязі, що підтверджується листом ДСА України від 09.09.2021 року № 10-16589/21, який надійшов на адресу суду першої інстанції на виконання ухвали суду в цій справі від 20.08.2021 року. Отже, це фінансування повністю забезпечує виконання кошторису і плану асигнувань, наданих відповідачем -1 (а.с. 99, 100). Таким чином, матеріали справи не свідчить про відсутність коштів у відповідача-1, необхідних для виплати позивачці суддівської винагороди у повному обсязі за спірний період, а протиправність дій відповідача-2 щодо фінансування виплат позивачці суддівської винагороди зі змісту матеріалів справи не вбачається. З огляду на це, невиплата позивачці суддівської винагороди в повному обсязі є результатом дій саме ТУ ДСА в Дніпропетровській області, а отже й відповідальною особою за невиплату позивачу суддівської винагороди в повному обсязі є саме ТУ ДСА в Дніпропетровській області. Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зауважити, що вимоги про стягнення заборгованості з виплати суддівської винагороди та зобов`язання перерахувати та виплатити суддівську винагороду (з урахуванням вимог статті 135 Закону №1402-VIII) є двома різними способами захисту порушеного права. В свою чергу, позивачка обрала спосіб захисту зокрема шляхом зобов`язання відповідача-1 провести перерахунок суддівської винагороди позивачці за період з 15 липня 2020 року по 31 серпня 2020 року, обчисливши її відповідно до статті 130 Конституції України та статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», та виплатити недоотриману частину. Колегія суддів зазначає, що право вибору заявляти ті чи інші вимоги належить позивачці. В той же час, саме суд, який розглядає спір по суті, наділений повноваженнями щодо обрання із декілька можливих способів захисту права, одного, який відповідає суті спірних відносин та який найбільш ефективно відновить порушене право. Однак, з урахуванням того, що відповідачем-1 суддівська винагорода у визначених законом розмірах не нарахована, а повноваженнями щодо нарахування та виплати суддівської винагороди наділений саме відповідач-1, колегія суддів дійшла висновку, що позивачка обрала належний спосіб захисту права у спірному випадку. Натомість, суд першої інстанції помилково дійшов висновку про наявність підстав для виходу за межі позовних вимог шляхом стягнення з відповідача-2 на користь позивачки недоотриманої суддівської винагороди за період з 15 липня 2020 року по 31 серпня 2020 року у розмірі 52 991,61 грн. (з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті) шляхом безспірного списання коштів з бюджетної програми 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів». Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява N 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява N 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява N 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Отже, інші доводи апеляційної скарги не потребують правового аналізу, оскільки не мають вирішального значення. Відповідно до частин 1 - 4 \~ст. 317 КАС України \~судове рішення суду першої інстанції може бути змінено шляхом доповнення або зміни його мотивувальної та (або) резолютивної частини у разі: 1) неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильного застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Таким чином, проаналізувавши встановлені обставини справи у сукупності, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги відповідача-2, скасування рішення суду першої інстанції та прийняття нового рішення про задоволення адміністративного позову в частині позовних вимог, направлених на новий розгляд.

Результат розгляду: partial