Рішення адміністративного суду від 2022-01-31 00:00:00+02

Позивач, [PERSON] , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДМС України в Харківській області, в якому просив: - визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області № 804-18 від 27.04.2021 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Ісламської республіки Афганістан [PERSON] , [INFO] ; - вирішити питання щодо стягнення з Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області на користь громадянина Ісламської республіки Афганістан [PERSON] [INFO] судових витрат; - вирішити питання щодо стягнення з Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області на користь громадянина Ісламської республіки Афганістан [PERSON] , [INFO] витрат на професійну правничу допомогу адвоката. В обґрунтування позову позивач зазначив, що оскаржуване рішення є незаконним і необґрунтованим, прийнятим без урахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення. \~Вказує, що позивачем не було вчинено жодних порушень при подачі документів для отримання дозволу на імміграцію в Україну та не було надано свідомо неправдивих відомостей, подані документи не містять недостовірних даних та не є підробленими, тобто законних підстав для відмови позивачу в імміграції немає. ДМС не надано жодного доказу на підтвердження факту подання позивачем свідомо неправдивих відомостей. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 30.08.2021 року адміністративний позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області № 804-18 від 27.04.2021 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Ісламської республіки Афганістан [PERSON] [INFO] . Стягнуто на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача \~витрати по оплаті судового збору у розмірі 908,00 грн. 00 коп. У вимогах заявленого позову про відшкодування витрат, пов`язаних з \~витратами позивача на професійну правничу допомогу адвоката відмовлено. Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи. Вказує, що задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення. Зазначив, що за результатами розгляду матеріалів щодо надання позивачу дозволу на імміграцію в Україну встановлено, що рішенням ГУ ДМС у Харківській області від 19 липня 2018 року № 804-18 на підставі п.6 ч.2 ст.4 Закону України Про імміграцію громадянину Ісламської Республіки Афганістан [PERSON] , як чоловікові іммігрантки, надано дозвіл на імміграцію в Україну та документовано посвідкою на постійне проживання серії [NUMBER] від 20.07.2018, терміном дії - безстроково. Дружина позивача громадянка Узбекистану [PERSON] , [INFO] , відповідно до рішення УДМС України в Миколаївській області від 02.04.2016 року отримала дозвіл на імміграцію в Україну як мати іммігранта та була документована посвідкою на постійне проживання в Україні серії [NUMBER] від 11.04.2016 року. В ході перевірки Управлінням ДМС у Миколаївській області направлено до ГУ ДМС у Харківській області копію рішення від 29.05.2019 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Узбекистану [PERSON] . Відповідач зазначає, що дозвіл на імміграцію в Україну, наданий громадянину Ісламської Республіки Афганістан [PERSON] на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України Про імміграцію, підлягає скасуванню, оскільки був наданий як чоловіку, що отримав такий дозвіл по дружині, дозвіл на імміграцію в Україну якої скасовано і яка в розумінні Закону України Про імміграцію не вважається іммігрантом. В зв`язку з чим, відповідачем правомірно прийнято оскаржуване рішення про скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну. Представник позивача надав письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Сторони про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку. Колегія суддів визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України. (далі КАС України). Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги та відзив на неї, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час апеляційного перегляду справи, що позивач - [PERSON] , [INFO] , є громадянином Ісламської республіки Афганістан, паспорт [NUMBER] від 22.01.2017 року. 19.07.2018 року рішенням ГУ ДМС України в Харківський області позивач отримав дозвіл на імміграцію в Україні на підставі п.6 ч.2 ст. 4 Закону України Про імміграцію та 20.07.2018 року документовано посвідкою на постійне проживання в Україні серії [NUMBER] . 24.07.2018 року зареєстровано місце проживання громадянина Ісламської республіки Афганістан [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] . З метою набуття громадянства позивач звернувся ГУ ДМС у Харківській області. В межах розгляду справи про набуття громадянства було здійснено перевірку законності надання дозволу на імміграцію громадянину Ісламської Республіки Афганістан [PERSON] . Як було встановлено, рішенням ГУ ДМС у Харківській області від 19 липня 2018 року № 804-18 на підставі п.6 ч.2 ст.4 Закону України Про імміграцію громадянину Ісламської Республіки Афганістан [PERSON] , як чоловікові іммігрантки, надано дозвіл на імміграцію в Україну та документовано посвідкою на постійне проживання серії [NUMBER] від 20.07.2018, терміном дії - безстроково. Дружина позивача громадянка Узбекистану [PERSON] , [INFO] , відповідно до рішення УДМС України в Миколаївській області від 02.04.2016 року отримала дозвіл на імміграцію в Україну як мати іммігранта та була документована посвідкою на постійне проживання в Україні серії [NUMBER] від 11.04.2016 року. В ході перевірки Управлінням ДМС у Миколаївській області направлено до ГУ ДМС у Харківській області копію рішення від 29.05.2019 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Узбекистану [PERSON] . Представник позивача звернувся до ГУ ДМС України в Харківській області із адвокатським запитом, в якому просив надати \~інформацію та копії документів, зокрема: повідомити стан чинності на теперішній час дозволу па імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання серії [NUMBER] від 20.07.2018 року, гр. Ісламської республіки Афганістан [PERSON] , [INFO] ; у разі прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну гр. Ісламської республіки Афганістан [PERSON] , [INFO] та посвідки на постійне проживання серії [NUMBER] від 20.07.2018 року народження, надані копію відповідного рішення. Листом № 6301.8.1-9262/63.2-21 від 09.06.2021 року відповідач повідомив, що 27.04.2021 р. ГУ ДМС України в Харківській області на підставі п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію" було прийнято рішення № 804-18 від 27.04.2021 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну, наданого 19.07.208 року громадянину Афганістан [PERSON] . (а.с. 25) До наданої відповіді надано копію рішення Головного Управління Державної міграційної служби України в Харківській області № 804-18 від 27.04.2021 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну позивачу (а.с. 26). Як вбачається із вказаного рішення, у якості підстави для прийняття відповідач вказав положення пункту 1 частини першої ст. 12 Закону України Про імміграцію. Вважаючи вказане рішення відповідача протиправним, позивач звернувся до суду із даним позовом. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з протиправності оскаржуваного рішення. При цьому, відмовляючи в задоволенні вимог позивача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу адвоката, суд дійшов висновку про відсутність можливості встановити дійсний розрахунок понесених витрат через ненадання документів (договір, рахунок, квитанція про сплату, акт виконаних робіт тощо), з яких би можливо було б встановити суму понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу адвоката. Згідно ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 3 ст. 308 КАС України). Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наступне. Частиною першою статті 26 Конституції України передбачено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України. Відповідно до ст.1 Закону України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, іноземець це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав. Згідно з ч. 15 ст. 4 Закону встановлено, що іноземці та особи без громадянства, які в`їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в`їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України. Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначаються Законом України "Про імміграцію". Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України "Про імміграцію", імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію. Дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції особи, яка є батьком, чоловіком (дружиною) іммігранта та його неповнолітні діти (п.6 ч.2 ст.4 Закону України "Про імміграцію"). Згідно з ст. 6 Закону України "Про імміграцію", центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції: 1) організовує роботу з прийняття заяв разом із визначеними цим Законом документами щодо надання дозволу на імміграцію від осіб, які перебувають в Україні на законних підставах; 2) організовує роботу з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутності підстав для відмови у його наданні; 3) організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються; 4) організовує роботу з видання та вилучення у випадках, передбачених цим Законом, посвідок на постійне проживання; 5) забезпечує ведення обліку осіб, які подали заяви про надання дозволу на імміграцію, та осіб, яким надано такий дозвіл. З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що обов`язковою передумовою прийняття компетентним органом відповідного рішення про надання особі дозволу на імміграцію є перевірка правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутність підстав для відмови у його наданні. Судом встановлено, що рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну прийнято суб`єктом владних повноважень 19.07.2018 року. Станом на момент прийняття рішення про надання дозволу на імміграцію, уповноважений державний орган перевіряв надані позивачем документи та будь-яких порушень законодавства не встановив, у тому числі, не було встановлено і подання свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність. Підстави для скасування дозволу на імміграцію визначені статтею 12 Закону України "Про імміграцію". Так, відповідно вищенаведеної статті Закону, дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України. Колегія суддів зазначає, що Законом України Про імміграцію встановлений вичерпний перелік підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну, зі змісту якого встановлено, що підставами для скасування дозволу на імміграцію можуть бути лише винні дії іммігранта. Аналогічний висновок викладено Верховним Судом у постановах від 27.09.2019 № 815/3420/17 та № 820/285/17, від 13.11.2019 у справі № 815/3651/17 та від 22.01.2020 у справі № 802/1432/17-а. Як було встановлено під час розгляду справи, єдиною та фактично підставою для скасування позивачу дозволу на імміграцію відповідачем визначено п.1 ч.1 ст.12 Закону України "Про імміграцію". Так, відповідач посилався на той факт, що підставою для отримання позивачем дозволу на імміграцію є саме документування посвідкою на постійне проживання його дружини за відсутності права на отримання такої посвідки, [PERSON] також не мав права на постійне проживання на території України з підстав п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України Про імміграцію. Проте, вказана інформація не містить жодних доказів, якими вона мотивована. Колегія суддів зазначає, що прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу. У разі звернення особи із відповідною заявою уповноважений орган повинен розглянути вказану заяву та прийняти відповідне вмотивоване рішення. Так, при наданні позивачу дозволу на імміграцію в Україну у 2018 році, уповноважений державний орган перевіряв надані позивачем документи та будь-яких порушень законодавства не встановив, у тому числі, не було встановлено і подання недостовірних даних. При цьому, колегія суддів зазначає, що з матеріалів справи не встановлено, що подані позивачем документи разом з заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну були недостовірними, підробленими та нечинними. Відповідачем також не надано доказів існування інших підстав для скасування наданого позивачам дозволу на імміграцію, які передбачені ст. 12 Закону України "Про імміграцію". Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 року № 1983 (далі - Порядок № 1983). Відповідно до п. 21 Порядку №1983, питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію. Приписами п.п. 22-23 Порядку №1983 встановлено, що для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону № 2491-ІІІ, що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу. У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України Про імміграцію, що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу. ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення. Разом з тим, відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення не було дотримано передбаченої Порядком № 1983 обов`язкової процедури, оскільки позивач не запрошувався органом, яким прийнято рішення, та пояснення від нього не відбирались. Колегія суддів вважає, що особа, якої стосується рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинен мати у своєму розпорядженні ефективний засіб юридичного захисту, що дає йому змогу брати участь у провадженні під час розгляду його справи у компетентному судовому або адміністративному органі влади або в компетентному органі, члени якого є безсторонніми і які користуються гарантіями незалежності. Аналогічний висновок щодо вибору і застосування норми права висловлена Верховним Судом у постанові від 18.04.2018 р. у справі № 820/2262/17, що враховується судом апеляційної інстанції в силу приписів ч. 5 ст. 242 КАС України. Тобто, у спірних правовідносинах відповідачем не було дотримано принципу пропорційності, необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), що призводить до настання несприятливих наслідків для позивача. Скасування цього дозволу, а не його зміна або скасування з прийняттям нового рішення, без врахування обставин, які існують, суттєво порушує права позивача, оскільки він мав передбачені законом підстави на отримання дозволу на імміграцію. Такими наслідками відповідно до ст. 13 Закону України Про імміграцію є обов`язок особи, стосовно якої прийняте рішення про скасування дозволу на імміграцію, виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії рішення про скасування дозволу на імміграцію. Особа яка не виїхала протягом місяця підлягає видворенню в порядку передбаченому законодавством. Крім того, згідно ст. 14 цього Закону, особа може повторно подати заяву про надання дозволу на імміграцію не раніше ніж через рік з дня прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію. Вирішуючи спірні правовідносини, колегія суддів вважає за необхідне застосувати положення ст.17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, якою встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Згідно положень статей 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту. При цьому, відповідно до правової позиції Верховного Суду, яка викладена у постановах від 18.04.2018 у справі №820/2262/17 та від 09.07.2020 року №823/407/18, оформлення посвідки через помилку або зловживання посадових осіб суб`єкта владних повноважень, не припускає переклад тягарю вкрай негативних наслідків такої помилки або зловживання на особу (позивача у справі). В силу ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку, що відповідач під час прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання діяв без урахування всіх обставин, що мають значення для його прийняття та без урахування принципу пропорційності. Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень. Відповідач, як суб`єкт владних повноважень, на якого покладено обов`язок щодо доказування правомірності власних дій, ані під час розгляду справи у суді першої інстанції, ані під час її апеляційного перегляду не довів належними та допустимими доказами правомірність власного рішення, яке є предметом оскарження позивачем. Виходячи з визначеного статтею 8 Конституції України принципу верховенства права та встановлених статтею 2 КАС України завдань суду як державної правозахисної інституції, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення є протиправним та підлягає скасуванню у судовому порядку. Доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не впливають на правомірність висновків суду. За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують з наведених вище підстав. При цьому, з урахуванням положень\~ ст. 308 КАС України, рішення суду в частині відмови у відшкодуванні витрат, пов`язаних з \~витратами позивача на професійну правничу допомогу адвоката не підлягає апеляційному перегляду, оскільки відповідачем не оскаржено та апеляційна скарга відповідних доводів в цій частині не містить. Колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (№ 65518/01; пункт 89), Проніна проти України (№ 63566/00; пункт 23) та Серявін та інші проти України (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav.Spain) серія A. 303-A; пункт 29). Відповідно до ч. 1-3 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін. Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні. Стосовно заявлених представником позивача у відзиві на апеляційну скаргу вимог про відшкодування витрат, пов`язаних з \~витратами позивача на професійну правничу допомогу, надану у суді апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає наступне. Згідно із ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Як встановлено за матеріалами справи представником позивача до матеріалів поданого позову надано копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії КС № 5876/10 від 02.12.2016 року та копія ордеру про надання правової допомоги у суді першої інстанції. До відзиву на апеляційну скаргу надано лише копію ордеру на представництво інтересів у суді апеляційної інстанції. Будь-яких інших документів (договір, рахунок, квитанція про сплату, акт виконаних робіт тощо), з яких би можливо було б встановити суму понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу адвоката у зв`язку з апеляційним переглядом справи надано не було. Таким чином, у суду апеляційної інстанції станом на час ухвалення рішення відсутня можливість встановити дійсний розрахунок понесених позивачем витрат на представництво інтересів у суді апеляційної інстанції, \~а відтак, правові підстави для задоволення вказаних вимог на даний час відсутні. Відповідно до ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню: 1) рішення, ухвали суду першої інстанції та постанови, ухвали суду апеляційної інстанції у справах, рішення у яких підлягають перегляду в апеляційному порядку Верховним Судом; 2) судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково. Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Результат розгляду: denied