Рішення адміністративного суду від 2022-01-11 00:00:00+02

17.03.2021р. [PERSON] звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ГУ ДФС в Одеській області та третьої особи - \~\~ГУ ДПС в Одеській області, у якому просив суд стягнути з відповідача на його користь грошові кошти у загальному розмірі - 254888 грн., що складаються з заборгованості по заробітної платі в сумі - 151 грн. та середнього заробітку за час затримки розрахунку заборгованості по заробітній платі за період з 15.09.2016р. по 30.09.2020р. в сумі - 254737 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що нараховуючи та виплачуючи йому в червні 2011р. заробітну плату (в період знаходження його у Приморському РВК м.Одеси) відповідач, як суб`єкт владних повноважень, діяв із порушенням вимог КЗпП України та ст.29 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», що призвело до порушення його прав. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 21 травня 2021 року (ухваленим \~\~\~\~\~\~\~в порядку письмового провадження) адміністративний позов [PERSON] - задоволено частково. Стягнуто з ГУ ДФС в Одеській області на користь позивача \~грошові кошти у вигляді заборгованості по заробітній платі 140,50 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку заборгованості по заробітній платі в розмірі 5000 грн. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено. Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, позивач 02.06.2021р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення порушено норми матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21.05.2021р. та прийняти нове, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі. 11.06.2021р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду. Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 17.06.2021р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження. Представник третьої особи надав до суду 1-ї інстанції письмові пояснення, в яких зазначив, що ГУ ДФС в Одеській області втратило лише повноваження стосовно виконання функцій у сфері реалізації державної податкової політики, тоді як предметом розгляду даної справи є відносини проходження публічної служби. Відповідач, у свою чергу, рішення суду 1-ї інстанції від 21.05.2021р. в апеляційному порядку не оскаржив, а також правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався. Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, судом 2-ї інстанції можуть бути розглянуті в порядку письмового провадження. Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України). Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для її часткового задоволення. Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи. Позивач - [PERSON] , згідно з наказом ДПА в Одеській області від 16.09.2010р. №433-о був прийнятий на посаду головного державного податкового інспектора відділу організаційної роботи, моніторингу та оцінки роботи податкових органів регіону організаційно-розпорядчого управління Державної податкової адміністрації в Одеській області. Відповідно до довідки Приморського РВК м.Одеси від 14.06.2011р. №1, позивач 14.06.2011р. цілий день, т.б. з 07:00 год. до 17:00 год., знаходився у Приморському РВК м.Одеси на навчальних зборах при Військовій частині [NUMBER] . 15.09.2016р. наказом ГУ ДФС в Одеській області від 12.09.2016р. №439-о [PERSON] був звільнений з посади у зв`язку зі вступом на військову службу за контрактом на підставі п.3 ст.36 КЗпП України. 22.01.2020р. позивач звернувся до ГУ ДПС в Одеській області із заявою в якій, на підставі ст.116,117 КЗпП України, просив виплатити йому середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку та надати роз`яснення щодо підстав не виплати йому заробітної плати за 14.06.2011р. \~ 21.02.2021р. за результатами розгляду вказаного звернення позивача, ГУ ДПС в Одеській області було надано відповідь №3260/В/15-32-13-02-09, в якій зазначено, що відповідно до норм тривалості робочого часу в червні 2011р. кількість робочих днів складала 20. У відповідності до особового рахунку за 2011р. позивачу за червень 2011р. була нарахована заробітна плата за 19 робочих днів. Для з`ясування причин невиплати заробітної плати за 1 робочий день в червні 2011р. необхідний табель робочого часу за відповідний місяць, але згідно з «Переліком типових документів, що створюються під час діяльності органів державної влади та місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій із зазначенням строків зберігання документів» (затв. наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2012р. №578/5) термін зберігання табелю обліку використання робочого часу складає 1 рік. Враховуючи викладене, ГУ ДПС в Одеській області не має можливості перевірити інформацію по факту невиплати заробітної плати за невідпрацьований у червні 2011р. один день. У липні 2020р. ГУ Держпраці в Одеській області також було розглянуто заяву [PERSON] від 03.03.2020р. та надано відповідь від 17.07.2020 №15/01-33-7210, в якій зазначено, що наказом від 09.06.2011р. №254-о позивача - головного державного податкового інспектора відділу організації роботи моніторингу та оцінки роботи податкових органів регіону організаційно-розпорядчого управління державної податкової адміністрації в Одеській області було звільнено від роботи строком на 4 дні - з 14.06.2011р. по 17.06.2011р., у зв`язку з призовом на учбові збори. При цьому, Фінансовому управлінню ДПА було доручено виплатити позивачу середній заробіток за весь період зборів. Однак, фінансові документи, які б мали засвідчити нарахування та виплату [PERSON] заробітної плати за 14.06.2011р. (табелі обліку робочого часу, відомості на виплату заробітної плати за 2011р. у ГУ ДПС) на даний час відсутні. ГУ ДПС надано довідку від 13.07.2020p. №258/9/15-32-13-02-09 про те, що при складанні номенклатури справ ГУ ДПС в Одеській області керується наказом Міністерства юстиції України від 17.04.2020р. №578/5, яким затверджено органів «Перелік типових документів, що створюються під час діяльності державних та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів». Згідно з розрахунковим листком позивачу виплачено за 19 робочих днів, але документів, якими підтверджувалися факти червень 2011р. не нарахування позивачу заробітної плати за 1 робочий день у червні 2011р. відсутні, а тому підтвердити або ж спростувати факт невиплати позивачу за 1 день заробітної плати не є можливим. Вважаючи, що відповідачем у день звільнення не було проведено розрахунок, у зв`язку із чим виникли підстави для виплати середнього грошового забезпечення за час затримки остаточного розрахунку, позивач звернувся до суду із даним позовом. Вирішуючи справу по суті та частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості та часткової доведеності заявлених позовних вимог та, відповідно, наявності підстав для їх часткового задоволення. Однак, суд 1-ї інстанції дійшов висновку, що справедливим та розумним способом визначення середньоденного заробітку позивача за спірний період (червень 2011р.) буде ділення нарахованої заробітної плати за червень 2011р. у розмірі 2670,01 грн. на фактично відпрацьовані дні - 19, у зв`язку із чим, середньоденний заробіток позивача складає 140,50 грн. У свою чергу, з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку (254737 грн.) зі встановленим розміром заборгованості (140,50 грн.), характером цієї заборгованості, суд вважав справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам справи, які мають юридичне значення, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 5000 грн. Проте, колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, не може у повній мірі погодитися з такими висновками суду 1-ї інстанції та вважає їх частково необґрунтованими, з огляду на наступне. Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Стаття 43 Конституції України закріплює право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Аналогічні положення фактично містяться і в ч.1 ст.2 КЗпП України. За правилами абз.2 ст.233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Так, ст.115 КЗпП України визначено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцять календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. На час виконання державних або ж громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку (ст.119 КЗпП України). При цьому, згідно з ч.11 ст.29 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», за призваними на збори військовозобов`язаними на весь період зборів та резервістами на весь час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві, включаючи час проїзду до місця їх проведення і назад, зберігаються місце роботи, а також займана посада та середня заробітна плата на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування і форм власності. Власник або уповноважений ним орган, згідно з ч.1 ст.47 КЗпП України, зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього кодексу. Відповідно до ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації провадиться у день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Частиною 1 ст.117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. З аналізу наведених законодавчих норм вбачається, що умовами застосування ч.1 ст.117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). За змістом ч.2 ст.117 КЗпП України, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо ж спір вирішено \~\~\~\~\~\~на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Разом із тим, положеннями ст.116 КЗпП України на підприємство, установу чи організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку й спричиняє наслідки, визначені ст.117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка в першу чергу є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. За приписами ч.1 ст.117 КЗпП України, обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з вказаною обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. Частина 1 ст.117 КЗпП України стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником. У свою чергу, положення ч.2 ст.117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору. Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір щодо розмірів належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч.1 ст.117 КЗпП України). Отже, у цьому випадку, законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем свого обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення. Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Зазначене правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника \~\~\~та додержанням принципів «справедливості» і «співмірності» у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру «добросовісної поведінки» роботодавця. До того ж, вказані висновки стосовно застосування норм права, узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 26.02.2020р. у справі №821/1083/17, та повинні застосовуватись до спірних правовідносин відповідно до ч.5 ст.242 КАС України. Так, як вже було встановлено колегією суддів з матеріалів справи, в червні 2011р. позивачу безпідставно не було виплачено заробітну плату за 1 робочий день, що підтверджується відповіддю ГУ ДПС в Одеській області від 21.02.2020р. за №3260/В/15-32-13-02-09. Жодного спростування цього факту та встановлених обставин відповідачем під час розгляду справи наведено не було та відповідних доказів не надано. Враховуючи вищенаведене, колегія суддів в цілому погоджується з висновками суду 1-ї інстанції про те, що відповідач, в даному випадку, протиправно не здійснив виплату заробітної плати за вказаний вище день та відповідно, не виплатив цю заборгованість по заробітній платі у день звільнення позивача з роботи, що, в свою чергу, дійсно є порушенням вимог ч.1 ст.116 КЗпП України. Однак, в той же час, надаючи оцінку спірному рішенню суду 1-ї інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги позивача, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. №100 затверджено «Порядок обчислення середньої заробітної плати», згідно з п.2 якого, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 (два) календарні місяці роботи, що передують події, із якою пов`язана відповідна виплата. Так, як зазначено в п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999р. №13, задовольняючи позовні вимоги про оплату праці, суд має навести в судовому рішенні конкретні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння та сплата прибуткового податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, суд має визначити зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів. Нарахування ж виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (абз.1 п.8 Порядку №100). Як вбачається зі змісту наявних у матеріалах справи індивідуальних відомостей ПФУ про застраховану особу (форма ОК-7-з), за останні 2 (два) календарні місяці роботи, що передують події, із якою пов`язана спірна виплата, позивачу нарахована заробітна плата у розмірі - 10457,50 грн. (за квітень 2011р. - 6773,84 грн. та за травень 2011р. - 3683,66 грн.), а відтак середньомісячна заробітна плата становить - 5228,75 грн., а середньоденна заробітна плата, з урахуванням кількості робочих днів за повні календарні місяці квітня та травня 2011р., становить - 268,14 грн. Отже, враховуючи вищевикладені обставини, колегія суддів не повній мірі погоджується з висновками суду 1-ї інстанції в частині визначення середньоденного заробітку [PERSON] за червень 2011р. (140,50 грн.), шляхом ділення нарахованої заробітної плати за відповідний місяць на фактично відпрацьовані позивачем дні. Зважаючи на те, що спосіб відновлення порушеного права має бути законним і ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення, колегія суддів, враховуючи ч.2 ст.9 КАС України, вважає, що в даному випадку необхідно, з метою повного захисту прав та інтересів позивача, вийти за межі заявлених позовних вимог та застосувати такий спосіб захисту прав, як стягнення з ГУ ДФС в Одеській області на користь позивача заборгованості по заробітній платі за 14.06.2011р. саме у розмірі 268,14 грн. (з обов`язковим утриманням податків та зборів), який розрахований відповідно до Порядку №100. З урахуванням викладеного, судова колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки викладеним вище обставинам справи та не застосував норми Закону і нормативно-правових актів, що врегульовують правовідносини, які виникли між фізичною особою та суб`єктом владних повноважень на час заявленого позову. У свою чергу, враховуючи, що не проведення із вини власника, або ж уповноваженого ним органу розрахунку у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, колегія суддів доходить висновку, що у [PERSON] наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати заробітної плати (за один робочий день) на підставі положень зазначеної статті. Так, закріплені у ст.ст.116,117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до чинного законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником. Що ж стосується розміру стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, судова колегія зазначає наступне. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020р. у справі №821/1083/17 вказала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими ЦК України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене у ст.117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. Зазначено також, що з огляду на наведені мотиви про «компенсаційний характер» заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи із принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця стосовно виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період такої затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Аналогічні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019р. у справі №761/9584/15-ц. Окрім того, у вказаній постанові зазначено, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 27.04.2016р. у справі №6-113цс16, про те, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбачене ст.117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Водночас, виходячи з мети відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення із \~\~ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у даному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований. З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 27.04.2016 року у справі №6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні згідно з ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця по виплаті працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим саме була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Таким чином, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у його постанові від 27.04.2016р. у справі №6-113цс16, про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення стосовно часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені ст.116 КЗпП України. Беручи до уваги суму заборгованості позивача по заробітній платі (яка станом на червень 2011р. складала 268,14 грн.), розмір заявленої позивачем до стягнення суми середнього заробітку (254737 грн.), їх співмірність, дату звільнення позивача з роботи (15.09.2016р.) та період часу, протягом якого ним фактично не вчинялися активні дії щодо відновлення свого порушеного права на отримання суми заборгованості (т.б. з 15.09.2016р. по 22.01.2020р.) та тривалість затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів погоджується із висновком суду 1-ї інстанції про необхідність застосування у спірних правовідносинах принципу розумності, справедливості і співмірності та, відповідно, наявності підстав для зменшення, за таких обставин, розміру відшкодування працівникові заробітку за час затримки розрахунку до 5000 грн. Окрім того, судова колегія бере до уваги те, що рішення суду 1-ї інстанції не було оскаржене відповідачем в апеляційному порядку, що фактично свідчить про згоду останнього з розрахованою судом сумою середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні [PERSON] . Отже, доводи апеляційної скарги позивача лише частково знайшли своє підтвердження. Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. До того ж, слід також зазначити й про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж \~Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Згідно з ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову, що, у свою чергу, не було відповідним чином реалізовано апелянтом при розгляді справи в судах 1-ї та 2-ї інстанцій. У силу вимог п.2 ч.1 ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити судове рішення. Як передбачено ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Згідно з ч.4 ст.317 КАС України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або ж зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини. Підсумовуючи вищевикладене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в цілому правильно встановив обставини справи та надав їм юридичну оцінку, проте обрав не зовсім «ефективний» спосіб відновлення порушеного права, що є підставою для часткової зміни резолютивної рішення суду 1-ї інстанції.

Результат розгляду: partial