Рішення адміністративного суду від 2022-01-25 00:00:00+02

[PERSON] 09.06.2021 звернувся в суд з позовом до [INFO] (військова частина [NUMBER] ) в якому просить визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати йому середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з 30.12.2017 по 27.05.2021, зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з 30.12.2017 по 27.05.2021. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2021 року задоволено позов частково. Визнано протиправною бездіяльність [INFO] (військова частина [NUMBER] ) щодо ненарахування та невиплати [PERSON] середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з 30.12.2017 по 27.05.2021. Стягнуто з [INFO] (військова частина [NUMBER] ) на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з 30.12.2017 по 27.05.2021 у сумі 43545 гривень 72 копійки без урахування обов`язкових платежів. Стягнуто з [INFO] (військова частина [NUMBER] ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь [PERSON] судовий збір в сумі 136,20 грн. В задоволенні решти частини позовних вимог відмовлено. Не погодившись з прийнятим рішенням [PERSON] оскаржив його в апеляційному порядку, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позов повністю, апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допущено порушення норм процесуального та матеріального права. Також апеляційну скаргу подано Військовою частиною [NUMBER] (7 прикордонний Карпатський загін) Державної прикордонної служби України в якій просить скасувати рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову, оскільки судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допущено порушення норм процесуального та матеріального права. Сторони своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися, відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. Згідно із частиною 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Відповідно до статті 311 України розгляд справи проводиться без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подані скарги підлягають частковому задоволенню з наступних мотивів. Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що наказом начальника 93 прикордонного загону Західного регіонального управління ДПС України ( [INFO] (військова частина [NUMBER] ) від 24.11.2017 №232-ос старшого прапорщика [PERSON] звільнено з військової служби в запас (за п. «а» (у зв`язку з закінченням строку контракту) ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з урахуванням п.п. «ї» (які в особливий період (крім проведення мобілізації та введення воєнного стану) проходять військову службу за контрактом і строк контракту яких закінчився, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу, крім випадків визначених абзацом другим частини третьої статті 23 цього Закону) п. 1 ч. 8 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Наказом начальника 93 прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 29.12.2017 №257-ос [PERSON] виключено із списків особового складу, усіх видів забезпечення. Відповідно до інформації із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 29.03.2021 припинено юридичну особу військову частину [NUMBER] , код ЄДРПОУ [NUMBER] Мостиський прикордонний загін із зазначенням правонаступника військову частину [NUMBER] , код ЄДРПОУ [NUMBER] ( [INFO] ). Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 08.09.2020 у справі №380/6216/20 адміністративний позов задоволено [PERSON] , яке залишене без змін Восьмим апеляційним адміністративним судом постановою від 27.01.2021: Визнано протиправними дії та бездіяльність [INFO] (військова частина [NUMBER] ) в частині виплати [PERSON] допомоги на оздоровлення у 2016 та 2017 роках передбаченої п. 1 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», без врахуванням у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889. Зобов`язано [INFO] (військова частина [NUMBER] ) нарахувати та виплатити [PERSON] недоплачену допомогу на оздоровлення у 2016 та 2017 роках з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889. Визнано протиправними дії та бездіяльність [INFO] (військова частина [NUMBER] ) щодо не включення до складу місячного грошового забезпечення [PERSON] як розрахункової величини у грудні 2017 року при нарахуванні та при визначенні розміру одноразової грошової допомоги, передбаченої п. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» щомісячної додаткової грошової винагороди визначеної постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889. Зобов`язано [INFO] (військова частина [NUMBER] ) нарахувати та виплатити [PERSON] недоплачену одноразову грошову допомогу, передбачену п. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 23 календарних роки з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди визначеної постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889. Визнано протиправним рішення [INFO] (військова частина [NUMBER] ), викладеного у формі наказу начальника 93 прикордонного загону (1 категорії) Західного регіонального управління (І категорії) Державної прикордонної служби України від 29.12.2017 № 257-ос в частині виплати [PERSON] одноразової грошової допомоги в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за 23 повних календарних років служби без урахування 25 річної календарної вислуги років. Зобов`язано [INFO] (військова частина [NUMBER] ) врахувати весь період календарної служби для виплати [PERSON] грошової допомоги, передбаченої ст. 15 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» про що прийняти відповідне рішення. Зобов`язано [INFO] (військова частина [NUMBER] ) нарахувати та виплатити [PERSON] грошову допомогу при звільненні у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 2 повних календарних років з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889. Визнано протиправною бездіяльність [INFO] (військова частина [NUMBER] ) щодо нездійснення нарахування та виплати [PERSON] на день звільнення компенсації за невикористані дні додаткової відпустки передбаченої ч. 4 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 №702 за період з 2013 по 2017 роки. Зобов`язано [INFO] (військова частина [NUMBER] ) нарахувати та виплатити [PERSON] компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки передбаченої ч. 4 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 № 702 за період з 2013 по 2017 роки з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889. Стягнуто з бюджетних асигнувань [INFO] (військова частина [NUMBER] ) на користь [PERSON] судовий збір в сумі 840 грн. 80 коп. На виконання вищевказаного рішення Львівським прикордонним загоном нараховано заборгованість у сумі 61801,18 грн., з яких 10125,73 грн. компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, допомога на оздоровлення 2359,52 грн., одноразова грошова допомога при звільненні 46108,85 грн. Виплата проведена двома частинами 15.04.2021 у сумі 50900,32 грн. та 23.04.2021 у сумі 9973,84 грн., що підтверджується листом Львівського прикордонного загону від 22.04.2021 №11/5686 та виписками по картковому рахунку позивача від 26.04.2021. Крім цього, згідно з довідкою про нарахування індексації [PERSON] за період проходження служби в Мостиському прикордонному загоні з 01.07.2015 по 29.12.2017, позивачу нараховано таку у розмірі 42768,19 грн. 28.05.2021 позивачу виплачена індексація грошового забезпечення у сумі 39278,50 грн., що підтверджується випискою по картковому рахунку позивача АТ КБ «ПриватБанк». Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.12.2017 по 28.05.2021 позивач звернувся з вказаним позовом до суду. Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований та виплачений позивачу у розмірі 43545,72 грн. з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника. Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам апелянтів, що викладені у апеляційних скаргах, суд апеляційної інстанції виходить із такого. Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності (частина 1 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (далі - Закон №2232-ХІІ). Статтею 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 за №2011-ХІІ (далі - Закон №2011-ХІІ) визначено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом. Ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України (статті 2 Закону №2011-ХІІ). Згідно частини 1 статті 9 Закону №2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Згідно з пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 за №1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини. Враховуючи вищенаведені норми, суд зазначає, що військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, зокрема щодо належної виплати індексації грошового забезпечення. Звільнена особа з військової служби на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. При цьому, оскільки зазначені нормативно-правові акти, які визначають порядок та умови виплати компенсацій, не містять норм, які б регулювали питання строку розрахунку при звільненні та відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, тому необхідно виходити з приписів трудового законодавства щодо оплати праці. Так, відповідно до статті 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником. Аналогічні правові висновки висловлені Верховним Судом в постанові від 31.10.2019 по справі №825/598/17. Конституційний Суд України у рішенні №4-рп/2012 від 22.02.2012 у справі про офіційне тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу щодо визначення строку для звернення працівника до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, вказав, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Крім цього, у постанові від 15.09.2015 справа №21-1765а15 Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені статтею 116 КЗпП. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже з урахуванням наведеного, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто, виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 08.09.2020 у справі №380/6216/20 адміністративний позов [PERSON] задоволено. Згідно із частиною 4 статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. На виконання рішення суду Львівським прикордонним загоном нараховано заборгованість у сумі 61801,18 грн., з яких 10125,73 грн. компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, допомога на оздоровлення 2359,52 грн., одноразова грошова допомога при звільненні 46108,85 грн., а саме 15.04.2021 у сумі 50900,32 грн. та 23.04.2021 у сумі 9973,84 грн., що підтверджується листом [INFO] від 22.04.2021 №11/5686 та виписками по картковому рахунку позивача від 26.04.2021, а звернувся до суду [PERSON] 09.06.2021, тобто позовна заява про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні подана позивачем до суду після спливу місячного строку звернення до суду, та без заявлення позивачем обставин, які б свідчили про поважність причин його пропуску, відповідно судом першої інстанції правомірно досліджувалася тільки виплата індексації грошового забезпечення за період з 30.12.2017 по 27.05.2021 у сумі 39278,50 грн., а доводи апелянта [PERSON] щодо не вчасної виплати на загальну суму належним при звільненні 202619, 42 грн. є необґрунтованими. Військова частина [NUMBER] провела фактичний розрахунок із позивачем щодо виплати індексації грошового забезпечення за період з 30.12.2017 по 27.05.2021 у сумі 39278,50 грн. 28.05.2021 - поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України, що підтверджується випискою по картці/рахунку АТ «Комерційний банк «ПриватБанк» (аркуш справи 53). А тому колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що станом на дату виключення із списків особового складу частини 29.12.2017, відповідач не провів з позивачем повного розрахунку, а така виплата належних при звільненні сум здійснена 28.05.2021, тобто поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України. Правова позиція щодо застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, викладена у постанові Верховного Суду, зокрема від 29.07.2020 в справі №1.380.2019.003696. Суд враховує, що середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 за №100 (далі - Порядок №100). Так, відповідно до пункту 2 Порядку №100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно з пунктом 5 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Пунктом 8 Порядку №100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статті 117 КЗпП, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Тому Велика Палата Верховного Суду також відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27.04.2016 у справі №6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені ст.116 КЗпП. Згідно особистої картки грошового забезпечення [PERSON] , розмір грошового забезпечення позивача за два місяці до звільнення становив: у жовтні 2017 року 10286,30 грн. та у листопад 2017 року 10286,30 грн., звідси середньоденна заробітна плата позивача становить 337,25 грн. (20572,6/61 календарний день) з чим погоджуються сторони та не наводять заперечень у апеляційних скаргах. Однак судом першої інстанції помилково пораховано дні щодо періоду за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, а саме з 30.12.2017 (наступний за звільнення) по 27.05.2021 (включно), що становить 1244 днів, а не 807 днів, як зазначено судом. Отже, обчислений відповідно до встановлених статтею 117 КЗпП Правил середній заробіток за час затримки виплати належних при звільненні з роботи сум складає 419539,00 грн. (337,25х1244). Зокрема, істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 42768,19 грн./ 419539 грн. (індексація грошового забезпечення/середній заробіток за весь час затримки розрахунку) = 0,10. Сума, яка підлягає відшкодуванню становить: 337,25 грн. (середньоденна заробітна плата позивача) х 0,10 х 1244 (дні затримки розрахунку) = 41953,90 грн. Таким чином, середній заробіток, який підлягає виплаті позивачу у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні становить 41953,90 грн. Враховуючи зазначені вище встановлені обставини справи, колегія суддів вважає правильним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що позовні вимоги слід задовольнити частково, однак середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований та виплачений позивачу у розмірі 41953 грн. 90 коп., відповідно судом першої інстанції було помилково здійснено розрахунок середнього заробітку за час затримки виплати індексації грошового забезпечення, вказані розрахунки на правильність висновків суду не вплинути, відповідно на думку колегії суддів підлягає зміні рішення суду першої інстанції в частині стягнення суми стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, тому апеляційні скарги слід задовольнити частково з урахуванням наведеного вище. Вказаний підхід застосований Верховним Судом під час вирішення справи № 806/2473/18 і наведений в постанові від 30.10.2019 та в силу приписів частини 5 статті 242 КАС України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховується апеляційним судом під час вирішення наведеного спору. З приводу доводів апелянта Військової частини [NUMBER] щодо пропущеного позивачем місячного строку звернення до суду із даним позовом, який пов`язаний зі звільненням позивача з публічної служби, апеляційний суд зазначає, що індексації грошового забезпечення за період з 30.12.2017 по 27.05.2021 у сумі 39278,50 грн. виплачена 28.05.2021, а позивач звернувся до суду із позовною заявою 09.06.2021, тобто в межах місячного строку. Щодо доводів відповідача про обмежене фінансування, то колегія суддів враховує, що згідно постанови Верховного Суду від 07.08.2019 у справі № 825/694/17, виплата індексації грошового забезпечення здійснюється за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні і обмежене фінансування жодним чином не впливає на право позивача отримати індексацію грошового забезпечення; звільнення особи з військової служби жодним чином не позбавляє її права на отримання виплат, на які вона має право, проте не отримувала їх під час проходження служби за незалежних від неї обставин. Відповідно до пункту 2 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Відповідно до пунктів 3, 4 частини 1, частин 2 та 4 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини. Оскільки як зазначалося вище, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про необхідність зміни резолютивної частини рішення суду першої інстанції, вказане рішення підлягає зміні та в решті залишенню без змін.

Результат розгляду: partial