Рішення адміністративного суду від 2022-05-20 00:00:00+03

Позивач [PERSON] звернулась до суду з адміністративним позовом до Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції про скасування постанови серії АП018 №555690 від 15.02.2021 року про притягнення її до адміністративної відповідальності за ч.2 ст. 44-3 КУпАП. Свої позовні вимоги мотивує тим, що постановою АП018 №555690 у справі про адміністративне правопорушення від 15.02.2021 року інспектором поліції роти №4 батальйону №1 взводу №2 УПП в Одеській області Калашніковою Т.О. її незаконно притягнуто до адміністративної відповідальності за адміністративне правопорушення, передбачене ч.2 ст.44-3 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 255 гривень. Вважає постанову незаконною, з наступних підстав: вона не погоджувалась із правопорушенням, тому інспектор повинна була складати протокол, а не постанову; зміст постанови не відповідає обставинам справи, які дійсно мали місце бути, не містить точного формулювання вчиненого правопорушення, суті правопорушення; постанова складена за відсутності події та складу правопорушення, не містить доказів вчинення правопорушення; інспектором поліції було порушено процедуру складення постанови; постановою КМУ від 22.07.2020 року за № 641 взагалі обмежено конституційні права і свободи громадянина, що суперечить Конституції України. До судового засідання не з`явились ні позивач [PERSON] , ні її представник адвокат Грицюк О.О., були належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи. У письмових поясненнях від 20.05.2022 року адвокат Грицюк О.О. просив розглянути позовну заяву за його та позивача відсутності. Відповідач - Управління патрульної поліції в Одеській області не забезпечив участь свого представника до судового засідання, про дати судових засідань був належним чином повідомлений судом, зокрема шляхом надіслання судом судової повістки на його офіційну електронну адресу, в порядку п.1 ч.3 ст. 124 КАС України. Разом із тим, від відповідача до суду надійшли: клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, відзив на позовну заяву із доданими до нього відеозаписами процедури розгляду справи. За відзивом, представник відповідача просить відмовити у задоволенні позовної заяви [PERSON] посилаючись на наступне: а) відеозаписами з відеокамери працівника поліції підтверджується вчинення [PERSON] інкримінованого їй правопорушення та дотримання процедури складення постанови АП018 №555690 по справі про адміністративне правопорушення; б) надані суду докази вчинення правопорушення є належними та допустимими, зазначені в протоколі про адміністративне правопорушення, який складений відносно [PERSON] . У зв`язку із тим, що відсутні перешкоди для розгляду справи, учасники реалізували свої права на надання суду пояснень та доказів, не з`явились у судове засідання 20.05.2022 року, хоча і були належними чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, представник позивача адвокат Грицюк О.О. надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, суд перейшов до розгляду справи у письмовому провадженні, в порядку ч.9 ст. 205, ч.4 ст. 250 КАС України. Частиною 2 статті 286 КАС України передбачено, що позовну заяву щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності може бути подано протягом десяти днів з дня ухвалення відповідного рішення (постанови). Відповідно до ч. 1\~ст. 121 КАС України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Матеріалами справи, зокрема відеозаписом наданим відповідачем, підтверджується що [PERSON] була присутня під-час складення відносно неї оскарженої постанови серії АП018 №555690 від 15.02.2021 року про притягнення її до адміністративної відповідальності за ч.2 ст. 44-3 КУпАП. Згідно змісту оскаржуваної постанови, позивач отримала примірник постанови в день її складення. За викладених обставин, та виходячи зі змісту ч.2 ст. 286 КАС України, [PERSON] могла подати позовну заяву щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, протягом десяти днів з дня ухвалення відповідної постанови, тобто до 25.02.2021 року включно. Судом встановлено, що 25.02.2021 року до суду надійшла позовна заява про скасування постанови серії АП018 №555690 від 15.02.2021 року про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч.2 ст. 44-3 КУпАП. Однак, ухвалою судді Суворовського районного суду м. Одеси від 09.03.2021 року по справі № 523/3563/21 позовну заяву [PERSON] залишено без руху, надано строк для усунення виявлених недоліків. Ухвалою судді Суворовського районного суду м. Одеси від 01.06.2021 року позовну заяву [PERSON] до Управління патрульної поліції в Одеській області повернуто позивачу, оскільки не усунуто недоліки позовної заяви, у встановлений судом строк. 17.06.2021 року [PERSON] отримала ухвалу судді від 01.06.2021 року про повернення поданої нею позовної заяви та матеріали справи, що підтверджується наданим суду рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. 22.06.2021 року до суду вдруге подано [PERSON] позовну заяву до Управління патрульної поліції в Одеській області про скасування постанови серії АП018 №555690 від 15.02.2021 року про притягнення її до адміністративної відповідальності за ч.2 ст. 44-3 КУпАП. Представник позивача [PERSON] адвокат Грицюк О.О. просить поновити пропущений позивачем строк звернення до суду, оскільки пропуск строку незначний, крім того первісний позов поданий був [PERSON] у встановлені законом строки 25.02.2021 року. У подальшому, не усунення визначених судом недоліків позовної заяви, у встановлений судом строку, викликано юридичною необізнаністю позивача, яка вважала що позовна заява вже прийнята судом. За загальним правилом, поважними причинами визнаються такі причини або обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує судове рішення та пов`язані з перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними доказами. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух, а право на право на доступ до суду, закріплене у Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак, суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати зазначеній Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (зокрема, справи «Осман проти Сполученого королівства»\~від 28.10.1998 року та «Креуз проти Польщі» від 19.06.2001 року). У справі «Делькорт проти Бельгії», рішення від 07.01.1970, ЄСПЛ зазначив, що у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення. У рішенні «Белеш та інші проти Чеської Республіки» (п. п. 50-51 і 69), ЄСПЛ зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, що гарантується статтею 6 Конвенції, має здійснюватися відповідно до норм закону, що передбачають наявність у сторін судового розгляду ефективного судового захисту з метою захисту їх цивільних прав. Відповідно до практики ЄСПЛ «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з п. 1 ст. Конвенції, а відмова суду вирішувати фактичні обставини справи, які є значущими у вирішенні спору може спричинити порушення ст. 6 Конвенції («Терра Вонінген Б.В. проти Нідерландів» п. 53-55). Європейський суд з прав людини в рішенні по справі «Іліан проти Туреччини» наголошував, що правило встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи. Отже, у кожній конкретній справі суди мають ґрунтовно перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata. При вирішенні питання поновлення процесуального строку суд, в тому числі, враховує необхідність вирішення питання про те, якому принципу надати перевагу: принципу правової визначеності чи принципу забезпечення права на судовий захист, оскільки обидва принципи є елементами принципу верховенства права, закріпленими у Конвенції. Вивчивши матеріали справи, з огляду на наявні у цій справі обставини, суд приходить до висновків щодо пропуску [PERSON] десятиденного строку для звернення до суду із позовом, встановленого ч.2 ст. 286 КАС України. При оцінці тривалості пропущеного строку звернення до суду, враховуючи обставини справи, суд віддає перевагу принципу забезпечення права на судовий захист, як елементу принципу верховенства права. Враховуючи нетривалий період пропуску [PERSON] строку звернення до суду, подачу перший раз позову у встановлений законом строк, надання представником позивача заяви про його поновлення з наведенням підстав пропуску, суд вважає за необхідне надати перевагу принципу доступу до суду, визнавши поважними причини пропуску [PERSON] строку на звернення до суду із позовом про оскарження постанови серії АП018 №555690 від 15.02.2021 року про притягнення її до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.44-3 КУпАП., та вбачає наявність передбачених законом підстав для його поновлення. За викладених обставин, суд відмовляє у задоволенні клопотання відповідача про залишення позову без розгляду. Дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги позивача підлягають задоволенню, з наступних підстав: У відповідності до\~ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені\~Конституцією\~та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. Відповідно до положень\~ст.222 КУпАП\~органи Національної поліції розглядають справи про адміністративні правопорушення, зокрема: передбачені ч.2 ст. 44-3\~КУпАП. Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень. Згідно\~ст.245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності. Відповідно до вимог\~ст.280 КУпАП, при розгляді справи про адміністративне правопорушення орган (посадова особа) зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують чи обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Вказані обставини, відповідно\~ст.33 КУпАП\~мають враховуватись і при накладенні адміністративних стягнень. Розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі. Постанова повинна містити в тому числі: опис обставин, установлених під час розгляду справи…(ч.1\~ст.283 КУпАП). Судом встановлено, що 15 лютого 2021 року поліцейським УПП в Одеській області ДПП капралом поліції Калашніковою Т.О., стосовно позивача [PERSON] , винесено постанову про притягнення до адміністративної відповідальності та накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення серії АПО18 №\~\~555690, за частиною другою\~статті 44-3 КУпАП, у вигляді штрафу в розмірі 255,00 грн. Згідно описової частини Постанови АПО18 №555690 від 15.02.2021 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 44-3 КУпАП, складеної відносно [PERSON] , [INFO] о 00год.08хвил. за адресою: м. Одеса, вул. Заболотного 18 А, громадянка [PERSON] знаходилась в адміністративній будівлі, а саме Суворовському ВП, без вдягнутих засобів індивідуального захисту, зокрема респіратора або захисної маски, що закриває ніс та рот, у тому числі виготовленій самостійно, чим порушила Постанову КМУ № 1236 від 09.12.2020р. п.2. Надаючи оцінку спірним правовідносинам у системному зв`язку із положеннями чинного законодавства, суд вважає за доцільне зазначити наступне. Правові, організаційні та фінансові засади діяльності органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, спрямованої на запобігання виникненню і поширенню інфекційних хвороб людини, локалізацію та ліквідацію їх спалахів та епідемій, права, обов`язки та відповідальність юридичних і фізичних осіб у сфері\~захисту\~населення від інфекційних хвороб визначено Законом України «Про\~захист\~населення від інфекційних хвороб», відповідно до статті 1 якого\~карантин\~- адміністративні та медико-санітарні заходи, що застосовуються для запобігання поширенню особливо небезпечних інфекційних хвороб. Відповідно до ст. 29 Закону України «Про\~захист\~населення від інфекційних хвороб»,\~карантин\~встановлюється та відміняється Кабінетом Міністрів України. Питання про встановлення\~карантину\~порушує перед Кабінетом Міністрів України центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, за поданням головного державного санітарного лікаря України. Рішення про встановлення\~карантину,\~а також про його відміну негайно доводиться до відома населення відповідної території через засоби масової інформації. На виконання вимог Закону України «Про\~захист\~населення від інфекційних хвороб», Кабінетом Міністрів України 09.12.2020 року прийнято постанову № 1236 «Про встановлення\~карантину\~та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», пунктом 1 якої, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, у період з 19 грудня 2020 р. до 28 лютого 2021 р. на території України установлено\~карантин,\~продовживши дію\~карантину,\~встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211 Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, від 20 травня 2020 р.\~ № 392\~ Про встановлення\~карантину\~з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2\~ та від 22 липня 2020 р.\~ № 641\~ Про встановлення\~карантину\~та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Згідно із п.п.1 п.2\~постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 р. №1236 «Про встановлення\~карантину\~та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»\~ на території України на період\~дії карантину\~запроваджуються обмежувальні протиепідемічні заходи, а саме забороняється\~перебування в громадських будинках\~і\~спорудах, громадському транспорті без вдягнутих засобів індивідуального захисту,\~зокрема респіраторів або захисних масок, що закривають ніс та рот, у тому числі виготовлених самостійно. Відповідно до ч.2\~ст.44-3\~Кодексу України про адміністративні правопорушення перебування в громадських будинках, спорудах, громадському транспорті під час дії карантину без вдягнутих засобів індивідуального захисту,\~зокрема респіраторів або захисних масок, що закривають ніс та рот, у тому числі виготовлених самостійно, - тягне за собою накладення штрафу від десяти до п`ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Визначення поняття «громадські\~будинки\~та\~споруди»\~наведено\~в\~державних будівельних нормах України від 2019 року,\~під\~яким розуміється загальна назва будинків і приміщень, які призначені для розміщення закладів, підприємств, організацій, які надають послуги фізичним особам (населенню) або юридичним особам (громаді та державі). Наприклад, магазини, торговельні центри, магазини, бібліотеки, музеї, лікарні, університети, спортзали, церкви, державні установи тощо. Статтею 9\~Кодексу України про адміністративні правопорушення\~передбачено, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на\~громадський\~порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. В підтвердження перебування [PERSON] 15.05.2022 року о 00:08 год. в адміністративній будівлі без вдягнутих засобів, зокрема респіратора або захисних масок, що закривають ніс та рот, у тому числі виготовлених самостійно відповідач надав суду: оскаржувану постанову АПО18 №555690, протокол про адміністративне правопорушення від 15.02.2022 року, відеозаписи з нагрудної відеокамери працівника поліції № 01373-001373 та №01430-001430. Наведені вище відеозаписи з нагрудної відеокамери працівника поліції № 01373-001373 та №01430-001430, суд приймає в якості належних та допустимих доказів по справі, оскільки вони зазначені в протоколі про адміністративне правопорушення Серія ГП №310576, а зміст файлів не викликає сумніву в тому, що саме останніми зафіксовані події, які мали місце 15.02.2021 року за участі сторін у справі. Разом із тим, відтворений судом відеозапис з нагрудної відеокамери працівника поліції № 01373-001373 на часі\~ 15.02.2021\~року (00-08) свідчить про те, що [PERSON] перебуває у відділу поліції із вдягнутим засобом індивідуального захисту. Суд звертає увагу на те, що саме по собі описання адміністративного правопорушення у постанові не може бути належним доказом вчинення особою такого порушення. Така постанова по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення. Таке правозастосування узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові Верховного Суду від 26.04.2018 по справі №338/1/17 (№ К/9901/15804/18), які суд в силу вимог ч.5 ст. 242 КАС України враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. При цьому, пояснення [PERSON] , зазначені у протоколі про адміністративне правопорушення Серія ГП №310576: «Після того як зашла в РОВД Суворовского района в стрессовом состоянии, забіла за маску, когда мне сказали (напомнили) одела без пререканий», суд не вважає достатнім для висновку про вчинення нею 15.02.2021 року о 00:08 інкримінованого їй правопорушення. Суд виходить із того, що позивач [PERSON] у позові категорично заперечує вчинення нею адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 44-3 КУпАП. При цьому, за будь-яких обставин сам факт визнання особою вини у порушенні\~ПДР\~не може бути достатнім доказом правомірності рішення суб`єкта владних повноважень за відсутності інших належних доказів і не звільняє відповідача від доведення правомірності свого рішення. Наведена позиція суду відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові КАС/ВС від 08.07.2020 у справі №\~177/525/17, які підлягають застосуванню судом по даній справі, на підставі ч.5 ст.242 КАС України. У відповідності до\~ст.251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. При цьому, обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених\~статтею 255 цього Кодексу. Виходячи з вимог ч.2\~ст.77 КАС України, у адміністративних справах про протиправність рішень дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Таким чином, суд зауважує на тому, що відповідач, який є суб`єктом владних повноважень, всупереч вимогам частини 2 статті 71 КАС України, не надав жодних належних і допустимих у розумінні статті 70 КАС України доказів, які б підтверджували правомірність винесення ним оскаржуваної постанови про адміністративне правопорушення, та не спростував тверджень позивача щодо відсутності в її діях складу правопорушення, за яке її притягнуто до адміністративної відповідальності. Одночасно, суд відхиляє доводи позивача щодо наявності підстав для скасування оспорюваної постанови, оскільки інспектором поліції не виконано вимоги ч.5 ст. 258 КУпАП, та не складено протокол про адміністративне правопорушення. Суд зазначає, що відповідачем разом із відзивом на позов, надано суду протокол про адміністративне правопорушення серія ГП №310576, складений 15.02.2021 року відносно [PERSON] за ч.2 ст. 44-3 КУпАП, тобто інспектором поліції Калашнікової Т.О. виконано ч.5 ст. 258 КУпАП. Також, судом встановлено, що на відеозаписі №01430-001430 з портативного відеореєстратора, наданому відповідачем, міститься процедура складення оскаржуваної позивачем постанови серії АПО18 №555690. Як передбачено ч. 2\~ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~Конституцією\~та законами України. Згідно ч. 1\~ст. 3 Закону України «Про Національну поліцію», у своїй діяльності поліція керується\~Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до\~Конституції\~та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами. За змістом п. 1-2 ч. 1\~ст. 18 Закону України «Про Національну поліцію», поліцейський зобов`язаний: неухильно дотримуватися положень\~Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; професійно виконувати свої службові обов`язки, відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва. Згідно до\~Кодексу України про адміністративні правопорушення,\~Закону України «Про національну поліцію», з метою установлення нормативно-правового регулювання здійснення проваджень уповноваженими особами Національної поліції України у справах про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі,\~наказом Міністерства внутрішніх справ України №1395 від 07 листопада 2015 року\~затверджено Інструкцію з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі. Вимогами п. 9-10 розділу ІІІ Інструкції визначено, що розгляд справи розпочинається з представлення поліцейського, який розглядає цю справу. Поліцейський, що розглядає справу, оголошує, яка справа підлягає розгляду, хто притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснює особам, які беруть участь у розгляді справи, їх права і обов`язки. Після цього оголошується протокол про адміністративне правопорушення (якщо складення протоколу передбачається\~КУпАП), заслуховуються особи, які беруть участь у розгляді справи, досліджуються докази і вирішуються клопотання. Приписами\~ст. 268 КУпАП\~установлено, що особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази,\~заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі. У відповідності до частини другої\~статті 271 КУпАП\~інтереси потерпілого може представляти представник - адвокат, інший фахівець у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи. Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. Поліцейський оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності,

Результат розгляду: granted