Рішення адміністративного суду від 2022-01-17 00:00:00+02

В липні 2021 року [PERSON] (надалі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Херсонській області (надалі - відповідач), в якому просив: - визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції України в Херсонській області щодо невиплати на користь [PERSON] грошової компенсації за усі дні невикористаної щорічної відпустки загальною кількістю 77 діб за 2018, 2019, 2020 роки; - зобов`язати Головне управління Національної поліції України в Херсонській області виплатити на користь [PERSON] грошову компенсації за усі дні невикористаної щорічної відпустки загальною кількістю 77 діб за 2018, 2019, 2020 роки. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що відповідачем протиправно при звільненні позивача не виплачено компенсацію за невикористані ним 77 діб оплачуваної щорічної відпустки, чим порушено права та законні інтереси позивача. Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 14.09.2021 року позов задоволено. Не погоджуючись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 07.11.2015 року [PERSON] був прийнятий на службу до Національної поліції України. За період служби працював на посаді оперуповноваженого та дізнавача сектора дізнання відділення поліції №1 Бериславського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Херсонській області. Наказом начальника Головного управління Національної поліції в Херсонській області від 26.05.2021 року №140 о/с позивач звільнений із займаної посади за власним бажанням на підставі п.7 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» з 26.05.2021 року. У витягу з наказу №140 о/с від 26.05.2021 зазначено, що невикористана частина відпустки складає 14 діб. 31.05.2021 року позивач направив запит до ГУНП в Херсонській області щодо нарахування та виплати йому компенсації за всі дні невикористаної оплачуваної відпустки за період 2015 - 2021 роки. У відповіді від 30.06.2021 року №10/М-84 ГУНП в Херсонській області зазначило: «…Надаємо інформацію щодо використання Вами відпусток за період з 07.11.2015 по 01.01.2021: - за 2016 рік використано у повному обсязі; - за 2017 рік використано у повному обсязі; - за 2018 рік невикористана частина відпустки склала 22 доби; - за 2019 рік невикористана частина відпустки склала 12 діб; - за 2020 рік невикористана частина відпустки склала 43 доби; Пунктом 8 розділу ІІІ Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом МВС України від 06.04.2016 №260, передбачено, що за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства. Грошова компенсація за невикористані відпустки за попередні роки не передбачена…». Не погодившись із відмовою, позивач звернувся до суду. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні як основної, так і додаткової відпустки. Колегія суддів при вирішенні даного спору виходить з наступного. Згідно зі ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст.45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом. Закон України «Про відпустки» (надалі - Закон №504/96-ВР) установлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи. Згідно зі ст.4 Закону №504/96-ВР установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка; додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці; додаткова відпустка за особливий характер праці; інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням; 3) творча відпустка ; 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях; 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами; відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку; відпустка у зв`язку з усиновленням дитини; додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи; 5) відпустки без збереження заробітної плати. Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток. У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (ч.1 ст.24 Закону №504/96-ВР). Аналогічні положення містяться в ч.1 ст.83 КЗпП України. Закон України «Про Національну поліцію» №580-VIII (надалі - Закон №580-VIII) визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України. Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.59 Закону №580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік і форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України. Згідно з ч.ч.1, 2 ст.92 Закону №580-VIII поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом. Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки. Положення Порядку №260 визначають критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських (далі - ВНЗ МВС із специфічними умовами навчання). Згідно з абз.7, 8 п.8 розділу ІІІ Порядку №260 за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства. Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення. Отже, право працюючої особи на відпочинок у формі відпустки закріплено Конституцією України. Особу не може бути позбавлено такого права. Види відпусток, які можуть надаватися поліцейським, визначені у ст.92 Закону №580-VIII. Аналізуючи наведені норми законодавства, колегія суддів зазначає, що законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. Не передбачено позбавлення поліцейського права на відпустку, яке він уже отримав в попередньому календарному році. Водночас, надано право працівнику використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року. Таким чином, у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок. З огляду на відсутність правового врегулювання положеннями Закону №580-VIII і Порядку №260 питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки, при вирішенні вказаного спору підлягають застосуванню приписи Кодексу законів про працю України і Закону №504/96-ВР, яким передбачено право працівника у разі звільнення на виплату грошової компенсації за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки. Отже, як вірно зазначено судом першої інстанції, у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 19.01.2021 року у справі №160/10875/19. Відповідно до відповіді від 30.06.2021 року №10/М-84 ГУНП в Херсонській області щодо використання позивачем відпусток за період з 07.11.2015 року по 01.01.2021 року: - за 2016 рік використано у повному обсязі; - за 2017 рік використано у повному обсязі; - за 2018 рік невикористана частина відпустки склала 22 доби; - за 2019 рік невикористана частина відпустки склала 12 діб; - за 2020 рік невикористана частина відпустки склала 43 доби, що у загальному складає 77 календарних дні. Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги щодо визнання протиправною бездіяльності ГУ НП в Херсонській області щодо не нарахування та не виплати [PERSON] грошової компенсації за невикористані частині щорічної відпустки за 2018, 2019, 2020 роки є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Щодо доводів апелянта стосовно того, що в наказі про звільнення [PERSON] від 26.05.2021 року №140 о/с кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку зазначено 14 діб, за які ГУ НП нараховано кошти в розмірі 6024,96 грн., які виплачені позивачу, що не заперечується сторонами, колегія суддів відхиляє та зазначає, що розрахунок за невикористану відпустку здійснено за 2021 рік, проте позивач звернувся з вимогою про виплату грошової компенсації за усі дні невикористаної щорічної відпустки за 2018-2020 роки. З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про виключну компетенцію відповідача щодо нарахування та виплати даної грошової компенсації, а не стягнення самостійно розрахованої суми такої компенсації судом, що буде належним захистом прав позивача, отже, з урахуванням вказаного та враховуючи приписи статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, належним способом захисту порушених прав позивача, є визнання протиправною бездіяльності ГУ НП в Херсонській області щодо не нарахування та не виплати [PERSON] грошової компенсації за невикористані частини щорічної відпустки за 2018, 2019, 2020 роки та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити [PERSON] грошову компенсацію за невикористані частини щорічної відпустки у 2018 році у кількості 22 доби, у 2019 у кількості 12 діб, у 2020 році у кількості 43 доби. Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Результат розгляду: denied