Рішення адміністративного суду від 2022-05-04 00:00:00+03

23.09.2021р. позивач [PERSON] звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати незаконною бездіяльність суб`єкта владних повноважень відповідача Головного управління /ГУ/ Пенсійного фонду /ПФ/ України в Закарпатській обл. щодо відмови у відшкодуванні завданих збитків внаслідок застосування ст.54 Закону України № 796-ХІІ від 28.02.1991р. «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», в редакції цієї статті від 28.12.2014р.; зобов`язати пенсійний орган вчинити певні дії відшкодувати матеріальні збитки за період з 18.12.2014р. по теперішній час; судові витрати покласти на відповідача (а.с.1 і на звороті). Розгляд цієї справи, що віднесена процесуальним законом до справ незначної складності, вирішено судом першої інстанції здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (у письмовому провадженні) (а.с.16-18). Згідно ухвали від 09.12.2021р. суд перейшов до розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження із повідомленням (викликом) сторін (а.с.25-26). Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 24.01.2022р. у задоволенні заявленого позову відмовлено (а.с.49-55). Не погодившись із винесеним рішенням, його оскаржив позивач [PERSON] , який в поданій апеляційній скарзі покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до помилкового вирішення спору, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нову постанову, якою заявлені позовні вимоги задовольнити в повному обсязі (а.с.57-60). Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що під час судового розгляду суд не надав оцінки факту несвоєчасної відповіді ГУ ПФ України в Закарпатській обл. на звернення позивача від 07.07.2021р., чим фактично проігнорував вимоги ст.15 Закону України «Про звернення громадян». Також розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін проведений судом всупереч вимогам ч.4 ст.257 КАС України, чим позбавив позивача права на належний захист. Водночас, судом не з`ясовано предмет заявленого позову і не враховано відсутність дій пенсійного органу для перерахунку пенсії позивача на виконання рішення Конституційного Суду України від 07.04.2021р. № 1-р (ІІ)/2021. Інший учасник справи не подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи. У зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог ч.4 ст.229 КАС України не здійснювалося. Також в порядку ч.2 ст.313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Окрім цього, учасники справи не заявляли до апеляційного суду клопотань про апеляційний розгляд справи за їх участі (п.1 ч.1 ст.311 КАС України). Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав. Як слідує з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач [PERSON] перебуває на обліку в ГУ ПФ України в Закарпатській обл. та на час звернення до суду із розглядуваним позовом отримував пенсію по інвалідності, призначену згідно з нормами Закону України № 2262-ХІІ від 09.04.1992р. «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». 07.07.2021р. позивач звернувся до відповідача із заявою (в порядку Закону України № 393/96-ВР від 02.10.1996р. «Про звернення громадян»), в якій із посиланням на Рішення Конституційного Суду України від 07.04.2021р. №1-р(ІІ)/2021 просив відшкодувати йому, як потерпілому від аварії на Чорнобильській АЕС 1 категорії, завдані збитки внаслідок застосування ст.54 Закону України № 796-XII від 28.02.1991р. «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в редакції цієї статті від 28.12.2014р., шляхом перерахунку пенсії з 18.12.2014р. по теперішній час (а.с.2). 03.08.2021р. відповідач ГУ ПФ України в Закарпатській обл. листом № 3963-3568/В-02/8-0700/21 повідомив [PERSON] про те, що з 01.07.2021р. відповідно до п.2 розділу 1 Закону України № 1584-ІХ від 29.06.2021р. «Про внесення змін до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» щодо підвищення рівня пенсійного забезпечення окремих категорій осіб» передбачено, що в усіх випадках розміри пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання внаслідок Чорнобильської катастрофи, не можуть бути нижчими для І групи інвалідності - 6000 грн., для II групи інвалідності - 4800 грн., для III групи інвалідності - 3700 грн., для дітей з інвалідністю - 3700 грн. Оскільки розмір пенсії позивача становить 8755 грн. 38 коп., що перевищує виплату, встановлену вказаним Законом (п.2 розділу 1 Закону та п.2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» - 6204 грн. 21 коп. (10340,35 x 60 %)), тому проведення перерахунку пенсії є недоцільним (а.с.3-4). Приймаючи рішення та відмовляючи у задоволенні заявленого позову, суд першої інстанції виходив з того, що рішення Конституційного Суду України від 07.04.2021р. № 1-р (ІІ)/2021 не є підставою для виплати позивачу матеріальної шкоди, оскільки частини 3 ст.54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у редакції Закону України № 76-VIII від 28.12.2014р. «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України», втратила чинність через три місяці з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Пунктом 4 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 07.04.2021р. № 1-р(ІІ)/2021 встановлено, що громадяни України, на яких поширюється дія ст.54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», мають право на відшкодування шкоди, якої вони зазнали внаслідок дії частини третьої статті 54 цього Закону в редакції Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України». Водночас, вищезазначене рішення не містить положень, які б визначали порядок виконання пункту 4 цього рішення щодо відшкодування такої шкоди громадянам України. Відповідно до ч.3 ст.152 Конституції України матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку. Положення цієї статті прямо відсилають на спеціальний закон, а тому відшкодування шкоди, завданої актами і діями, що визнані неконституційними, не може здійснюватися в іншому, аніж у встановленому законом порядку. Проте закон, який би встановлював порядок відшкодування державою матеріальної чи моральної шкоди, завданої актами і діями, що визнані неконституційними, на даний час не прийнятий. За відсутності закону, який формулює такі положення, право на компенсацію не може виникнути, оскільки особа не може стверджувати, що вона мала законне сподівання одержання будь-яких конкретних сум (ухвала Європейського суду з прав людини у справі «Петро Якович Петльований проти України», заява № 54904/08, ухвала щодо прийнятності від 30.09.2014р.). Таким чином, суд дійшов до висновку про те, що відповідач керувався чинними на момент здійснення відповідного перерахунку нормами Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірних та обґрунтованих висновків щодо відсутності правових підстав для задоволення заявленого позову, з огляду на наступне. Предметом спору у цій справі є право позивача на відшкодування шкоди, завданої внаслідок дії ч.3 ст.54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в редакції цієї статті від 28.12.2014р. При цьому, з метою отримання такого відшкодування позивач звертався із відповідним зверненням до ГУ ПФ України в Закарпатській обл., в задоволенні якого йому було відмовлено. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що як особі, потерпілій від аварії на Чорнобильській АЕС 1 категорії, його пенсія у відповідності до вимог ст.54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» мала мати більший розмір, ніж той, що нарахований та виплачується відповідачем. Причиною наведеного вважає дискримінаційне застосування Закону України «Про статус та соціальні гарантії особам, які постраждали в наслідок Чорнобильської катастрофи», через редакцію Закону України № 76-VII від 28.12.2014р. 07.04.2021р. Конституційний Суд України рішенням № 1-р (11)2021 (справа № 3-333/2018/4498/18) визнав неконституційним рішення Верховної Ради України щодо надання КМ України права встановлення мінімальних пенсій та зазначив, що з 07.07.2021р. втрачає юридичну силу стаття 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», в редакції Закону України № 76-VII від 28.12.2014р. При цьому, відповідач мав виконати рішенням № 1-р (11)2021 Конституційного суду України 07.07.2021р. та відшкодувати йому збитки. Таким чином, саме бездіяльність відповідача призвела до обмеження його прав та спричинила матеріальні збитки через відмову виплати компенсації. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. За приписами п.6 ч.1 ст.92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України. Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я визначені Законом України № 796-ХІІ від 28.01.1991р. «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Згідно з ч.3 ст.54 цього Закону (в редакції Закону України № 76-VII від 28.12.2014р.) умови, порядок призначення та мінімальні розміри пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи визначаються актами Кабінету Міністрів України з відповідних питань. Рішенням Другого сенату Конституційного Суду України від 07.04.2021р. № І-р(ІІ) 2021 у справі за конституційною скаргою щодо відповідності Конституції України (конституційності) пп.13 п.4 розділу І Закону України № 76-VІІІ від 28.12.2014р. «Про внесення змін та визнання таким, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною) частину третю ст.54 Закону України № 796-ХІІ від 28.02.1991р. «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у редакції Закону України № 76-VІІІ від 28.12.2014р. «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» щодо уповноваження Верховною Радою України КМ України визначати своїми актами мінімальні розміри пенсії за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи. При цьому, частина 3 ст.54 Закону України № 796-ХІІ від 28.02.1991р. «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у редакції Закону України № 76-VІІІ від 28.12.2014р. «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України», щодо уповноваження Верховною Радою України КМ України визначати своїми актами мінімальні розміри пенсії за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи, втрачає чинність через три місяці з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Верховній Раді України протягом трьох місяців з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення слід привести нормативне регулювання, встановлене ст.54 Закону України № 796-ХІІ від 28.02.1991р. «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у редакції Закону України № 76-VІІІ від 28.12.2014р. «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України», щодо уповноваження Верховною Радою України КМ України визначати своїми актами мінімальні розміри пенсії за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи, у відповідність із Конституцією України та цим Рішенням. У разі неприведення нормативного регулювання, встановленого ст.54 Закону України № 796-ХІІ від 28.02.1991р. «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у редакції Закону України № 76-VІІІ від 28.12.2014р. «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України», щодо уповноваження Верховною Радою України КМ України визначати своїми актами мінімальні розміри пенсії за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи, у відповідність із Конституцією України та цим Рішенням через три місяці з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення застосуванню підлягатиме частина 4 ст.54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у редакції Закону України № 230/96-ВР від 06.06.1996р. «Про внесення змін і доповнень до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»: в усіх випадках розміри пенсій для інвалідів, щодо яких встановлено зв`язок з Чорнобильською катастрофою, не можуть бути нижчими: по I групі інвалідності - 10 мінімальних пенсій за віком; по II групі інвалідності - 8 мінімальних пенсій за віком; по III групі інвалідності - 6 мінімальних пенсій за віком; дітям-інвалідам - 3 мінімальних пенсій за віком. На виконання рішення Конституційного Суду України Верховною Радою України був прийнятий Закон України № 1584-ІХ від 29.06.2021р. «Про внесення змін до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» щодо підвищення пенсійного забезпечення окремих категорій осіб». Прикінцевими та перехідними положеннями зазначеного Закону передбачено, що цей Закон набирає чинності з 01.01.2022р., крім пункту 2 розділу І цього Закону та пункту 2 цього розділу, які набирають чинності з 01.07.2021р. У пункті 2 вказаного Закону статтю 54 викладено в такій редакції: «В усіх випадках розміри пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання внаслідок Чорнобильської катастрофи, не можуть бути нижчими: для І групи інвалідності - 6000 гривень; для II групи інвалідності - 4800 гривень; для III групи інвалідності - 3700 гривень; для дітей з інвалідністю - 3700 гривень.». Отже, на виконання рішення Конституційного Суду України від 07.04.2021р. № 1-р(ІІ)/2021 Верховною Радою України був прийнятий Закон № 1584-ІХ, який вносить зміни до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що визначає новий розмір пенсії по інвалідності осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Під час судового розгляду з`ясовано, що розмір пенсії позивача з 01.03.2021р. складає 8755 грн. 38 коп., що є більшим від визначеної пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання внаслідок Чорнобильської катастрофи, для осіб з ІІІ групою інвалідності. Щодо відшкодування завданих збитків в наслідок застосування ст.54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в редакції цієї статті від 28.12.2014р. за період з 18.12.2014р. по теперішній час, колегія суддів враховує наступне. Відповідно до ч.1 ст.58 Конституції України закони та інші нормативно - правові акти не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. У Рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999р. № 1-рп/99 визначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно - правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч.1 ст.58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто, до події, факту застосовується той закон або інший нормативно - правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Відповідно до п.2 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 07.04.2021р. № 1-р(ІІ)/2021 частина 3 ст.54 Закону України № 796-ХІІ від 28.02.1991р. «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у редакції Закону України № 76-VІІІ від 28.12.2014р. «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України», щодо уповноваження Верховною Радою України КМ України визначати своїми актами мінімальні розміри пенсії за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи, визнана неконституційною, втрачає чинність через три місяці з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Згідно з ч.2 ст.152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Аналогічне положення закріплено також у ст.91 Закону України № 2136-VIII від 13.07.2017р. «Про Конституційний Суд України». Пунктом 4 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 07.04.2021р. № 1-р(ІІ)/2021 встановлено, що громадяни України, на яких поширюється дія ст.54 Закону України № 796-ХІІ від 28.02.1991р. «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», мають право на відшкодування шкоди, якої вони зазнали внаслідок дії частини 3 ст.54 цього Закону в редакції Закону України № 76-VІІІ від 28.12.2014р. «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України». Проте, вищезазначене рішення не містить положень, які б визначали порядок виконання пункту 4 цього рішення щодо відшкодування такої шкоди громадянам України. Відповідно до ч.3 ст.152 Конституції України матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку. Положення цієї статті прямо відсилають на спеціальний закон, а тому відшкодування шкоди, завданої актами і діями, що визнані неконституційними, не може здійснюватися в іншому, аніж у встановленому законом порядку. Проте закон, який би встановлював порядок відшкодування державою матеріальної чи моральної шкоди, завданої актами і діями, що визнані неконституційними, на даний час не прийнятий. За відсутності закону, який формулює такі положення, право на компенсацію не може виникнути, оскільки особа не може стверджувати, що вона мала законне сподівання одержання будь-яких конкретних сум (ухвала Європейського суду з прав людини у справі Петро Якович Петльований проти України , заява № 54904/08, ухвала щодо прийнятності від 30.09.2014). Окрім цього, суд не може самостійно визначати порядок відшкодування державою матеріальної чи моральної шкоди, завданої актами і діями, що визнані неконституційними; вирішуючи конкретну судову справу по суті, суд уповноважений лише вказати на той механізм (чи механізми), які визначив сам законодавець. Наведене свідчить, що формування ефективних механізму захисту прав людини в контексті впровадження рішень органу конституційної юрисдикції в Україні виходить за межі дискреційних повноважень судових органів і потребує законодавчого доврегулювання. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до переконливого висновку про необґрунтованість та безпідставність заявленого позову, через що останній не підлягає до задоволення. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Доводи апелянта про недотримання відповідачем вимог Закону України «Про звернення громадян» колегія суддів відхиляє, оскільки такі підстави не були заявлені [PERSON] в суді першої інстанції. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~При цьому, згідно з ч.5 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Розгляд справи здійснений судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження із викликом (повідомленням) учасників справи, позивач приймав участь в судових засіданнях (а.с.32-33, 46-47), через що доводи апеляційної скарги про неправильне застосування приписів ч.4 ст.257 КАС України є помилковими. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Водночас, позивачем в позовній заяві не було визначено розміру матеріальних збитків, на відшкодуванні яких він наполягає, через що порушень імперативних приписів щодо неможливості розгляду цієї справи в спрощеному позовному провадженні суд першої інстанції не допустив. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~В частині решти доводів апеляційної скарги колегія суддів враховує, що право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх. У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими. Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права, порушень норм процесуального права при ухваленні рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, якими позовні вимоги залишені без задоволення. Оцінюючи в сукупності наведені обставини справи, виходячи з вищевказаних положень нормативно-правових актів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність підстав для задоволення заявленого позову із вищевказаних мотивів. Враховуючи результат апеляційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку із переглядом справи в суді апеляційної інстанції, згідно ст.139 КАС України судові витрати розподілу не підлягають. З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно та повно встановив обставини справи, ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення, а тому підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Результат розгляду: denied