Рішення адміністративного суду від 2022-01-31 00:00:00+02

[PERSON] звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека), в якому просив суд: - визнати протиправним та скасувати наказ відповідача від 12.03.2021 №358-к, яким головного спеціаліста відділу державного контролю та нагляду на пасажирському транспорті Управління Укртрансбезпеки у Чернігівській області [PERSON] звільнено з займаної посади 12.03.2021; - поновити з 13.03.2021 [PERSON] на посаді рівнозначній посаді головного спеціаліста відділу державного контролю та нагляду на пасажирському транспорті; - відповідно до ч. 2 ст. 235 Кодексу законів про працю України вирішити питання про стягнення з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу; - допустити негайне виконання рішення в відповідних частинах, згідно ч. 7 ст. 235 Кодексу законів про працю України, пунктів 2, 3 ч. 1 ст. 371 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 17.06.2021 у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю. Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, в якій просить скасувати рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 17.06.2021 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повному обсязі. В апеляційній скарзі [PERSON] вказує, що його звільнення 12.03.2021 із займаної посади відбулося із порушенням роботодавцем порядку звільнення, зокрема роботодавець всупереч статтям 40, 49-2 Кодексу законів про працю України, ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу» (в редакції з 06.03.2021) не виконав свого обов`язку по працевлаштуванню позивача та навіть не запропонував позивачу іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентності. При цьому відповідач не врахував переважне право позивача на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю, що свідчить про те, що наказ, який є предметом оскарження в даній справі, приписам наведених норм права суперечить. Також, позивач просить здійснювати розгляд справи за його участі. 17.01.2022 до Шостого апеляційного адміністративного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач заперечує проти її задоволення та просить залишити без змін оскаржуване рішення. Відповідач зазначає, що він повністю погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що ним не допущено порушень прав позивача. Відповідач вважає, що у разі скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, такий державний службовець підлягає звільненню в силу положень Закону України «Про державну службу». Крім того, з 15.10.2020 в Укртрансбезпеці відсутня посада головного спеціаліста відділу державного контролю та нагляду на пасажирському транспорті Управління Укртрансбезпеки у Чернігівській області, яку обіймав позивач. Також, відповідач зазначає, що останній день для подачі апеляційної скарги 18.07.2021, а твердження позивача, що він отримав оспорюване рішення 02.11.2021 є недостовірними, відтак строк звернення до суду апеляційної інстанції пропущено без поважних причин. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного. Щодо клопотання позивача про розгляд справи в судовому засіданні, колегія суддів зазначає наступне. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні. Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав для задоволення клопотання про вихід із письмового провадження та проведення розгляду апеляційної скарги за участю учасників справи у відкритому судовому засіданні. В матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін у розгляді справи не обов`язкова. З огляду на викладене, колегія суддів визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження. Доводи відповідача, що позивач пропустив строк звернення до апеляційного суду, колегія суддів не може взяти до уваги з огляду на наступне. Оспорюване рішення прийнято в порядку спрощеного позовного провадження 17.06.2021. Так, дійсно в матеріалах справи наявний супровідний лист суду першої інстанції від 18.06.2021 в якому зазначено про відправку позивачу копії рішення у даній справі, на звороті якого наявний штамп Сектору обліку відправки кореспонденції з відміткою про одержання для відправки 05.07.2021. На виконання ч. 5 ст. 251 КАС України учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено в порядку письмового провадження, копія судового рішення надсилається протягом двох днів із дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності у особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення - якщо така адреса відсутня. Відповідно до ч. 6 ст. 251 КАС України 6. Днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Колегія суддів зауважує, що матеріали справи не містять ніяких з вищенаведених доказів вручення судового рішення крім розписки про отримання копії рішення позивачем, датованої 02.11.2021. Апеляційна скарга надійшла до суду апеляційної інстанції 01.12.2021, тобто в межах тридцятиденного строку, передбаченого КАС України для оскарження рішення суду першої інстанції, відтак при відкритті провадження у даній справі колегія суддів, не вбачала підстав для визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду апеляційної інстанції, оскільки така, з урахуванням дати отримання оспорюваного рішення, подана вчасно. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] проходив державну службу в Державній службі України з безпеки на транспорті на посаді головного спеціаліста відділу державного контролю та нагляду на пасажирському транспорті Управління Укртрансбезпеки у Чернігівській області. Наказом Укртрансбезпеки від 09.09.2020 №340 «Про упорядкування структури Укртрансбезпеки» та відповідно до наказу Укртрансбезпеки від 13.10.2020 №390 «Про введення в дію структури та штатного розпису Державна служба України з безпеки на транспорті на 2020 рік» введено в дію структуру та штатний розпис Укртрансбезпеки у новій редакції. У зв`язку з цим, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» повідомлено, що посада головного спеціаліста відділу державного контролю та нагляду на пасажирському транспорті Управління Укртрансбезпеки у Чернігівській області скорочена. Позивача 02.11.2020 під підпис попереджено про наступне вивільнення. В подальшому наказом Державної служби України з безпеки на транспорті №358-к від 12.03.2021 «Про звільнення [PERSON] » позивача як головного спеціаліста відділу державного контролю та нагляду на пасажирському транспорті Управління Укртрансбезпеки у Чернігівській області звільнено із займаної посади 12.03.2021, у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису Укртранбезпеки, без скорочення чисельності або штату державних службовців, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу». Вважаючи своє звільнення протиправним, позивач звернувся до суду з даним позовом. Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, виходив з того, що в разі повідомлення державного службовця в установленому порядку про звільнення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» і таке звільнення не відбулось до 06.03.2021, суб`єкт призначення або керівник державної служби не має обов`язку пропонувати цьому державному службовцю іншу посаду. Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів приходить до наступного. Згідно ст. 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Згідно із ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Відповідно до статей 38 та 43 Конституції України громадяни мають право брати участь в управлінні державними справами, користуються рівним правом доступу до державної служби, до служби в органах місцевого самоврядування. Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, а держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності. При цьому, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII (далі - Закон №889-VIII). За приписами ст. 5 Закону №889-VIII, правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом. Відповідно до визначення, яке містить ч. 2 ст. 1 Закону №889-VIII державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби. Законом України від 19.09.2019 №117-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» були внесені зміни та доповнення до Закону №889-VIII, зокрема, відповідно до положень частин 1-3 ст. 87 Закону №889-VIII (у редакції, що діє з 29.05.2020, яка була чинною на момент прийняття наказу Укртрансбезпеки від 09.09.2020 № 340 «Про упорядкування структури Укртрансбезпеки» та наказу Укртрансбезпеки від 13.10.2020 №390 «Про введення в дію структури та штатного розпису Державна служба України з безпеки на транспорті на 2020 рік» та повідомлення позивача про його наступне вивільнення) державна служба припиняється: 1) у разі втрати права на державну службу або його обмеження (стаття 84 Закону №889-VIII); 2) у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85 Закону №889-VIII); 3) за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 Закону №889-VIII); 4) за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 871 Закону №889-VIII); 5) у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття 88 до Закону №889-VIII); 6) у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов (стаття 43 Закону №889-VIII); 7) у разі досягнення державним службовцем 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом (стаття 83 Закону №889-VIII); 8) у разі застосування заборони, передбаченої Законом України «Про очищення влади» (стаття 83 Закону №889-VIII); 9) з підстав, передбачених контрактом про проходження державної служби (у разі укладення) (стаття 881 Закону №889-VIII). На виконання ч. 3 ст. 87 Закону №889-VIII (в редакції на час зміни структури та штатного розпису відповідача та попередження позивача про вивільнення) суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 11 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення. Суб`єкт призначення приймає рішення про припинення державної служби з підстав, передбачених пунктами 2 і 3 частини першої цієї статті, у п`ятиденний строк з дня настання або встановлення відповідного факту. Державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення за рішенням суб`єкта призначення може бути призначений на рівнозначну або нижчу посаду державної служби, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу. Таким чином, дійсно, на час звільнення позивача, редакція Закону №889-VIII, не передбачала обов`язку роботодавця пропонувати працівнику можливість переведення на іншу посаду відповідно до його кваліфікації перед звільненням. 06.03.2021 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо відновлення проведення конкурсів на зайняття посад державної служби та інших питань державної служби» від 23.02.2021 №1285-IX (далі - Закон №1285-IX), яким виключено статтю 871 Закону №889-VIII та внесено зміни до ч. 3 ст. 87 Закону №889-VIII, зокрема викладено останню в наступній редакції: «Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 11 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю. Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.» Матеріалами справи підтверджено, що позивача звільнено 12.03.2021, тобто на час дії змін, внесених Законом №1285-IX до Закону №889-VIII. Доводи відповідача про те, що процедура звільнення розпочата за час дії попередньої редакції Закону №889-VIII завершується у раніше передбаченому порядку не знайшла свого підтвердження, оскільки прикінцеві положення вказаних законів не містять жодних зауважень щодо цього. Отже, колегія суддів приходить до висновку, що хоча й станом до 06.03.2021 відповідач не мав обов`язку пропонувати позивачу іншу посаду та станом на 12.03.2021 (дата звільнення позивача) відповідач не мав підстав розпочати процедуру звільнення з початку, втім зважаючи на подальше звільнення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87, мав зафіксувати відсутність можливості запропонувати відповідні посади або відмову позивача від такої посади. Оскільки абз. 3 ч. 3 ст. 87 Закону №889-VIII передбачає для подальшого звільнення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону №889-VIII дотримання вказаних умов. Матеріали справи не містять доказів дотримання вказаних приписів відповідачем, крім того сторони у справі не заперечують того, що позивачу не пропонувались будь-які посади ні до змін, внесених Законом №1285-IX, ні після. Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що відповідач порушив процедуру звільнення позивача із займаної посади, що, у свою чергу, свідчить про протиправність наказу Державної служби України з безпеки на транспорті від 12.03.2021 №358-к, яким головного спеціаліста відділу державного контролю та нагляду на пасажирському транспорті Управління Укртрансбезпеки у Чернігівській області [PERSON] звільнено з займаної посади 12.03.2021, з урахуванням чого позовні вимоги у цій частині є такими, що підлягають задоволенню шляхом визнання протиправними та скасування вказаного наказу. Відповідно до ч. 1 ст. 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. При цьому, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено або на рівнозначній посаді. Таким чином, враховуючи встановлення судом факту незаконного звільнення [PERSON] , колегія суддів приходить до висновку про необхідність поновлення позивача на посаді головного спеціаліста відділу державного контролю та нагляду на пасажирському транспорті Управління Укртрансбезпеки у Чернігівській області з 12.03.2021. Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України від 24.03.1995 №108/95-ВР «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Так пп. «з» п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок №100) встановлено, що вказаний Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадку вимушеного прогулу. Пунктом 2 Порядку №100 визначено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Відповідно до п. 5 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з п. 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. З огляду на викладене розрахунок середньоденної заробітної плати проводиться шляхом ділення заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Згідно довідки Укртрансбезпеки від 25.05.2021 №04/83 заробітна плата [PERSON] за січень та лютий 2021 року складала: 14 214,55 грн. (січень 2021 року - 8 702,79 грн. та 5 511,76 грн. (лютий 2021 року). Кількість фактично відпрацьованих робочих днів протягом двох останніх місяців роботи на займаній посаді - 30 днів: 18 днів (кількість відпрацьованих робочих днів за січень 2021 року) + 12 днів (кількість відпрацьованих робочих днів за лютий 2021 року). Отже, середньоденна заробітна плата [PERSON] впродовж двох останніх місяців роботи на займаній посаді складає - 1 048,37 грн.(14 214,55 грн. : 30 відпрацьовані робочі дні за два останні місяці роботи = 473,81 грн.). Загальна кількість робочих днів з дати звільнення позивача (12.03.2021) по день прийняття рішення у справі (31.01.2022) складає 222 дня вимушеного прогулу. Відтак стягненню з відповідача підлягає сума 105 185,82 грн. (473,81 грн. х 222 дня). Відповідно до пунктів 2, 3 ч. 1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про: присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби. Таким чином, на виконання вимог ст. 371 КАС України, суд допускає до негайного виконання рішення в частині стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць та поновлення його на посаді. Колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову [PERSON] . Натомість доводи апеляційної скарги позивача знайшли своє підтвердження під час розгляду даної справи в суді апеляційної інстанції, а відповідні позовні вимоги підлягають задоволенню в частині. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Відповідно до ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що порушення норм матеріального права та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, призвело до помилкового вирішення справи, а тому рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги частково.

Результат розгляду: partial