Рішення адміністративного суду від 2022-09-07 00:00:00+03

У червні 2017 року позивач, [PERSON] , звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом, у якому просив: - визнати незаконним та скасувати наказ В.о. Голови Голосіївського районного суду м. Києва №27-ОС від 10.05.2017 року про відрахування судді [PERSON] з посади судді Голосіївського районного суду м. Києва; - зобов`язати Голову Голосіївського районного суду м. Києва поновити [PERSON] на посаді судді Голосіївського районного суду м. Києва. - стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві на користь [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 грудня 2021 року адміністративний позов задоволено: Визнано незаконним та скасовано наказ В.о. Голови Голосіївського районного суду м. Києва №27-ОС від 10.05.2017 року про відрахування судді [PERSON] з посади судді Голосіївського районного суду м. Києва. Зобов`язано Голову Голосіївського районного суду м. Києва поновити [PERSON] на посаді судді Голосіївського районного суду м. Києва з 11.05.2017 року. Стягнуто зі Територіального управління Державної судової адміністрації України в м. Києві на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 2\~ \~425\~ \~404,01 грн. (два мільйони чотириста двадцять п`ять тисяч чотириста чотири гривні 01 копійка). Рішення в частині поновлення [PERSON] на посаді судді Голосіївського районного суду м. Києва та стягнення заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць - 21\~ \~600,00 грн (двадцять одна тисяча шістсот гривень 00 копійок) допущено до негайного виконання. Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідачем подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права. Зокрема, апелянт вказує, що датою звільнення судді є дата прийняття уповноваженим органом рішення про звільнення з посади судді, в свою чергу, повноваження голови суду лише обмежуються виданням наказу про відрахування звільненого судді, що є належною формою реалізації відповідним суб`єктом своїх управлінських функцій. \~ Також, апелянт зазначив, що списання коштів має здійснюватись за програмою Державної судової адміністрації України. Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 серпня 2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Територіального управління Державної судової адміністрації України в м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 грудня 2021 року у справі за адміністративним позовом [PERSON] до Голови Голосіївського районного суду м. Києва, Територіального управління Державної судової адміністрації України в м. Києві, третя особа: Державна судова адміністрація України, про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 07 вересня 2022 року. 23 серпня 2022 року до Шостого апеляційного адміністративного суду надійшов відзив [PERSON] , в якому представник позивача повністю підтримує правову позицію суду першої інстанції та вказує про відсутність правових підстав для задоволення вимог апеляційної скарги. Представник позивача наголошує, що усі рішення суб`єктів владних повноважень, які були пов`язані з припиненням повноваженням та звільненням позивача з посади судді (рішення ВККС України про встановлення ознак дисциплінарного проступку, рішення ВРЮ про внесення подання про звільнення, Указ Президента України про звільнення) були скасовані як незаконні. У відкритому судовому засіданні суду апеляційної інстанції представники позивача просили рішення суду першої інстанції залишити без змін та заперечували проти задоволення апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві. Представники відповідача та третьої особи до суду апеляційної інстанції не з`явились, будучи належним чином повідомлені, про причини неявки суд не повідомили. Згідно з частиною другою статті 313 КАС України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Враховуючи, що у матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення справи, а особиста участь сторін в судовому засіданні не обов`язкова, колегія суддів на місці ухвалила проводити розгляд справи за відсутності представників сторін, які не з`явились в судове засідання. Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю доповідача, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, Указом Президента України від 14.02.2011 № 209/2011 «Про призначення суддів» Позивача було призначено на посаду судді Голосіївського районного суду міста Києва строком на 5 років. Вища кваліфікаційна комісія суддів України (далі - ВККС) прийняла рішення від 22.09.2015 № 2378/дп-15, яким вирішила направити до Вищої ради юстиції висновок щодо встановлених фактів, які свідчать про порушення Позивачем присяги, а також рекомендувати Вищій раді юстиції розглянути питання про звільнення позивача з посади судді Голосіївського районного суду міста Києва з підстав, передбачених п. 5 ч. 5 ст. 126 Конституції України (порушення суддею присяги). Вищою радою юстиції прийнято рішення від 17.03.2016 № 586/0/15-16 про внесення Президентові України подання про звільнення Позивача з посади судді Голосіївського районного суду міста Києва. Указом Президента України від 24.09.2016 № 409/2016 «Про звільнення суддів» (далі - Указ № 409/2016) Позивача було звільнено з посади судді Голосіївського районного суду міста Києва у зв`язку з порушенням присяги. На підставі Указу № 409/2016 В.о. голови Голосіївського районного суду міста Києва було видано наказ від 10.05.2017 № 37-ОС (далі - Наказ № 37), яким Позивача було відраховано зі штату Голосіївського районного суду міста Києва у зв`язку зі звільненням з посади судді. Вважаючи наказ про відрахування зі штату незаконним, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду. Суд першої інстанції адміністративний позов задовольнив повністю та зазначив, що трудове законодавство не тільки зазначає перелік підстав розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця, але й встановлює юридичні гарантії забезпечення прав працівника від незаконного звільнення, однією з яких є передбачена частиною третьою статті 40 КЗпП України заборона звільнення у період перебування працівника у відпустці. Отже, звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. Також суд дійшов правового висновку про необхідність задоволення позовної вимоги повивача щодо зобов`язання поновити [PERSON] на посаді судді Голосіївського районного суду м. Києва та стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України в м. Києві на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 2\~ \~425\~ \~404,01 грн. Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне вказати наступне. Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Колегія суддів звертає увагу, що доводи апеляційної скарги фактично стосуються лише оскарження наказу В.о. Голови Голосіївського районного суду м. Києва №27-ОС від 10.05.2017 року про відрахування судді [PERSON] з посади судді Голосіївського районного суду м. Києва, а також стягнення середнього заробітку саме з Територіального управління Державної судової адміністрації України в м. Києві, а не з Державної судової адміністрації України, відтак колегія суддів вважає за необхідне здійснювати перевірку законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги Територіального управління Державної судової адміністрації України в м. Києві. Так, з матеріалів справи вбачається, що ключовим предметом спору у цій справі є правомірність відрахування позивача зі штату суду. Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно зі статтею 111 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) суддя суду загальної юрисдикції може бути звільнений з посади органом, який його обрав або призначив, виключно з підстав, визначених частиною п`ятою статті 126 Конституції України, за поданням Вищої ради юстиції. Питання звільнення судді за порушення присяги врегульовано приписами статті 116 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI, відповідно до частин другої - четвертої якої факти, що свідчать про порушення суддею присяги, мають бути встановлені Вищою кваліфікаційною комісією суддів України або Вищою радою юстиції. Звільнення судді з посади на підставі порушення ним присяги судді відбувається за поданням Вищої ради юстиції після розгляду цього питання на її засіданні відповідно до Закону України «Про Вищу раду юстиції». На підставі подання Вищої ради юстиції Президент України видає указ про звільнення судді з посади.\~ \~\~ Відповідно до статті 24 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» на голову суду покладено обов`язок видавати на підставі акта про призначення судді на посаду, переведення судді, звільнення судді з посади, а також у зв`язку з припиненням повноважень судді відповідний наказ. Судді, функціонуючи в державній системі влади, перебувають у певних трудових відносинах із судовою установою, де вони працюють, виконуючи свої посадові обов`язки. Акт про призначення (обрання) суддею чи звільнення судді з посади є правовою підставою для виникнення або закінчення конкретних трудових відносин особи як судді з державою. У таких відносинах роботодавцем є держава, а на голову суду покладається обов`язок оформити ці відносини та встановити початковий або кінцевий момент їх виникнення з призначенням, пов`язаних з цим, відповідних виплат. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № №815/5811/16. Як вбачається з матеріалів справи, на підставі Указу Президента України від 24.09.2016 № 409/2016 «Про звільнення суддів» В.о. голови Голосіївського районного суду міста Києва було видано наказ від 10.05.2017 № 37-ОС, яким Позивача було відраховано зі штату Голосіївського районного суду міста Києва у зв`язку зі звільненням з посади судді. Тобто, позивач відрахований зі штату суду безпосереньо на підставі Указу Президента України від 24.09.2016 № 409/2016, який є належним актом про звільнення судді. Вирішуючи спір у цій справі колегія суддів вважає наявними підстави звільнення від доказування, а саме наявність судових рішень, якими встановлена невідповідність закону рішення Комісії, рішення Вищої ради юстиції та Указу Президента України, прийняття яких зумовило відрахування позивача зі штату шляхом видання оскаржуваного наказу голови суду. Так, як підтверджується матеріалами справи, не погоджуючись із Указом № 409/2016, Позивач звернувся до Вищого адміністративного суду України з адміністративним позовом про визнання незаконним та скасування Указу № 409/2016. Відповідно до пп. 5 п. 1 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України, 02.01.2018 справу № 800/506/16 передано до Верховного Суду. Рішенням Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 01.04.2019 у справі № 800/506/16 визнано протиправним та скасовано Указ № 409/2016 в частині звільнення Позивача з посади судді Голосіївського районного суду міста Києва у зв`язку з порушенням присяги судді. Разом з тим, постановою Вищого адміністративного суду України від 30.05.2016 у справі № 800/125/16 скасовано рішення ВККС від 22.09.2015 № 2378/дп-15. Постановою Верховного Суду України від 01.11.2016 скасовано постанову Вищого адміністративного суду України від 30.05.2016, справу передано на новий судовий розгляд до цього ж суду. Постановою Вищого адміністративного суду України від 15.03.2017 у справі №800/125/16 визнано незаконним і скасовано рішення ВККС від 22.09.2015 року №2378/дп- 15 про направлення до Вищої ради юстиції висновку щодо встановлених фактів, які свідчать про порушення Позивачем присяги. Постановою Верховного Суду від 21.03.2018 у справі №800/125/16 (800/624/16), А/9901/58/18 відмовлено в задоволенні заяви Вищої ради правосуддя про перегляд постанови Вищого адміністративного суду України від 15.03.2017. Також, Рішенням Верховного Суду від 02.08.2018, залишеним без змін постановою Великої Палати Верхового Суду від 29.11.2018 у справі № 800/235/16 (П/9901/79/18) визнано протиправним та скасовано рішення Вищої ради юстиції від 17.03.2016 №586/0/15-16 про внесення подання Президенту України про звільнення Позивача з посади судді Голосіївського районного суду міста Києва за порушення присяги. Згідно з частиною четвертою статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду, зокрема в адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно з пунктом 2 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень. Відтак, оскільки обставини щодо наявності складу підстав звільнення судді за порушення присяги визнані відсутніми, рішення суб`єктів владних повноважень, покладені в основу звільнення судді, визнані протиправними та скасовані, указ про звільнення також визнаний протиправним та скасований, колегія суддів з урахуванням вищезазначених положень Кодексу адміністративного судочинства України, а саме пункту 2 частини другої статті 245 КАС України, вважає належним способом судового захисту визнання протиправним та скасування індивідуального акта, а саме наказу В.о. Голови Голосіївського районного суду м. Києва №27-ОС від 10.05.2017 року про відрахування судді [PERSON] з посади судді Голосіївського районного суду м. Києва. Спірний наказ В.о. Голови Голосіївського районного суду м. Києва про відрахування позивача є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки рішеннями судів, які набрали законної сили, скасовані рішення Комісії, Вищої ради юстиції та Указ Президента України від 24 вересня 2016 року №409/2016, що був підставою для видання вказаного наказу В.о. Голови Голосіївського районного суду м. Києва №27-ОС від 10.05.2017 року. За наведених обставин заявлена позовна вимога підлягає задоволенню частково, оскільки апеляційний суд дійшов висновку щодо протиправності оскаржуваного наказу В.о. Голови Голосіївського районного суду м. Києва на час вирішення спору з урахуванням наявності підстав, які обумовлюють таку протиправність. Щодо незаконності наказу В.о. Голови Голосіївського районного суду м. Києва колегія суддів визнає прийнятними доводи відповідача стосовно наявності підстав щодо відрахування судді на момент видання наказу. Аналогічна правова позиція щодо визнання протиправним індивідуального акту викладена Верховним Судом у постанові від 01 квітня 2019 року у справі №800/506/16. Щодо висновків суду першої інстанції про те, що підставою для задоволення позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу В.о. Голови Голосіївського районного суду м. Києва №27-ОС від 10.05.2017 року про відрахування судді [PERSON] з посади судді Голосіївського районного суду м. Києва є недопустимість звільнення працівника в період перебування у відпустці, колегія суддів зазначає наступне. Так, Верховним Судом неодноразово викладалась позиція в аналогічних справах про оскарження актів, якими суддів відраховано зі штатів, зокрема у справах №815/5811/16, №820/3333/18, №826/17244/16, де касаційний суд наголосив, що на суддю як на посадову особу з особливим правовим статусом не розповсюджуються загальні норми трудового законодавства. Верховний Суд також наголосив, що оскільки відрахування зі штату суду не є звільненням, а є лише неминучим наслідком такого звільнення на підставі постанови ВР України про звільнення позивача, тому заборона звільнення у період перебування працівника у відпустці, передбачена КЗпП України не має відношення до спірних правовідносин, які вже є наслідком такого звільнення. Частиною першою\~ статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»\~ передбачено, що Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом. Відповідно до частини п`ятої\~ статті 242 КАС, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відтак, враховуючи наведені вище висновки апеляційного суду, а також правові позиції Верховного Суду в аналогічних правовідносинах, колегія суддів дійшла висновку про необхідність зміни рішення суду першої інстанції у мотивувальній частині та викладення абзацу другого його резолютивної частини наступним чином: «Визнати протиправним та скасувати наказ В.о. Голови Голосіївського районного суду м. Києва №27-ОС від 10.05.2017 року про відрахування судді [PERSON] з посади судді Голосіївського районного суду м. Києва.». Принагідно, колегія суддів звертає увагу, що листом голови Державної судової адміністрації України №10-6529/16 від 14 вересня 2016 року «Про звільнення суддів з посад» визначено, що якщо на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення суддя перебував у відпустці, датою відрахування його зі штату суду є останній день перебування у відпустці. Таким чином, в даних правовідносинах, реалізувати Указ Президента України, яким звільнено позивача з посади судді, відповідач мав шляхом відрахування позивача зі штату суду у останній день відпустки позивача, що також протиправно не було виконано відповідачем. Щодо позовних вимог про поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, апеляційний суд наголошує, що апеляційна скарга Територіального управління Державної судової адміністрації України в м. Києві не містить жодних доводів та заперечень ані щодо поновлення позивача на посаді, ані щодо суми середнього заробітку, що підлягає стягненню, відтак, у цій частині рішення суду першої інстанції не переглядається в силу приписів ст. 308 КАС України. Так, в апеляційній скарзі лише викладено доводи відповідача про необхідність стягнення суми середнього заробітку за програмою Державної судової адміністрації України, а не за рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України в м. Києві. Щодо вказаних вище тверджень апелянта, колегія суддів зазначає наступне. Частиною першою статті 52 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» встановлено, що суддею є громадянин України, який відповідно до Конституції України та цього Закону призначений чи обраний суддею, займає штатну суддівську посаду в одному з судів України і здійснює правосуддя на професійній основі. Обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків. Фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Згідно із ч.2 ст.148 наведеного Закону видатки загального фонду Державного бюджету України на утримання судів належать до захищених статей видатків Державного бюджету України. Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснюють: Пунктом 2 ч.3 наведеної статті встановлено, що Державна судова адміністрація України - щодо фінансового забезпечення діяльності всіх інших судів, діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони та Державної судової адміністрації України; Статтею 149 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України. Відповідно до ч.1 ст.151 вказаного Закону Державна судова адміністрація України є державним органом у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади у межах повноважень, установлених законом. Згідно з частинами 1, 7 ст.154 Закону України «Про судоустрій і статус судді» територіальними органами Державної судової адміністрації України є територіальні управління Державної судової адміністрації України. Територіальні управління Державної судової адміністрації України здійснюють свою діяльність відповідно до положення про них, що затверджується Головою Державної судової адміністрації України на підставі типового положення про територіальне управління Державної судової адміністрації України. Відповідно до пункту 3 Положення про територіальне управління Державної судової адміністрації України в місті Києві, затвердженого головою Державної судової адміністрації України 25.09.2015, основним завданням ТУ ДСА України в м. Києві є організаційне та фінансове забезпечення діяльності місцевих загальних судів міста Києва, з метою створення належних умов для діяльності судів, суддів цих судів та забезпечення роботи органів суддівського самоврядування. Отже, саме з ТУ ДСА України в м. Києві, до повноважень якого належить фінансове забезпечення діяльності місцевих загальних судів міста Києва, та яке здійснювало нарахування та виплату позивачу суддівської винагороди, підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача, що свідчить про безпідставність твердження апелянта про необхідність стягнення відповідних коштів з Державної судової адміністрації України. Жодних інших доводів щодо поновлення позивача на посаді та/або щодо суми стягнутого середнього заробітку, як вже було наголошено вище, апеляційна скарга не містить, відтак, підстави для перегляду у відповідних частинах рішення суду першої інстанції відсутні. Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України та судову практику, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог у справі за адміністративним позовом [PERSON] до Голови Голосіївського районного суду м. Києва, Територіального управління Державної судової адміністрації України в м. Києві, третя особа: Державна судова адміністрація України, про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії, при цьому вбачає підстави для зміни рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 грудня 2021 року у мотивувальній частині та викладення абзацу другого його резолютивної частини наступним чином: «Визнати протиправним та скасувати наказ В.о. Голови Голосіївського районного суду м. Києва №27-ОС від 10.05.2017 року про відрахування судді [PERSON] з посади судді Голосіївського районного суду м. Києва.». Згідно з положеннями\~ \~статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Відповідно до вимог частини четвертої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення, є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Заслухавши у судовому засіданні доповідь головуючого судді, пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні у мотивувальній частині та абзаці другому резолютивної частини.

Результат розгляду: partial