Рішення адміністративного суду від 2022-06-23 00:00:00+03

12 січня 2022 року [PERSON] звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Служби безпеки України, в якому позивач просив суд: - визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у не нарахуванні та не виплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку при його звільненні\~ \~\~в період з 29 вересня 2018 року по 12 листопада 2021 року; - стягнути зі Служби безпеки України на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.09.2018р. по 12.11.2021р. в сумі\~ 722809,4 грн. \~\~ Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 18 квітня 2022 року позов [PERSON] задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Служби безпеки України щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні [PERSON] \~\~в період з 29 вересня 2018 року по 12 листопада 2021 року. Зобов`язано Службу безпеки України (нарахувати та виплатити [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.09.2018р. по 12.11.2021р. відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року. В решті позовних вимог відмовлено. Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Служба безпеки України звернулась до П`ятого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій вважає, що судом першої інстанції невірно застосовано норми матеріального та процесуального права, тому просить суд апеляційної інстанції скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що безпідставними та помилковими є посилання на положення статей 116, 117 КЗпП України, оскільки [PERSON] проходив в органах СБУ саме військову службу, а не перебував на посаді державного службовця чи працівника. Апелянт вказує, що відповідні виплати [PERSON] , зокрема, одноразова грошова допомога при звільненні з військової служби, була здійснена за наявності відповідних кошторисних призначень та у порядку черговості. Апелянт зазначає, що із позовною заявою щодо стягнення з СБУ на свою користь середнього заробітку за весь час затримки сплати належних при звільненні сум (грошової компенсації за невикористану відпустку як учасника бойових дій за 2015-2018 роки, одноразової грошової допомоги при звільненні, нарахуванні індексації за період з 01.02.2015 по 28.02.2018) позивач звернувся до суду 10.01.2022 року, при цьому, поважності причин пропуску строку звернення до суду, окрім відповіді СБУ від 16.12.2021 №21/3/1-К-247/5, яка взагалі не стосується предмету цього позову, позивачем не вказано та доказів цього не надано. На думку апелянта, позовні вимоги щодо визнання протиправною бездіяльності СБУ та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби є безпідставними і задоволенню не підлягають, а рішення суду першої інстанції в цій частині ґрунтується на невірному застосуванні норм матеріального права. Окрім того, апелянт вважає, що заявлена позивачем вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є необґрунтованою та не співмірною з розміром фактичної заборгованості, за стягненням якої він звертався до суду. Позивач надав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначено про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення. Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, відповідно до довідки управління Служби безпеки України в Одеській області від 18.01.2021 №65/21/17 підполковник запасу Служби безпеки України [PERSON] (М-047063), [INFO] , проходив військову службу в СБ України з 25.07.2003р. по 28.09.2018р. на посадах офіцерського складу. Звільнений з військової служби з дня виключення зі списків особового складу за п.п. «а» п.61, п.п. «б» (за станом здоров`я непридатний до військової служби в мирний час, обмежено придатний у воєнний час) п.2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» в запас СБ України, з правом носіння військової форми одягу, виключений зі списків особового складу з 28.09.2018. Наказ Голови СБ України від 28.09.2018 №1252-ос. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду \~\~від 14.05.2020р. у справі №420/3217/20 адміністративний позов задоволено: \~\~визнано протиправною бездіяльність Фінансово-економічного управління Служби безпеки України щодо ненарахування та невиплати [PERSON] грошової компенсації за додаткові відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2018 роки; зобов`язано Фінансово-економічне управління Служби безпеки України нарахувати та виплатити [PERSON] грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду \~\~від 08.10.2021р. у справі № 420/13812/21 визнано протиправною бездіяльність Служби безпеки України щодо не нарахування та не виплати [PERSON] індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2014 по 28.02.2018 рр. та з 01.03.2018 по 28.09.2018 рр.; зобов`язано Службу безпеки України нарахувати та виплатити [PERSON] індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2014 по 28.02.2018 рр. та з 01.03.2018 по 28.09.2018 рр. Згідно довідок Фінансово-економічного управління Служби безпеки України: - №21/2/2-1514 від 26.11.2021р. \~\~після звільнення з військової служби [PERSON] (ідентифікаційний\~ номер [NUMBER] ) Фінансово-економічним управлінням СБ України була нарахована та виплачена:1. Грошова компенсація вартості речового майна в сумі 46002 грн. 93 коп., перерахована 29.09.2018 року на його картрахунок з урахуванням податків та зборів у розмірі 45312 грн. 89 коп. 2. Одноразова грошова допомога при звільненні з військової служби в сумі 124533 грн. 75 коп., \~\~перерахована 04.02.2019 року на його картрахунок з урахуванням податків та зборів у розмірі 122665,74грн.; - №21/2/2-1515 від 26.11.2021р. згідно рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14.05.2020 року №420/3217/20/18440/20, [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER] ) нарахована та виплачена грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік в сумі. 30995 грн. 07 коп., та перерахована на його картрахунок з урахуванням податків та зборів 27.05.2021 року розмірі 30530 грн. 14 коп.; згідно рішення Одеського окружного адміністративного суду (Справа №420/13812/21 від 08.10.2021 року) індексація нарахована та виплачена за період з 01.02.2015 року по 28.02:2018 рік у розмірі 5898 грн. 77 коп., та перерахована на його картрахунок з урахуванням податків та зборів 12.11.2021 року у розмірі 5810 грн. 29 коп.; - №21/2/2-1516 від 26.11.2021р. грошове забезпечення [PERSON] з 01.08.2018 року по 30.09.2018 року складало: серпень 2018р. 18720,78грн., вересень 2018р. 18720,78грн., всього 37441,56грн. Таким чином, як вбачається з матеріалів справи, позивача звільнено з військової служби з 28.09.2018.2017 р., а остаточний розрахунок при звільненні проведено лише 12.11.2021р. Вважаючи, протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у не нарахуванні та не виплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку при його звільненні\~ в період з 29 вересня 2018 року по 12 листопада 2021 року, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.\~ Вирішуючи спірне питання, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, шляхом визнання протиправною бездіяльності Служби безпеки України щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні [PERSON] \~\~в період з 29 вересня 2018 року по 12 листопада 2021 року та зобов`язання Служби безпеки України нарахувати та виплатити [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.09.2018р. по 12.11.2021р. відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року. Вирішуючи дану справу в апеляційній інстанції, колегія суддів виходить з наступного. Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частиною першою статті 233 Кодексу законів про працю України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. За змістом частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Правова природа строку звернення до суду дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого особа може звернутися до суду з позовом, обумовлена передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права. Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а від судів вимагається дотримуватися встановлених законом правил при прийнятті процесуальних рішень. Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 Кодексу законів про працю України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30.06.1961, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. У Рішенні від 15.10.2013 № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника. Водночас, відповідно до частини першої статті 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Частиною другою цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу. Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України. Аналізуючи наведені положення законодавства, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду в справі № 240/532/20 (постанова від 11.02.2021) за схожих фактичних обставин сформулював такі висновки: Установлений у частині першій статті 233 Кодексу законів про працю України тримісячний строк є скороченим строком позовної давності, в межах якого працівник може звернутися до суду в порядку цивільного судочинства з вимогою про вирішення трудового спору. Натомість строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у статті 122 КАС України і частина п`ята цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою щодо частини другої цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців. Усталеною є позиція Верховного Суду щодо застосування приписів Кодексу законів про працю України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин щодо яких виник спір. Отже, з огляду на те, що строк звернення до суду за вирішенням публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, як і в розглядуваному випадку, охоплюється спеціальною нормою частини п`ятої статті 122 КАС України, відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України. Ухвалюючи таке рішення (постанова від 11.02.2021 у справі № 240/532/20), Верховний Суд одночасно відступив від висновку щодо застосування частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України для обчислення строку звернення до адміністративного суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, викладеному в його постановах, а також погодився з висновком щодо застосування частини п`ятої статті 122 КАС України у подібних правовідносинах, викладеному в інших його постановах. Враховуючи те, що середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою, тому строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення зазначеного заробітку обмежується місячним строком з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, тобто з часу видачі наказу про поновлення на роботі (частина п`ята статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України). Колегія суддів зауважує, що законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, забезпечення стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій, дисциплінування учасників адміністративного судочинства. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого публічно-правові відносини можуть вважатися спірними. Тому, якщо протягом законодавчо встановленого строку особа не звернулася до суду за вирішенням спору, відповідні відносини набувають ознаки стабільності. При цьому строк в один місяць визнано законодавцем достатнім для того, щоб у справах про проходження публічної служби особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом. При цьому, строк звернення до суду фактично починає свій сплив після отримання особою відповідної виплати. У даному випадку, одноразова грошова допомога \~\~при \~\~звільненні \~\~з \~\~військової служби була виплачена позивачу \~\~04.02.2019 року, водночас із позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку позивач звернувся 11.01.2022 року, тобто з пропуском місячного строку, встановленого законом. Грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік, відповідно до рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14.05.2020р. по справі №420/32117/20 була виплачена 27.05.2020 року, водночас із позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку позивач звернувся 11.01.2022 року, тобто з пропуском місячного строку, встановленого законом. Індексація грошового забезпечення за період з 01.02.2015р. по 28.02.2018р., відповідно до рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08.10.2021 року по справі №420/13812/21 була виплачена 12.11.2021 року, водночас із позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку позивач звернувся 11.01.2022 року, тобто з пропуском місячного строку, встановленого законом. Таким чином, оскільки адміністративний позов було подано до суду першої інстанції лише 11 січня 2022 року, позивачем було пропущено строк, встановлений ч. 5 ст. 122 КАС України, що було враховано судом першої інстанції. Водночас, поновлюючи позивачу строк звернення до суду, суд першої інстанції виходив з того, що 04.01.2022 р. позивач отримав відповідь Служби безпеки України №\~ \~21/3/1-К-247/5 від 16.12.2021 р., в якій останній відмовив позивачу нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в період з 29.09.2018 р. по 12.11.2021 р. Саме з отримання вказаного листа суд першої інстанції пов`язував поважність \~\~причин пропуску строку звернення до суду. З цього приводу суд апеляційної інстанції зазначає, що пропущення строків звернення до адміністративного суду не є безумовною підставою для застосування наслідків порушення цих строків, оскільки суд може визнати причину пропуску таких строків поважною і в такому випадку справа розглядається і вирішується в порядку, встановленому КАС. Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами Водночас, обов`язок доведення обставин, з якими сторона пов`язує поважність причин пропуску строків звернення до суду, покладається на особу, яка звернулась до суду. Колегія суддів зазначає, що для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом місяця від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання такою особою строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів. Апеляційний суд наголошує, що законом не передбачено досудового порядку врегулювання спору стосовно виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тому позивач мав можливість звернутись до суду з адміністративним позовом безпосередньо після отримання відповідних виплат. Щодо посилань позивача на лист Служби безпеки України №\~ \~21/3/1-К-247/5 від 16.12.2021 р. колегія суддів зазначає, що отримання позивачем вказаного листа у відповідь на його заяву не змінює момент, з якого така особа повинна була дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли вона почала вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду у разі якщо така особа без зволікань та протягом розумного строку не вчиняла активних дій щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. При цьому суд апеляційної інстанції враховує правову позицію Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Верховного Суду, викладеної зокрема у постанові від 31 березня 2021 року у справі № 240/12017/19. Разом з тим, колегія суддів зазначає, що інших доказів про поважність причин пропуску строку звернення до суду з даним позовом, які б унеможливили своєчасне звернення до суду першої інстанції, позивачем не надано. Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку щодо наявності правових підстав для залишення адміністративного позову [PERSON] без розгляду. Решта доводів апеляційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують. Згідно з положеннями ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу. Зазначені норми права визначають підстави для залишення адміністративного позову без розгляду у разі пропуску строку звернення до суду без поважних причин. У відповідності до ч. 1 ст. 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу. На підставі викладеного,

Результат розгляду: partial