Рішення адміністративного суду від 2022-02-16 00:00:00+02

22.11.2021р. (згідно з відтиском поштового штемпеля на конверті) позивач [PERSON] звернулася до суду з адміністративним позовом, в якому просила визнати протиправною бездіяльність старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській обл. Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Новосад О.Ю. щодо закінчення виконавчого провадження № 41674804 та зняття арешту з майна боржника; зобов`язати старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській обл. Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Новосад О.Ю. або іншу уповноважену особу Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській обл. Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) закінчити виконавче провадження № 41674804 та зняти арешт з майна боржника [PERSON] ; стягнути з Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській обл. Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) на користь [PERSON] сплачений судовий збір (а.с.1-7). Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 09.12.2021р. у задоволенні заявленого позову відмовлено (а.с.48-50). \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Не погодившись із рішенням суду, його оскаржила позивач [PERSON] , яка покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до помилкового вирішення спору, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою заявлений позов задовольнити (а.с.97-101). Вимоги за апеляційною скаргою обґрунтовує тим, що судом не враховано того, що у державного виконавця наявні всі правові підстави для закінчення виконавчого провадження та зняття арешту з майна боржника. З огляду на отримані відповіді органу державної виконавчої служби, наявність ухвали господарського суду Волинської обл. від 10.12.2020р. у справі № 903/881/20 (якою визнані нечинними виконавчі документи за вимогами конкурсних кредиторів, які не були заявлені в установлений строк), апелянт убачає ознаки протиправної бездіяльності державного виконавця щодо закінчення виконавчого провадження. При цьому, норма п.5 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає однією із підстав для закінчення виконавчого провадження скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий лист, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню. Наголошує, що відсутність чіткої правової регламентації з боку держави щодо механізму визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню на підставі ч.4 ст.90 Кодексу України з процедур банкрутства, не може слугувати достатньою підставою для накладення арешту на кошти боржника, оскільки це буде порушенням принципу належного урядування. Також вимога державного виконавця про стягнення з позивача виконавчого збору в розмірі 703770 грн. 91 коп. не була заявлена в установлений Кодексом України з процедур банкрутства строк, тому така вимога вважається погашеною, а виконавчий документ за цією вимогою постанова державного виконавця від 08.01.2014р. визнана такою, що не підлягає виконанню, що є самостійною підставою для закінчення виконавчого провадження на підставі п.5 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження». Інший учасник справи не подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи. Заслухавши суддю-доповідача по справі, представника позивача на підтримання поданої скарги, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав. Як достовірно встановлено під час судового розгляду, 25.02.2013р. державним виконавцем в рамках виконавчого провадження ВП № 35792889 винесено постанову про стягнення із [PERSON] виконавчого збору в сумі 703770 грн. 91 коп. (а.с.11). 08.01.2014р. державним виконавцем відкрито виконавче провадження № 41674804 з виконання постанови про стягнення з боржника виконавчого збору № 35792889 від 25.02.2013р. в сумі 703770 грн. 91 коп. (а.с.12). У виконавчому провадженні № 41674804 державним виконавцем вчинялись відповідні примусові заходи щодо стягнення вказаних коштів, зокрема, винесено постанови про звернення стягнення на заробітну плату, накладено арешти на кошти та майно боржника (а.с.13-16). Ухвалою господарського суду Волинської обл. від 04.02.2021р. у справі № 903/881/20 провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи [PERSON] закрито на підставі п.4 ч.1 ст.90 Кодексу України з процедур банкротства та визначено, що вимоги конкурсних кредиторів, які не були заявлені в установлений даним Кодексом строк вважаються погашеними, а виконавчі документи за цими вимогами визнані такими, що не підлягають виконанню (а.с.17-22). 15.09.2021р. позивачем направлено державному виконавцю заяву про закінчення виконавчого провадження ВП № 41674804 щодо виконання постанови про стягнення виконавчого збору в сумі 703770 грн. 91 коп. та зняття арештів з майна боржника (а.с.26-27). Листом № 2.1.-34/19098 від 29.10.2021р. відповідач повідомив позивача про відсутність законодавчо визначених підстав для закінчення виконавчого провадження та зняття арешту з майна боржника (а.с.28). Отже, на примусовому виконанні у відповідача перебуває ВП № 41674804 про стягнення з позивача виконавчого збору відповідно до постанови державного виконавця від 25.02.2013р.; на даний час кошти не є стягнутими. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Приймаючи рішення по справі та відмовляючи у задоволенні заявленого позову, суд першої інстанції виходив з того, що вчинення виконавчих дій виконавцем чітко регламентовано спеціальним законом і вони не можуть виходити за межі встановлених законодавством норм. Нормами ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» визначено вичерпний перелік підстав, за яких державний виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. Тобто, лише за наявності підстав, визначених даною статтею, державний виконавець зобов`язаний винести постанову про закінчення виконавчого провадження. У даному переліку є відсутньою така підстава для закінчення виконавчого провадження як наявність ухвали господарського суду про закриття провадження в справі про банкрутство на підставі ст.90 Кодексу України з процедур банкрутства. Тому виходячи із вищевказаних норм чинного законодавства, виконавець не мав достатніх правових підстав для винесення постанови про закінчення виконавчого провадження про стягнення виконавчого збору. Також нормами ч.4 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» визначено перелік підстав, за яких знімається арешт з майна боржника. У даному випадку у позивача є відсутніми підстави, визначені цією нормою закону, за яких державний виконавець міг зняти арешт з майна боржника. Також в силу приписів ст.40 вказаного Закону за відсутності стягнення виконавчого збору арешт майна боржника не може бути знято. Отже, за таких умов державний виконавець не мав законодавчо визначених підстав для зняття арешту з майна боржника. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірних та обґрунтованих висновків, з огляду на наступне. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Ключовим питанням під час вирішення розглядуваного спору є з`ясування наявності правових підстав для закінчення виконавчого провадження та зняття арешту з майна боржника за наявності ухвали господарського суду про закриття провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи (п.6 ч.1 ст.90 Кодексу України з процедур банкрутства) та визнання вимог конкурсних кредиторів погашеними, а їх виконавчих документів такими, що не підлягають виконанню. Розглядувані правовідносини регулюються приписами Конституції України, Закону України «Про виконавче провадження» та КАС України. Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно приписів ст.129-1 Конституції суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Пунктом 9 ч.2 ст.129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду. Згідно з ч.1 ст.370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України № 1404-VIII від 02.06.2016р. «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Згідно з ч.1 ст.5 цього Закону примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів». Частиною 1 ст.18 наведеного Закону встановлено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Нормами ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» визначено вичерпний перелік підстав, за яких державний виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Зокрема, п.5 ч.1 ст.39 цього Закону передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~За загальним правилом, суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Такі норми передбачені в ст.374 КАС України, ст.432 ЦПК України, ст.328 ГПК України. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Отже, саме суд, який видав виконавчий документ, може прийняти рішення про визнання його таким, що не підлягає виконанню повністю або частково. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Водночас, визнання постанови державного виконавця такою, що не підлягає виконанню, діючим законодавством не передбачено. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~За таких умов покликання апелянта на п.5 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» як підставу для закінчення виконавчого провадження є помилковим. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~В частині покликань апелянта на ухвалу господарського суду Волинської обл. від 04.02.2021р. у справі № 903/881/20 колегія суддів звертає увагу на наступне. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Відповідно до п.6 ч.1 ст.90 Кодексу України з процедур банкрутства господарський суд закриває провадження у справі про банкрутство, якщо, зокрема, до боржника після офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про його банкрутство не висунуто вимог. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Частиною 2 цієї статті передбачено, що провадження у справі про банкрутство може бути закрито у випадках, передбачених пунктами 1, 2, 5 і 7 частини першої цієї статті, на всіх стадіях провадження у справі про банкрутство (до та після визнання боржника банкрутом), у випадках, передбачених пунктами 3, 4, 8 і 9 частини першої цієї статті, - лише до визнання боржника банкрутом, а у випадку, передбаченому пунктом 6 частини першої цієї статті, - лише після визнання боржника банкрутом. У випадках, передбачених пунктами 4-6 частини першої цієї статті, господарський суд в ухвалі про закриття провадження у справі зазначає, що вимоги конкурсних кредиторів, які не були заявлені в установлений цим Кодексом строк або були відхилені господарським судом, вважаються погашеними, а виконавчі документи за відповідними вимогами визнаються такими, що не підлягають виконанню (ч.4 цієї статті). \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Отже, наведені положення про те, що вимоги конкурсних кредиторів, які не були заявлені в установлений цим Кодексом строк або були відхилені господарським судом, вважаються погашеними, а виконавчі документи за відповідними вимогами визнаються такими, що не підлягають виконанню, стосується боржників, які визнані банкрутами. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Враховуючи обов`язковість ухвали господарського суду Волинської обл. від 04.02.2021р. у справі № 903/881/20, і не ставлячи під сумнів правильність цього судового рішення, колегія суддів констатує ту обставину, що позивач не визнана господарським судом банкрутом, тобто, її неспроможність відновити свою платоспроможність за допомогою процедури санації та реструктуризації і погасити встановлені грошові вимоги кредиторів інакше, ніж через застосування ліквідаційної процедури, не підтверджена в установленому порядку. Окрім цього, сама ухвала господарського суду Волинської обл. від 04.02.2021р. у справі № 903/881/20 не містить чіткого переліку виконавчих документів за вимогами конкурсних кредиторів, що не підлягають виконанню. Із урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору, на підставі якої здійснюється примусове виконання, є чинною та не скасованою в установленому порядку. Також, не зважаючи на звернення із відповідними заявами до різних судів, позивачем не представлено судового рішення, яким визнано виконавчий документ постанову ВП № 35792889 від 25.02.2013р. про стягнення із [PERSON] виконавчого збору в сумі 703770 грн. 91 коп., - таким, що не підлягає виконанню. Стосовно доводів апелянта щодо зняття арешту з майна боржника, то частиною 4 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» визначено перелік підстав, за яких знімається арешт з майна боржника. Зокрема, підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону; 10) отримання виконавцем від Державного концерну «Укроборонпром», акціонерного товариства, створеного шляхом перетворення Державного концерну «Укроборонпром», державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну «Укроборонпром» або на момент припинення Державного концерну «Укроборонпром» було його учасником, господарського товариства, визначеного частиною першою статті 1 Закону України «Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності», звернення про зняття арешту в порядку, передбаченому статтею 11 Закону України «Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності». У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду (ч.5 ст.59 зазначеного Закону). У розглядуваному випадку позивачем не доведено наявність підстав, визначені ч.ч.4 і 5 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження», за яких державний виконавець вправі зняти арешт з майна боржника. Крім того, статтею 40 Закону України «Про виконавче провадження» визначено наслідки закінчення виконавчого провадження. Зокрема, абзацом 1 ч.1 ст.40 цього Закону визначено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Отже, у випадку нестягнення виконавчого збору арешт майна боржника не може бути знятим. На даний час ВП № 41674804 не закінчене та правових підстав для його закінчення під час судового розгляду (в рамках розглядуваного спору) не встановлено. Отже, державний виконавець не мав законодавчо визначених підстав для зняття арешту з майна боржника. Оцінюючи в сукупності наведене, колегія суддів приходить до переконливого висновку про те, що заявлений позов є безпідставним та необґрунтованим, через що останній не підлягає до задоволення. В порядку ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відшкодуванню на користь [PERSON] не підлягають. Враховуючи викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Результат розгляду: denied