Рішення адміністративного суду від 2023-03-01 00:00:00+02

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення про коригування митної вартості товарів від 25.07.2019 №UA100210/2019/000097/2 Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.10.2021 позов задоволено. Відповідач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що оскаржуване рішення про коригування митної вартості є правомірним. Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що декларантом позивача подано до Київської міської митниці ДФС митну декларацію №UA100210/2019/759479 з метою митного оформлення товару: легковий транспортний засіб бувший у використанні, марка автомобіля - PEUGEOT, модель автомобіля - 3008, номер кузова - [NUMBER] , рік виготовлення - 2016. Митна вартість вказаного автомобіля визначена декларантом та заявлена за рахунком-фактурою в сумі 6 850 Євро. Для підтвердження зазначеної суми декларантом було надано до митного органу наступні документи: рахунок-фактура (інвойс) від 18.06.2019 №100-2019, свідоцтво про реєстрацію ТЗ від 27.05.2016 №2016CJ05496, акт проведення огляду (переогляду) товарів, транспортних засобів, ручної поклажі та багажу Львівської митниці ДФС від 03.07.2019 №UA209020/2019/30809 та чек про оплату. За результатами розгляду декларації №UA100210/2019/759479 з доданими до неї документами, позивачем від митного органу отримано електронне повідомлення, яким запропоновано надати додаткові документи, а саме: рахунки про здійснення платежів третіми особам на користь продавця, якщо такі платежі здійснюються за умовами, визначеними договором (угодою, контрактом); рахунки про сплату комісійних, посередницьких послуг, пов`язаних із виконанням умов договору (угоди, контракту); каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи); за бажанням декларанта інші наявні додаткові документи для підтвердження митної вартості товарів. Декларантом в свою чергу у відповідь на вказану пропозицію надіслано до митного органу копію висновку експертного дослідження за результатами проведення автотоварознавчого дослідження №19231/19-54 від 09.07.2019, підготованого Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз; інформацію із зовнішніх джерел про вартість ТЗ - витяг з електронного каталогу SCHWACKE №189973/30701922 від 22.07.2019, який містить інформацію саме про ТЗ з урахуванням його умов експлуатації та пробігу; експортну декларацію країни відправлення №MRN19DE335609098729E7 від 01.07.2019; копію рахунку-фактури №FR218215 від 22.05.2019, за яким продавець Marinovic Ivica придбав ТЗ у лізингової компанії Arval Trading за ціною 6 523,49 Євро; копію закордонного паспорта позивача № [NUMBER] з відмітками про перетин кордону 01.07.2019 та 03.07.2019. За результатами аналізу додаткових документів відповідачем прийнято рішення про коригування митної вартості товарів від 25.07.2019 №UA100210/2019/000097/2, згідно з яким відповідач, застосувавши резервний метод визначення митної вартості товарів, заявлену позивачем митну вартість товару у митній декларації №UA100210/2019/759479, скоригував до рівня 12 652 Євро. Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом. Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що відповідачем не доведено наявність у нього обґрунтованого сумніву у правильності визначення позивачем митної вартості товару за основним методом, як і не доведено того, що подані декларантом документи для визначення митної вартості товару містять розбіжності та/або наявні ознаки підробки або не містять усіх відомостей, що підтверджують числові значенні складових вартості товару, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за цей товар, натомість, за даних обставин, позивач підтвердив заявлену митну вартість товару необхідними документами, свідчить про відсутність підстав для коригування митної вартості імпортованого позивачем товару та протиправність прийнятого митним органом рішення про коригування митної вартості. Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого. Згідно із статтею 248 Митного кодексу України (далі - МК) митне оформлення розпочинається з моменту подання органу доходів і зборів декларантом або уповноваженою ним особою митної декларації або документа, який відповідно до законодавства її замінює, та документів, необхідних для митного оформлення, а в разі електронного декларування - з моменту отримання органом доходів і зборів від декларанта або уповноваженої ним особи електронної митної декларації або електронного документа, який відповідно до законодавства замінює митну декларацію. Декларування здійснюється шляхом заявлення за встановленою формою (письмовою, усною, шляхом вчинення дій) точних відомостей про товари, мету їх переміщення через митний кордон України, а також відомостей, необхідних для здійснення їх митного контролю та митного оформлення, зокрема, код товару згідно з УКТ ЗЕД; фактурна вартість товарів; митна вартість товарів та метод її визначення; суми митних платежів; спосіб забезпечення сплати митних платежів (у разі застосування заходів гарантування їх сплати) (стаття 257 МК). Статтями 49, 50 МК визначено, що митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари. При цьому, ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті, це загальна сума всіх платежів, які були здійснені або повинні бути здійснені покупцем оцінюваних товарів продавцю або на користь продавця через третіх осіб та/або на пов`язаних із продавцем осіб для виконання зобов`язань продавця (частина п`ята статті 58 МК). Відповідно до статті 57 МК, визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами: 1) основний - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції); 2) другорядні: а) за ціною договору щодо ідентичних товарів; б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; в) на основі віднімання вартості; г) на основі додавання вартості (обчислена вартість); ґ) резервний. Основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є перший метод - за ціною договору (вартість операції). Кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу. Згідно з частиною другою статті 54 МК контроль правильності визначення митної вартості товарів за основним методом - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту (вартість операції), здійснюється органом доходів і зборів шляхом перевірки розрахунку, здійсненого декларантом, за відсутності застережень щодо застосування цього методу, визначених у частині першій статті 58 цього Кодексу. Зокрема, статтею 58 МК передбачено, що метод визначення митної вартості за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, застосовується у разі, якщо, зокрема, щодо продажу оцінюваних товарів або їх ціни відсутні будь-які умови або застереження, які унеможливлюють визначення вартості цих товарів. Метод визначення митної вартості товарів за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються, не застосовується, якщо використані декларантом або уповноваженою ним особою відомості не підтверджені документально або не визначені кількісно і достовірні та/або відсутня хоча б одна із складових митної вартості, яка є обов`язковою при її обчисленні. У разі якщо митна вартість не може бути визначена за основним методом, застосовуються другорядні методи, зазначені у пункті 2 частини першої статті 57 цього Кодексу. Одночасно з митною декларацією декларант подає органу доходів і зборів документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення (стаття 53 МК). Документами, які підтверджують митну вартість товарів, є: 1) декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у частинах п`ятій і шостій статті 52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості; 2) зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності; 3) рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу); 4) якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару; 5) за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; 6) транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів; 7) копія імпортної ліцензії, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню; 8) якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування. Частиною п`ятою статті 53 МК забороняється вимагати від декларанта або уповноваженої ним особи будь-які інші документи, відмінні від тих, що зазначені в цій статті. З аналізу частин першої, другої статті 53 МК слідує, що законом визначений вичерпний перелік документів, що подається декларантом митному органу для підтвердження заявленої митної вартості товарів та обраного методу її визначення. Дана норма кореспондується з положеннями частини третьої статті 318 МК, якою встановлено, що митний контроль має передбачати виконання органами доходів і зборів мінімуму митних формальностей, необхідних для забезпечення додержання законодавства України з питань державної митної справи. Це також відповідає стандартним правилам, встановленим пунктами 3.16 та 6.2 Загального додатку до Міжнародної конвенції про спрощення та гармонізацію митних процедур, до якої Україна приєдналась згідно із Законом України від 15.02.2011 №3018-VI, якими запроваджено стандартні правила: на підтвердження декларації на товари митна служба вимагає тільки ті документи, які є необхідними для проведення контролю за даною операцією та забезпечення виконання усіх вимог щодо застосування митного законодавства; митний контроль обмежується мінімумом, необхідним для забезпечення дотримання митного законодавства. Разом з цим, якщо документи, зазначені у частині другій статті 53 МК містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу органу доходів і зборів зобов`язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) такі додаткові документи: 1) договір (угоду, контракт) із третіми особами, пов`язаний з договором (угодою, контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається; 2) рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця, якщо такі платежі здійснюються за умовами, визначеними договором (угодою, контрактом); 3) рахунки про сплату комісійних, посередницьких послуг, пов`язаних із виконанням умов договору (угоди, контракту); 4) виписку з бухгалтерської документації; 5) ліцензійний чи авторський договір покупця, що стосується оцінюваних товарів та є умовою продажу оцінюваних товарів; 6) каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару; 7) копію митної декларації країни відправлення; 8) висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини (частини третя статті 53 МК). Крім цього, відповідно до частини шостої статті 54 МК орган доходів і зборів може відмовити у митному оформленні товарів за заявленою декларантом або уповноваженою ним особою митною вартістю виключно за наявності обґрунтованих підстав вважати, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів, у разі: 1) невірно проведеного декларантом або уповноваженою ним особою розрахунку митної вартості; 2) неподання декларантом або уповноваженою ним особою документів згідно з переліком та відповідно до умов, зазначених у частинах другій - четвертій статті 53 цього Кодексу, або відсутності у цих документах всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари; 3) невідповідності обраного декларантом або уповноваженою ним особою методу визначення митної вартості товару умовам, наведеним у главі 9 цього Кодексу; 4) надходження до органу доходів і зборів документально підтвердженої офіційної інформації органів доходів і зборів інших країн щодо недостовірності заявленої митної вартості. Аналіз наведених вище положень дає підстави для висновку, що митний орган при здійсненні контролю за правильністю визначення митної вартості зобов`язаний перевірити складові числового значення митної вартості, правильність розрахунку, здійсненого декларантом, упевнитись у достовірності та точності заяв, документів чи розрахунків, поданих декларантом, а також відсутності обмежень для визначення митної вартості за ціною договору, наведених у статті 58 МК та у випадках, встановлених цим Кодексом (якщо надані декларантом документи містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни) письмово запитувати від декларанта або уповноваженої ним особи встановлені статтею 53 цього Кодексу додаткові документи та відомості, якщо це необхідно для прийняття рішення про визнання заявленої митної вартості. Водночас, суд звертає увагу на те, що повідомляючи декларанта про необхідність надати додаткові документи митний орган має обґрунтовувати свої вимоги щодо їх надання, узгоджуючи таке надання документів з правовою суттю правовідносин, які склалися між позивачем та його контрагентом. Тобто, законом чітко встановлено умову, за наявності якої у митного органу виникає право на застосування таких повноважень, як витребування додаткових документів та відмова у митному оформленні за заявленою декларантом митною вартістю товарів. А саме, наявність обґрунтованих сумнівів у правильності зазначеної декларантом митної вартості товарів. Сумніви є обґрунтованими, якщо документи містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують число визначення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари. З наведених норм вбачається наявність у митного органу обов`язку зазначити конкретні обставини, які викликали відповідні сумніви, причини неможливості перевірки розрахунку митної вартості на підставі наданих декларантом документів, обґрунтувати необхідність перевірки спірних відомостей та зазначити документи, надання яких зможе усунути сумніви у їх достовірності. Крім того, для витребування доказів на спростування наявності впливу взаємозв`язку покупця та продавця на митну вартість задекларованого товару митниця зобов`язана обґрунтувати обставини, які свідчать про ймовірність існування такого взаємозв`язку. Тобто, обґрунтовано встановивши відсутність достатніх відомостей, що підтверджують задекларовану митну вартість товарів митний орган повинен вказати, які саме складові митної вартості товарів є непідтвердженими, чому з поданих декларантом документів неможливо встановити дані складові та які документи необхідні для підтвердження того чи іншого показника. При цьому, митний орган повинен витребувати ті документи, які дають можливість пересвідчитись у правильності чи помилковості задекларованої митної вартості, а не всі, які передбачені статтею 53 МК. При цьому суд звертає увагу на те, що право витребовувати додаткові документи не означає безапеляційного неврахування наданих під час проведення консультацій документів та в процедурі підтвердження заявленої митної вартості товарів, що декларуються. Такий висновок відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постановах від 31.03.2015 №21-53а15 та №21-127а15, від 02.06.2015 у справі №21-498а15. Так, приймаючи оскаржуване рішення про коригування митної вартості, відповідач вказував про те, що позивачем не надано квитанцію за товар, митна декларація країни експорту не містить відміток митних органів, заявлені витрати на перевезення та страхування не підтверджені відповідними документами. Відповідно до пунктів 6, 8 статті 53 МК документами, які підтверджують митну вартість товарів, є: транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів; якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування. Згідно частин четвертої, п`ятої статті 58 МК митною вартістю товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за товари, якщо вони продаються на експорт в Україну, скоригована в разі потреби з урахуванням положень частини десятої цієї статті. Ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті, - це загальна сума всіх платежів, які були здійснені або повинні бути здійснені покупцем оцінюваних товарів продавцю або на користь продавця через третіх осіб та/або на пов`язаних із продавцем осіб для виконання зобов`язань продавця. Щодо витрат на перевезення та страхування, то суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що такі витрати включаються до митної вартості лише у тому випадку, якщо вони здійснювалися та якщо такі витрати формуються вартість самого товару, тобто ціну, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за відповідний товар. Як вірно вказав суд першої інстанції, після придбання транспортного засобу у продавця, його транспортування здійснено до пункту пропуску позивачем особисто. Матеріали справи не містять відомостей проте, що договірні умови купівлі-продажу, які мали місце у спірних правовідносинах, передбачали транспортування та/або страхування автомобіля. Відтак, суд апеляційної інстанції вважає, що витрати позивача, які мали місце після завершення угоди з придбання автомобіля, зокрема ті, які пов`язані із його подальшим переміщенням та страхуванням, не включаються до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті, а відтак і до митної вартості за основним методом. Не зважаючи на це, суд апеляційної інстанції вважає помилковими висновки суду першої інстанції в частині щодо належного документального підтвердження вартості транспортного засобу. Так, відповідно до пунктів 3-5 частини другої статті 53 МК документами, які підтверджують митну вартість товарів, є: рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу); якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару; за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару. Так, позивачем була заявлена митна вартість розмірі 6850 Євро. Наведена сума відповідає сумі, що вказана у рахунку-фактурі (інфойсі) від 18.06.2019 №100-2019, а також є близькою до суми, що вказана у висновку експертного дослідження за результатами проведення автотоварознавчого дослідження №19231/19-54 від 09.07.2019, підготованого Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз. Будь-яких інших документів, зокрема платіжних документів, які б підтверджували вартість транспортного засобу, що була сплачена при його придбанні, ні до митного оформлення, ні до суду надано не було. При цьому, з огляду на відсутність в матеріалах справи будь-яких платіжних документів, суд не взмозі достовірно встановити ні факт надання позивачем при декларуванні, ні сам зміст «чеку про оплату», на який міститься посилання в оскаржуваному рішенні відповідача. Відтак, відхилення судом першої інстанції доводів відповідача про ненадання позивачем квитанції за придбаний товар, є помилковим. Суд апеляційної інстанції також вважає за необхідне вказати, що наданий позивачем рахунок про здійснення платежу FR218215 від 22.05.2019, згідно якого продавець транспортного засобу придбала його у лізингової компанії, не має жодного відношення до спірного декларування. Матеріали справи не містять відомостей про те, що купівля-продаж здійснювалася позивачем на умовах відстрочки оплати, а тому, для цілей підтвердження складових митної вартості має бути наданий документ, що підтверджує факт оплати продавцю. Також, на переконання колегії суддів, відповідач також цілком правомірно зауважив на відсутності будь-яких відміток та підписів на наданій позивачем додатково митній декларації країни експорту. Відсутність наведених реквізитів об`єктивно ставить під сумність достовірність такого документа. При цьому, матеріали справи не містять відомостей про факт перевірки чи можливість перевірки справжності цієї декларації, зокрема за допомогою онлайн-засобів. Враховуючи наведене, з огляду на ненадання позивачем всіх обов`язкових документів, які підтверджують митну вартість товару, у відповідача цілком правомірно виникли сумніви у правильності визначення митної вартості. Оскільки відповідних документів не було надано також і на запит митного органу та після проведення консультацій, а також зважаючи на об`єктивні сумніви у достовірності окремних додатково поданих документів, то колегія суддів дійшла висновку, що відповідач правомірно відмовив у визначенні митної вартості за основним методом. Згідно оскаржуваного рішення митну вартість визначено за резервним методом. Згідно частини першої статті 64 МК у разі якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом послідовного використання методів, зазначених у статтях 58-63 цього Кодексу, митна вартість оцінюваних товарів визначається з використанням способів, які не суперечать законам України і є сумісними з відповідними принципами і положеннями Генеральної угоди з тарифів і торгівлі (GAТТ). Так, обґрунтовуючи неможливість застосування методів визначення митної вартості, зазначених у статтях 59-63 МК відповідач вказував про відсутність у нього відповідної інформації, зокрема щодо подібних (аналогічних) товарів. Відповідно до частини другої статті 64 МК митна вартість, визначена згідно з положеннями цієї статті, повинна ґрунтуватися на раніше визнаних (визначених) митними органами митних вартостях. Так, при використанні резервного методу визначення митної вартості відповідач використав дані митної декларації від 05.07.2019 №UA 401010/2019/36110. При цьому, відповідач вказав, що вказана митна декларація містить відомості щодо митної вартості подібних транспортних засобів, що спростовує його ж посилання на неможливість застосування методу визначення митної вартості за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів. Як вказав Верховний Суд у постановах від 19.06.2018 по справі №826/6346/16, від 31.01.2018 по справі №813/7272/13-а, від 02.03.2018 по справі №804/2997/17, у рішенні про коригування заявленої митної вартості, крім номерів та дат митних декларацій, які були взяті за основу для визначення митної вартості оцінюваних товарів, митний орган повинен також навести пояснення щодо зроблених коригувань на обсяги партії ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, умов поставки, комерційних умов тощо та зазначити докладну інформацію і джерела, які використовувалися митним органом при визначенні митної вартості оцінюваних товарів із застосуванням резервного методу. В порушення наведених норм, оскаржуване рішення не містить обґрунтування числового значення складових митної вартості товарів, скоригованої митним органом та фактів, які вплинули на таке коригування, зокрема, пояснень щодо зроблених коригувань на характеристики транспортного засобу, його комплектацію, особливості технічного та зовнішнього стану. Відповідачем не зазначено митна вартість якого транспортного засобу бралася за основу, марку, модель, об`єм двигуна, вартість, країну походження, виробника, тощо. Натомість, відповідач в оскаржуваному рішенні обмежився лише посиланням на дату, номер, митну вартість, рік виготовлення товару, з чого неможливо ні сам товар, його особливості, комерційні умови тощо. Окрім того, відповідачем враховані витрати на транспортування, при тому, що у спірних правовідносинах такі витрати не включаються до митної вартості. Відтак, не зважаючи на те, що відповідач дійшов обґрунтованого висновку щодо неможливості застосування основного методу визначення митної вартості, коригування митної вартості за резервним методом є неправомірним, а тому оскаржуване рішення є протиправним та підлягає скасуванню. Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про задоволення позову, про те з помилкових мотивів. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя . Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Інші доводи учасників справи висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини. Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС). Відповідно до пункту другого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. За змістом частини першої статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи, то оскаржуване судове рішення підлягає зміні в мотивувальній частині.

Результат розгляду: partial