Рішення адміністративного суду від 2023-03-15 00:00:00+02

[PERSON] звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Адміністрації Державної прикордонної служби України, в якому просить суд: визнати протиправною бездіяльність Адміністрації Державної прикордонної служби України щодо не оформлення та не подання до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області всіх необхідних документів для призначення пенсії за вислугою років на пільгових умовах [PERSON] ; зобов`язати Адміністрацію Державної прикордонної служби України підготувати та подати до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області подання та документи для призначення [PERSON] пенсії за вислугою років на пільгових умовах на підставі вимог пункту «а» статті 12, статті 17-1 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» № 2262-ХІІ та підпункту «в» пункту 3 постанови Кабінету Міністрів № 393 від 17.07.1992 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони та членам їхніх сімей». Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 12.11.2021 року в задоволенні адміністративного позову [PERSON] відмовлено. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, [PERSON] подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.11.2021 року та прийняти постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі; стягнути з відповідача судові витрати. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що по закінченню військової служби позивач мав вислугу років: 19 років 06 місяців 12 днів у календарному обчисленні; 07 років 05 місяців 07 днів у пільговому обчисленні; загальна вислуга складає 26 років 11 місяців 19 днів. Вказує, що Законом №2262-ХІІ передбачені пільгові умови для призначення пенсій за вислугу років, які встановлюються урядом, шляхом прийняття підзаконних нормативно-правових актів. Вказує, що пільгове обчислення періоду проходження військової служби є похідним від визначальної підстави і може визначатись іншими підзаконними нормативно-правовими актами, зокрема, Постановою №393. Стверджує, що можливість пільгового обчислення вказаного періоду пов`язується не з категорією працівників, що реалізують право на пенсію, а зі спеціальним статусом, якого особи набули в результаті виконання відповідної роботи, яка визначена у законодавчому порядку. Така можливість, на думку апелянта, передбачена Постановою №393. Зауважує, що суд першої інстанції, відмовляючи позивачу у задоволенні позовних вимог, рішення прийняв без урахування правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду від 03.03.2021 року у справі №805/3923/18-а, у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду від 14.04.2021 року у справі №480/4241/18, та дійшов помилкових висновків про те, що визначальною для набуття права на призначення пенсії за вислугу років є саме календарна вислуга років, та безпідставно не врахував приписи підзаконних нормативно-правових актів (постанова КМУ №393) при обчисленні вислуги років для призначення пенсії. Адміністрація Державної прикордонної служби України подала до суду відзив на апеляційну скаргу позивача, вважає доводи та обґрунтування апеляційної скарги помилковими та безпідставними, рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим, просить суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.11.2021 року без змін. Зазначає, що відповідно до ст.12 Закону № 2262-ХІІ пенсія за вислугу років призначається: а) особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах "б"-"д", "ж" статті 1-2 цього Закону (крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону), незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби: з 1 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року і на день звільнення мають вислугу 24 календарних роки і більше. Вказує, що на дату виключення позивача зі списків особового складу військової частини його загальна вислуга років становить 26 років 11 місяців 19 днів, з яких вислуга років на військовій службі у календарному обчисленні становить лише 19 років 06 місяці 12 днів, що не відповідає умовам призначення пенсії за вислугу років, встановлену п. «а» ст.12 Закону №2262. Стверджує, що для отримання права на призначення пенсії обов`язковою умовою є наявність саме календарної вислуги років у мінімально визначеному законом розмірі. Зауважує, що до цієї вислуги зарахування стажу роботи у пільговому обчисленні законом не передбачено. Наголошує, що прийняття заяви про призначення пенсії від особи, яка не набула право на пенсію відповідно до Закону №2262, ні Порядком №3-1, ні наказом МВС №760 не передбачено. Учасники справи про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги були повідомлені заздалегідь та належним чином. Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ст. 229 КАС України. Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №64/2022 від 24.02.2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №2102-IX від 24.02.2022, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року. З огляду на вищевикладене, з урахуванням запровадженого на території України воєнного стану та активними бойовими діями на території Харківської області та безпосередньо у м. Харків, апеляційна скарга була розглянута 15.03.2023 року. Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України \~суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що [PERSON] проходив військову службу в різних органах Державної прикордонної служби України. Звільнився з військової служби з військової частини № [NUMBER] ( [INFO] ). У відповідності до наказу начальника [NUMBER] прикордонного загону [INFO] від 30 жовтня 2018 року №357-ос у зв`язку зі звільненням з військової служби, позивач був виключений із списків особового складу та всіх видів забезпечення військової частини [NUMBER] . Остаточною датою закінчення проходження військової служби, було визначено 30.10.2018р. По закінченню військової служби [PERSON] згідно з витягом з наказу начальника [NUMBER] прикордонного загону [INFO] від 30 жовтня 2018 року №3 5 7-ос має таку вислугу років: 19 років, 06 місяців та 12 днів у календарному обчисленні; 07 років, 05 місяці та 07 днів у пільговому обчисленні. \~Загальна вислуга складає - 26 років 11 місяців та 19 днів. Також судом встановлено, що 02.07.2021р. позивачем було направлено заяву до Адміністрації Державної прикордонної служби України з приводу оформлення та подання необхідних документів до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області для призначення [PERSON] , пенсії за вислугу років відповідно до Закону України від 9 квітня 1992 року N 2262-ХП «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» та Постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року №393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей», до якої позивачем було долучено заяву до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про призначення пенсії [PERSON] , копію ідентифікаційного номеру, копію паспорта, копію витягу з наказу про виключення [PERSON] зі списків особового складу військової частини [NUMBER] , Довідку AT "Ощадбанк" про відкриття рахунку, назву та номер відділення AT "Ощадбанк". Відповідач листом від 13.08.2021 №115/0-9065-4921 відмовив позивачу у підготовці та поданні до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області документів для призначення пенсії, зазначивши, що відповідно до пункту «а» статті 12 Закону № 2262 пенсія за вислугу років призначається особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби з 1 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року і на день звільнення мають вислугу 24 календарних роки і більше. Відповідно до витягу з наказу начальника [NUMBER] прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 30.10.2018 № 357-ОС на дату виключення позивача зі списків особового складу військової частини станом на 30.10.2018 року його загальна вислуга років становила 26 років 11 місяців 19 днів, з яких вислуга років на військовій службі у календарному обчисленні становить лише 19 років 06 місяців 12 днів, що не відповідає умовам призначення пенсії за вислугу років, встановленому пунктом «а» статті 12 Закону № 2262. Позивач, вбачаючи в зазначеному порушення своїх прав, звернувся за їх захистом до суду. Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" чітко передбачено, що пенсія за вислугу років призначається при наявності 24 календарних років, та міститься виключний перелік періодів служби, які враховуються в календарну вислугу років, тому пенсія за вислугу років призначається при наявності календарної, а не загальної чи пільгової вислуги років. Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне. Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно зі ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. За приписами п.6 ч.1 ст.92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України. Закон України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 року №2262-ХІІ (далі по тексту - Закон №2262-ХІІ) визначає умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом. Зазначеним Законом держава гарантує гідне пенсійне забезпечення осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, шляхом встановлення їм пенсій не нижче прожиткового мінімуму, визначеного законом, перерахунок призначених пенсій у зв`язку із збільшенням рівня грошового забезпечення, надання передбачених законодавством державних соціальних гарантій, вжиття на державному рівні заходів, спрямованих на їх соціальний захист. Відповідно до п. "а" ст. 12 Закону №2262-XII пенсія за вислугу років призначається: а) особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у п. "б"-"д", "ж" ст. 1-2 цього Закону (крім осіб, зазначених у ч. 3 ст. 5 цього Закону), незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби, зокрема, з 1 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року і на день звільнення мають вислугу 24 календарних роки і більше. До календарної вислуги років зараховується також період, зазначений у ч.2 ст.17 цього Закону. Порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсії визначається постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 року №393, якою встановлено, які саме види служби зараховуються до вислуги років, та які саме види служби і в яких коефіцієнтах зараховуються на пільгових умовах. Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 27.03.2018 року у справі №295/6301/17, від 10.07.2019 року у справі № 1840/3347/18, від 22.08.2019 року у справі №295/7220/16-а, від 30.09.2019 року у справі №360/1432/19 та від 27.03.2020 року у справі №569/727/17, від 23.06.2020 року у справі №750/10827/16-а, від 20.01.2021 року у справі №620/509/19, задля отримання права на призначення пенсії обов`язковою умовою є наявність саме календарної вислуги років у мінімально визначеному законом розмірі. До цієї вислуги зарахування стажу роботи у пільговому обчисленні законом не передбачено. Водночас, Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у постанові від 03.03.2021 року у справі 805/3923/18-а відступив від правових висновків, викладених, зокрема, у постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 19.09.2018 року у справі №725/1959/17, від 27.03.2018 року у справі №295/6301/17 і з метою приведення судової практики до єдиного тлумачення та застосування норм Закону №2262-XII у частині призначення пенсії за вислугу років, зробив висновок про те, що основним актом, на підставі якого здійснюється обчислення періоду проходження військової служби для зарахування його до стажу є Закон №2262-XII. Пільгове обчислення періоду проходження військової служби є похідним від визначальної підстави і може визначатись іншими підзаконними нормативно-правовими актами, зокрема, Постановою №393. Можливість пільгового обчислення вказаного періоду пов`язується, насамперед, зі спеціальним статусом, якого особи набули в результаті виконання відповідної роботи, яка визначена у законодавчому порядку. Зазначена правова позиція була також підтримана у постанові Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 14.04.2021 року у справі №480/4241/18. При цьому, у вказаній постанові Судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду сформувала наступні правові висновки: «В цілях Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» календарна вислуга - це вислуга, яка складається з повної кількості календарних днів відповідного періоду (календарний рік - 365 календарних днів, календарний місяць - 30 календарних днів). Для призначення пенсій за вислугу років за Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» календарна вислуга років може бути зарахована на пільгових умовах відповідно до Порядку №393». Отже, відповідно до практики Верховного Суду, для вирішення питання про призначення пенсії враховується вислуга обрахована не тільки в календарному, а і в пільговому обчисленні. При цьому, з огляду на приписи ч.5 ст.242 КАС України, а також враховуючи правову позицію Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 року в справі №755/10947/17, відповідно до якої під час вирішення тотожних спорів суди мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду, врахуванню в межах даної справи підлягають наведені вище саме судом апеляційної інстанції правові позиції Верховного Суду, а тому посилання відповідача у відзиві на апеляційну скаргу на постанови Верховного Суду від 22.01.2019 у справі №295/10742/16-а, від 27.02.2019 у справі №295/6454/17, від 10.07.2019 у справі №299/509/15-а, від 25.07.2019 у справі №806/1402/16, від 22.08.2019 у справі №295/7220/16-а, від 28.10.2019 у справі №200/2857/19-а, від 17.06.2020 у справі №337/2596/17 та від 16.07.2020 у справі №200/9829/18-а не підлягають врахуванню у даній справі. Доводи відповідача, підтримані судом першої інстанції, про те, що для отримання права на призначення пенсії обов`язковою умовою є наявність саме календарної вислуги років у мінімально визначеному законом розмірі і до цієї вислуги зарахування стажу роботи у пільговому обчисленні законом \~не передбачено, є такими, що суперечать наведеним вище висновкам. Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, листа Адміністрації Державної прикордонної служби від 13.08.2021 року №115/0-9065-4921, вислуга років позивача, з урахуванням вислуги років на пільгових умовах, станом на час звільнення становила 26 років 11 місяців 19 днів, з яких: 19 років 06 місяців 12 днів - вислуга років у календарному обчисленні; 07 років 05 місяців \~07 днів - вислуга років у пільговому обчисленні. Колегія суддів звертає увагу, що в даному випадку у спірних правовідносинах період часу служби позивача 07 років 05 місяців \~07 днів є календарною одиницею виміру та повинен бути врахований до вислуги років, яка підлягає обчисленню та застосуванню в порядку ст.ст.12,17 та 17-1 Закону №2262-ХІІ та Постанови №393, разом із визначеним періодом часу 19 років 06 місяців 12 днів. З огляду на наведене вище, враховуючи норму п."а" ч.1 ст.12 Закону №2262-ХІІ, станом на день звільнення позивач мав загалом вислугу 26 років 11 місяців 19 днів. Колегія суддів зазначає, що на відповідача по справі покладено обов`язок підготувати та направити до органів Пенсійного фонду документи для призначення пенсії. При цьому, до повноважень відповідача не належить вирішення питання про наявність підстав для призначення чи перерахунку пенсії. Відповідно, з огляду на наведені вище висновки суду, доводи відповідача про те, що у Адміністрації Держприкордонслужби відсутні правові підстави для підготовки документів, необхідних для призначення [PERSON] пенсії за вислугу років на умовах, вказаних позивачем, є необґрунтованими і суперечать чинному законодавству. Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень. Відповідачем жодних належних доказів на підтвердження правомірності власних дій (бездіяльності), які є предметом оскарження, надано не було. З урахуванням викладеного вище, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає, що відповідачем протиправно не оформлено та не подано до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області документи для призначення [PERSON] пенсії за вислугою років на пільгових умовах. Спосіб захисту має враховувати суть порушення, допущеного суб`єктом владних повноважень, а тому суд має обрати спосіб захисту права, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Так, відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). Відповідно до ст.13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Європейський суд з прав людини у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal проти Об`єднаного королівства» (заява №22414/93) зазначив, що ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, її суть зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист (параграф 145). Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (параграф 75 рішення Європейського суду з прав людини від 5 квітня 2005 у справі «Афанасьєв проти України»). На підставі вищевикладеного, з урахуванням визначеного статтею 8 Конституції України \~\~принципу верховенства права та встановлених \~\~статтею 2 КАС України \~\~завдань суду як державної правозахисної інституції, колегія суддів доходить висновку, що належним способом захисту порушених прав позивача є визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не оформлення та не подання до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області документів для призначення позивачу пенсії за вислугою років на пільгових умовах та зобов`язання відповідача підготувати та подати до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області документи для призначення позивачу пенсії за вислугою років на пільгових умовах на підставі вимог пункту «а» статті 12, статті 17-1 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 №2262-ХІІ та підпункту «в» пункту 3 постанови Кабінету Міністрів від 17.07.1992 №393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони та членам їхніх сімей». Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29). Відповідно до ч.1 ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, та неправильно застосував норми матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому апеляційну скаргу слід задовольнити. Рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з прийняттям нового рішення про задоволення позовних вимог. Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України. Судові витрати підлягають розподілу у відповідності до ст. 139 КАС України.

Результат розгляду: granted