Рішення адміністративного суду від 2023-02-20 00:00:00+02

07.10.2022р. ГУ ПФУ в Одеській області звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області ПМУ Міністерства юстиції (м.Одеса) та третьої особи - [PERSON] , в якому просило суд визнати протиправною та скасувати постанову від 22.09.2022р. №62854557 про накладення штрафу у розмірі 5100 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржувана постанова від 22.09.2022р. про накладення штрафу, яка винесена у межах виконавчого провадження №62854557, є протиправною та такою, що підлягає скасуванню, оскільки ГУ ПФУ в Одеській області постійно вчиняються всі можливі дії в межах наданих повноважень, задля можливості проведення виплати доплати пенсії [PERSON] , яка була нарахована під час виконання рішення суду від 22.04.2019р. у справі №420/1625/19. Представник відповідача надав до суду 1-ї інстанції письмовий відзив, в якому позовні вимоги не визнав та мотивовано просив відмовити в їх задоволенні. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2022 року (ухваленим в порядку письмового провадження) у задоволенні адміністративного позову ГУ ПФУ в Одеській області - відмовлено. Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, позивач 23.06.2022р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив про те, що судом при винесенні оскаржуваного рішення було порушено норми матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09.06.2022р. та прийняти нове, яким задовольнити його позовні вимови в повному обсязі. 22.11.2022р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду. Ухвалою судді П`ятого апеляційного адміністративного суду від 28.11.2022р. дану апеляційну скаргу залишено без руху. Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13.12.2022р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження. 17.01.2023р. до суду апеляційної інстанції надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, у якому відповідач заперечував щодо її задоволення, посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів та просив оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим. Відповідно до п.1 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції розглянута в порядку письмового провадження. Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України). Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги позивача, колегія суддів дійшла наступних висновків. Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи. 22.04.2019р. рішенням Одеського окружного адміністративного суду у справі №420/1625/19 було визнано протиправним та скасовано рішення Суворовського об`єднаного УПФУ в м.Одесі про відмову [PERSON] у виплаті пенсії за період з 01.06.2018р. по 30.11.2018р. у розмірі - 25177,68 грн., яке оформлене листами від 07.12.2019р. №423/А-5, від 25.01.2019р. №20/А-5, та зобов`язано Суворовське об`єднане УПФУ в м.Одесі виплатити [PERSON] пенсію за період з 01.06.2018р. по 30.11.2018р. у розмірі - 25177,68 грн. 08.07.2019р. Одеським окружним адміністративним судом видано виконавчий лист у справі №420/1625/19 про зобов`язання ГУ ПФУ в Одеській області виплатити [PERSON] пенсію за період з 01.06.2018 р. по 30.11.2018 р. у сумі 25177,68 грн. Ухвалою суду першої інстанції від 10.10.2019р. боржника у справі №420/1625/19 - Суворовське об`єднане УПФУ в м.Одесі було замінено на ГУ ПФУ України в Одеській області. 28.08.2020р. постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) було відкрито виконавче провадження №62854557. Згідно з п.2 вказаної постанови, боржнику - ГУ ПФУ в Одеській області встановлено строк для виконання рішення суду протягом 10 робочих днів. Цією ж постановою стягнуто з боржника виконавчий збір у розмірі - 18882 грн. 10.09.2022р. ГУ ПФУ в Одеській області направлено на адресу Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) лист про надання інформації, в якому вказано, що рішенням від 13.11.2018р. №914290287717 [PERSON] поновлено виплату пенсії з 01.06.2018р. та нараховано доплату в сумі - 25177,68 грн., яка буде виплачена у відповідності до абз.14 п.1 постанови Кабінету Міністрів України «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» від 05.11.2014р. №637, якою передбачено, що суми пенсій, які не виплачено за період до місяця їх відновлення обліковуються в органі, що здійснює пенсійні виплати, та виплачується на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України. 18.05.2021р., на вимогу виконавця від 12.05.2021р. за №10.03-7417, ГУ ПФУ в Одеській області листом №1500-0402-5/62004 повідомило відповідача, зокрема, що з метою виконання рішення суду в частині виплати пенсії позивачем було надіслано лист від 05.07.2019р. №12787/04-2 до ПФУ щодо надання дозволу на виплату [PERSON] суми заборгованості (за період з 01.06.2018р. по 30.11.2018р.) в сумі - 25177,68 грн. Згідно з листом ПФУ від 18.08.2020р. №2800-030202-9/26278, виплату пенсії з 01.06.2018р. по 30.11.2018р. [PERSON] буде здійснено з урахуванням вимог п.1 постанови Кабінету Міністрів України «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» від 05.11.2014р. №637 (з урахуванням змін, внесених постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019р. №788) після прийняття Кабінетом Міністрів України передбаченого цією нормою окремого порядку. У листі зазначено, що у зв`язку з набранням чинності постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання організації виплати пенсій та грошової допомоги» від 16.12.2020р. №1279, починаючи з 01.04.2021р. фінансування пенсій та інших виплат, які згідно із законодавством проводяться за рахунок коштів ПФУ та інших джерел, визначених законодавством, здійснюється ПФУ. Таким чином, покладені зобов`язання були виконані в повному обсязі, в порядку, встановленому чинним законодавством, та в межах повноважень, покладених на ГУ ПФУ в Одеській області. Виплата ж недоотриманої пенсії за період з 01.06.2018р. по 30.11.2018р. в сумі 25177,68 грн. буде здійснена за умови затвердження окремого порядку Кабінету Міністрів України та виділення відповідних коштів на погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду. 22.09.2022р. постановою старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), у межах виконавчого провадження №62854557, застосовано до ГУ ПФУ в Одеській області штраф у сумі - 5100 грн., за невиконання рішення суду. Не погоджуючись із вказаним вище рішенням відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом. Вирішуючи справу по суті та повністю відмовляючи у задоволенні позову, суд 1-ї інстанції виходив з того, що ГУ ПФУ в Одеській області ані до прийняття відповідного протягом року з дня відкриття виконавчого провадження, ані після його прийняття не було вжито усіх можливих заходів для виплати стягувачу заборгованості за 2018р. А тому, за відсутності доказів вжиття таких заходів та доказів об`єктивної неможливості виконання судового рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що підстави для висновку про невиконання позивачем у даній справі судового рішення у справі №420/1625/19 з поважних причин - відсутні. Проте, колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції та вважає їх необґрунтованими, з огляду на наступне. Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено те, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Спеціальним законом, який визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентує порядок та особливості проведення кожної дії виконавчого провадження та відповідних дій органу державної виконавчої служби являється Закон України від 02.06.2016р. № 1404-VІІ «Про виконавче провадження» За приписами ст.1 Закону №1404-VIII, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими згідно \~\~\~\~\~\~\~\~\~з цим Законом, а також рішеннями, які у відповідності до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Конституційний Суд України неодноразово зазначав про те, що виконання судового рішення \~\~\~\~є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, серед іншого, законодавчо визначений комплекс певних дій, спрямованих на захист та відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п.2 мотивувальної частини рішення від 13.12.2012р. №18-рп/2012), а невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п.3 мотивувальної частини рішення від 25.04.2012р. №11-рп/2012). Так, примусовому виконанню підлягають виконавчі листи та накази, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України (ч.1 ст.3 Закону №1404-VIII). У відповідності до ч.1 ст.13 Закону №1404-VIII, під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів. У силу вимог ч.1 ст.18 Закону №1404-VIII, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Пунктом 1,3 ч.3 цієї ж статті регламентовано, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, серед іншого, проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до Закону №1404-VIII, та накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом. Як передбачено положеннями ч.ч.1,2 ст.63 Закону №1404-VIII, за рішенням, за яким боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного у ч.6 ст.26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо ж рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніше як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом 3 робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність. Згідно із ст.75 Закону №1404-VIII, у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання. У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення. Пункт 5 підрозділу 1 розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України передбачає те, що в разі якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 грн., окрім норм адміністративного \~\~\~\~\~\~\~\~\~та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або ж кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної у пп.169.1.1 п.169.1 ст.169 розділу цього Кодексу для відповідного року. Таким чином, невиконання боржником рішення суду, за яким він зобов`язаний вчинити певні дії у строки, визначені законодавством, без наявності для цього поважних причин, тягне за собою відповідальність у вигляді накладення штрафу в розмірі - 5100 грн. (для юридичних осіб), а в разі повторного невиконання рішення без поважних причин у вигляді штрафу у подвійному розмірі - 10200 грн. Аналізуючи наведені вище положення законодавства в контексті цієї справи слід зазначити, що накладення штрафу за невиконання рішення, що зобов`язує боржника до вчинення певних дій, є видом юридичної відповідальності боржника за невиконання покладеного на нього зобов`язання (виконати судове рішення). Застосування такого заходу реагування є обов`язком державного виконавця та направлено на забезпечення реалізації мети виконавчого провадження, як завершальної стадії судового провадження. Притягаючи боржника до відповідальності за невиконання рішення у виконавчому провадженні і накладаючи на нього штраф, виконавець зобов`язаний ретельно дослідити всі обставини справи, зокрема належним чином перевірити факт невиконання боржником його обов`язків та встановити причини їх невиконання або неналежного виконання. Верховний Суд у постанові від 07.11.2019р. у справі №420/70/19 зазначив, що визначальною умовою для накладення на боржника у виконавчому проваджені штрафу є невиконання останнім виконавчого документа без поважних причин. У залежності від характеру правовідносин і змісту зобов`язання, примусове виконання якого відбувається у межах виконавчого провадження, поважними причинами можуть визнаватися такі обставини, які створили об`єктивні перешкоди для невиконання зобов`язання, і подолання яких для боржника було неможливим або ускладненим. Поважність причин невиконання рішення суду оцінюється у кожному конкретному випадку через призму того, наскільки це (об`єктивно) перешкодило виконати судове рішення. Таким чином, невиконання боржником рішення суду лише без поважних на те причин, тягне за собою певні наслідки, встановлені нормами Закону №1404-VIII. Тобто на час прийняття державним виконавцем рішення про накладення штрафу має бути встановленим факт невиконання боржником судового рішення без поважних причин. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 23.05.2018р. у справі №537/3986/16-а та від 21.01.2020р. у справі №640/9234/19. Матеріалами справи підтверджується, що підставою для прийняття оскаржуваної постанови від 22.09.2022р. про накладення на боржника штрафу у межах виконавчого провадження №62854557, є встановлення державним виконавцем невиконання ГУ ПФУ в Одеській області судового рішення у справі №420/1625/19 без поважних причин протягом встановленого строку. Обґрунтовуючи відсутність порушень у своїй діях пенсійний орган вказує, аналогічно доводам викладеним у позовній заяві, що виплата нарахованих сум пенсій за рішенням суду здійснюється коштами, передбаченими за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень. Оскільки, на час виникнення спірних правовідносин, коштів на погашення заборгованості виділено не було, у ГУ ПФУ в Одеській області були відсутні законні підстави для виплати боргу в зв`язку з відсутністю відповідного фінансового забезпечення. Надаючи оцінку діям (рішенню) відповідача стосовно накладення на пенсійний орган штрафу, суд апеляційної інстанції наголошує, що відповідно до ст.ст.23,116 БК України, будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному БК України. Взяття зобов`язань без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених БК України чи законом про Державний бюджет України є порушенням бюджетного законодавства. Згідно з п.п.1,2 «Положення про управління ПФУ в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднані управління» (затв. постановою правління ПФУ від 22.12.2014р. № 28-2), Управління ПФУ в районах, містах, районах у містах, а також об`єднані управління є територіальними органами ПФУ. Управління Фонду підпорядковуються Фонду та безпосередньо відповідним головним управлінням Фонду в АР Крим, областях, м.Києві та м.Севастополі, що разом з цими управліннями утворюють систему територіальних органів Фонду. Управління Фонду у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими у відповідності до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими нормативно-правовими актами, а також постановами правління Фонду, у тому числі цим Положенням, та наказами Фонду і головних управлінь Фонду. Основними завданнями управління Фонду є реалізація державної політики з питань пенсійного забезпечення, ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, та виконання інших завдань, визначених законом (п.3 Положення №28-2). За приписами п.4 Положення №28-2, управління Фонду відповідно до покладених на нього завдань, зокрема: планує доходи та видатки коштів Фонду в районі (місті), у межах своєї компетенції забезпечує виконання бюджету Фонду; призначає (здійснює перерахунок) і виплачує пенсії, щомісячне довічне грошове утримання суддям у відставці, допомогу на поховання та інші виплати відповідно до законодавства; забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, щомісячного довічного утримання суддям у відставці, допомоги на поховання та інших виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів Фонду та інших джерел, визначених законодавством. Зважаючи на викладене, колегія суддів доходить висновку, що фактичне та у повному обсязі виконання рішення суду органом ПФУ можливе лише за умови наявності відповідних бюджетних асигнувань на відповідні цілі за рахунок коштів Державного бюджету України. А тому, у даному випадку, обґрунтованими є твердженням апелянта, що виконання судового рішення від 22.04.2019р. у справі №420/1625/19 залежить не тільки від дій боржника, а й від здійснення відповідного фінансування (надходження до нього коштів від ПФУ) присуджених за судовим рішенням пенсійних виплат. У свою чергу, при вирішенні даного спору суд 1-ї інстанції не дослідив питання наявності або відсутність відповідного фінансового забезпечення та, відповідно, наявності чи відсутності коштів, виділених бюджетом та спрямованих на виконання рішення суду за відповідними виплатами. Суд апеляційної інстанції наголошує, що відповідач звертався до ПФУ щодо виділення коштів спрямованих на виконання рішення суду за відповідними виплатами. Однак, листом Департаменту пенсійного забезпечення ПФУ від 18.02.2020р. №2800-030202-9/26278 відповідача повідомлено, що виплату пенсії за визначений рішенням суду період буде здійснено із урахуванням п.1 постанови Кабінету Міністрів України «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» від 05.11.2014р. №637 (з урахуванням змін, внесених постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019р. №788) після прийняття Кабінетом Міністрів України передбаченого зазначеною нормою окремого порядку. Про зазначені вище обставини ГУ ПФУ в Одеській області листом від 03.10.2022р. за №1500-0502-5/101877 повідомило виконавчий орган та зазначило про те, що проведення пенсійних виплат буде здійснюватися невідкладно після отримання відповідного фінансування. Таким чином, на переконання колегії суддів, невиконання пенсійним органом судового рішення в частині виплати грошових коштів (пенсії), за відсутності відповідного фінансового забезпечення та фактичної відсутності коштів, не може вважатися невиконанням судового рішення без поважних причин, оскільки ГУ ПФУ в Одеській області (боржник) не мало фінансової можливості протягом встановленого державним виконавцем строку та в подальшому - до отримання фінансування, виконати судове рішення. Накладення ж штрафу, у розглядуваному випадку, жодним чином не захищає право особи на отримання бюджетних коштів. Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 24.01.2018р. у справі №405/3663/13-а, від 13.06.2018р. у справі №757/29541/14-а, від 31.03.2021р. у справі №360/3573/20, від 13.10.2021р. у справі №360/4705/20, від 13.10.2021р. у справі № 360/4708/20, від 31.05.2022р. у справі № 360/940/20. Так, під час вирішення питання про накладення штрафу, відповідач, відповідно до ч.2 ст.2 КАС України, повинен діяти обґрунтовано, тобто із урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, неупереджено, добросовісно та розсудливо з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення. Також, з метою захисту інтересів стягувача державний виконавець наділений повноваженнями проводити перевірку виконання боржником рішень, що підлягають виконання відповідно до цього Закону, зокрема, одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб та інших учасників виконавчого провадження пояснення, довідки та іншу інформацію необхідну для проведення виконавчих дій (п.п.1,3 ч.3 ст.18 Закону №1404-VIII). А тому, державний виконавець був зобов`язаний та мав провести перевірку виконання судового рішення боржником, оскільки підставою для накладення відповідного штрафу є саме невиконання рішення без поважних причин. \~ Втім, варто звернути увагу на той факт, що в оскаржуваній постанові про накладення штрафу від 22.09.2022р. за №62854557 старшим державним виконавцем взагалі не було надано будь-якого вмотивованого обґрунтування про визнання (чи не визнання) наявності поважних причин невиконання рішення суду у справі №420/1625/19. При цьому, матеріали даної справи не містять жодних доказів на підтвердження того, що державний виконавець, після надходження вказаного вище листа ГУ ПФУ в Одеській області від 18.05.2021р. №1500-0402-5/62004, витребував від нього або ж ПФУ відповідні пояснення чи довідки, які були необхідні для перевірки підстав невиконання позивачем судового рішення. Будь-яких заходів щодо оцінки підстав невиконання рішення суду відповідачем не вжито. Аналізуючи наведене правове регулювання у контексті встановлених обставин справи, колегія суддів доходить висновку, що при винесенні оскаржуваної постанови, відповідач обмежився лише формальним посиланням на невиконання боржником судового рішення без поважних причини, без врахування положень ст.ст.18 та 63 Закону №1404-VIII (щодо обов`язку державного виконавця перевірити повне виконання рішення) та дотримання ч.2 ст.2 КАС України, а тому таке рішення є протиправним та підлягає скасуванню. Таким чином, доводи апеляційної скарги у повній мірі знайшли своє підтвердження. Слід також зазначити про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Згідно з ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову, що, у свою чергу, не було відповідним чином реалізовано відповідачем при розгляді справи в судах 1-ї та 2-ї інстанцій. Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»). Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші зазначені в апеляційній скарзі аргументи позивача, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення. У силу вимог ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду 1-ї інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Отже, в обсязі встановлених обставин та враховуючи, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а також у зв`язку із тим, що деякі висновки суду не відповідають обставинам справи, судова колегія, діючи виключно в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, у відповідності до ч.1 ст.317 КАС України, вважає за необхідне скасувати рішення суду 1-ї інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Результат розгляду: granted