Рішення адміністративного суду від 2022-02-22 00:00:00+02

Позивач, Головне управління Державної податкової служби у Полтавській області, звернулось до суду з адміністративним позовом, в якому просило суд: - стягнути з фізичної особи-підприємця [PERSON] заборгованість за податковим боргом з єдиного податку з фізичних осіб у загальному розмірі - 11833,55 грн. Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 25.10.2021 року у справі № 440/9396/21 адміністративний позов задоволено частково. Стягнуто з фізичної особи-підприємця [PERSON] податковий борг з єдиного податку з фізичних осіб у загальному розмірі 9487,55 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог, позивач Головне управління Державної податкової служби у Полтавській області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що призвело до невірного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 25.10.2021 року у справі № 440/9396/21 в частині відмови у задоволенні позовних вимог, та ухвалити нове судове рішення, яким провадження в частині позовних вимог про стягнення податкового боргу в розмірі 2346,00 грн. закрити, в решті, рішення суду першої інстанції залишити без змін. В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на те, що добровільна сплата відповідачем в ході розгляду справи у суді першої інстанції частини спірної суми податкового боргу у розмірі 2346,00 грн., свідчить про примирення сторін в цій частині предмета спору, а тому у відповідності до приписів п. 3 ч. 1 ст. 238 КАС України, суд першої інстанції повинен був закрити провадження у справі в цій частині позовних вимог, а не відмовляти у їх задоволенні. У додаткових поясненнях до апеляційної скарги, Головним управлінням Державної податкової служби у Полтавській області було повідомлено про повну відсутність у відповідача станом на 10.02.2022 року податкового боргу, внаслідок прийняття податковим органом рішення про коригування інтегрованої картки платника. Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції, переглядаючи судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги у відповідності до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що відповідач [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ) зареєстрований як фізична особа-підприємець 22.08.2017 р., та перебуває на обліку у Головному управлінні ДПС у Полтавській області (Кременчуцьке управління, Кременчуцька ДПІ (м. Кременчук)) як платник податків з 22.08.2017 р., та як платник єдиного внеску з 22.08.2017 р., що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 9). Фізичною особою-підприємцем [PERSON] було подано до Кременчуцької ДПІ (м. Кременчук) податкові декларації платника єдиного податку - фізичної особи - підприємця: за 2017 рік від 04.01.2018 року, згідно якої сума єдиного податку, яка підлягає нарахуванню та сплаті в бюджет за підсумками поточного звітного (податкового) періоду складає 60,00 грн. (а.с. 15); за І квартал 2018 року від 02.04.2018 року, згідно якої сума єдиного податку, яка підлягає нарахуванню та сплаті в бюджет за підсумками поточного звітного (податкового) періоду складає 260,00 грн. (а.с. 14); за півріччя 2018 року від 02.07.2018 року, згідно якої сума єдиного податку, яка підлягає нарахуванню та сплаті в бюджет за підсумками поточного звітного (податкового) періоду складає 1560,00 грн. (а.с. 13); за три квартали 2018 року від 01.10.2018 року, згідно якої сума єдиного податку, яка підлягає нарахуванню та сплаті в бюджет за підсумками поточного звітного (податкового) періоду складає 466,00 грн. (а.с. 12); за 2018 рік від 03.01.2019 року, згідно якої сума єдиного податку, яка підлягає нарахуванню та сплаті в бюджет за підсумками поточного звітного (податкового) періоду складає 3249,55 грн. (а.с. 11); за 1 квартал 2019 року від 01.04.2019 року, згідно якої сума єдиного податку, яка підлягає нарахуванню та сплаті в бюджет за підсумками поточного звітного (податкового) періоду складає 6238,00 грн. (а.с. 10). 19.10.2021 року, у рахунок погашення суми податкового боргу з єдиного податку з фізичних осіб, контролюючим органом було зараховано кошти, сплачені [PERSON] згідно платіжного доручення №@2PL214691 від 19.10.2021 року, в розмірі - 2346,00 грн., у зв`язку із чим, борг з єдиного податку з фізичних осіб, зменшився на суму - 2346,00 грн., що підтверджується витягом з інтегрованої картки платника [PERSON] (а.с. 62). Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки на час розгляду даної справи відповідачем було добровільно погашено податковий борг, стягнення якого є предметом даного позову, в сумі 2346,00 грн., то в цій частині позовних вимог позов задоволенню не підлягає. Переглянувши справу за наявними у ній і додатково поданими доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, у відповідності до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до пункту 54.1 статті 54 Податкового кодексу України, крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов`язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов`язання та/або пені вважається узгодженою. Пунктом 56.11 статті 56 Податкового кодексу України передбачено, що не підлягає оскарженню грошове зобов`язання, самостійно визначене платником податків. Пунктом 57.1 статті 57 Податкового кодексу України встановлено, що платник податків зобов`язаний самостійно сплатити суму податкового зобов`язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з підпунктом 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом. Пунктом 87.9 статті 87 Податкового кодексу України передбачено, що у разі наявності у платника податків податкового боргу контролюючі органи зобов`язані зарахувати кошти, що сплачує такий платник податків, в рахунок погашення податкового боргу згідно з черговістю його виникнення незалежно від напряму сплати, визначеного платником податків. У такому ж порядку відбувається зарахування коштів, що надійдуть у рахунок погашення податкового боргу платника податків відповідно до статті 95 цього Кодексу або за рішенням суду у випадках, передбачених законом. Відповідно до пункту 87.11 статті 87 Податкового кодексу України, орган стягнення звертається до суду з позовом про стягнення суми податкового боргу платника податку - фізичної особи. Стягнення податкового боргу за рішенням суду здійснюється державною виконавчою службою відповідно до закону про виконавче провадження. Колегія суддів зазначає, що висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача податкового боргу у сумі 2346,00 грн., з огляду на його добровільну сплату відповідачем, відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з додержанням норм матеріального і процесуального права. Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні адміністративного позову в цій частині. Поряд із цим, колегія суддів зазначає, що у відповідності до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами. Згідно ч. 3 ст. 2 КАС України, одними із основних засад (принципів) адміністративного судочинства є, зокрема: верховенство права, змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі. У відповідності до частини 2 ст. 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ч. 1 ст. 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч. 4 ст. 73 КАС України). Як встановлено з представленого скаржником рішення ГУ ДПС у Полтавській області про коригування облікових показників інтегрованої картки платника щодо приведення у відповідність інтегрованої картки платника по єдиному податку з фізичних осіб, № 10676/16-31-24-06 від 22.10.2021 року, податковим органом було проведено коригування облікових показників інтегрованої картки відповідача, шляхом зменшення основної суми податку (збору, платежу, внеску) на 9487,55 грн. (а.с. 154). У додаткових поясненнях до апеляційної скарги скаржником також повідомлено про відсутність у відповідача станом на 10.02.2022 року податкового боргу, внаслідок прийняття вищевказаного рішення. Таким чином, наявні в матеріалах справи і додатково подані докази свідчать про відсутність заявленої позивачем до стягнення у цій справі суми податкового боргу у розмірі 11833,55 грн. У зв`язку із наведеним, правові підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача податкового боргу з єдиного податку з фізичних осіб у розмірі 9487,55 грн. також відсутні, з огляду на що, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову. З приводу доводів апеляційної скарги про те, що добровільна сплата відповідачем в ході розгляду справи у суді першої інстанції частини спірної суми податкового боргу у розмірі 2346,00 грн., свідчила про примирення сторін в цій частині предмета спору, з огляду на що суд першої інстанції повинен був закрити провадження у справі в цій частині позовних вимог на підставі п. 3 ч. 1 ст. 238 КАС України, а не відмовляти у їх задоволенні, колегія суддів зазначає наступне. Пунктом 3 ч. 1 ст. 238 КАС України передбачено, що суд закриває провадження у справі якщо сторони досягли примирення. Відповідно до ч. 1 статті 190 КАС України, якою передбачено примирення сторін, закріплено, що сторони можуть повністю або частково врегулювати спір на підставі взаємних поступок. Примирення сторін може стосуватися лише прав та обов`язків сторін. Сторони можуть примиритися на умовах, які виходять за межі предмета спору, якщо такі умови примирення не порушують прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб. Умови примирення не можуть суперечити закону або виходити за межі компетенції суб`єкта владних повноважень. Згідно ч. 2 ст. 190 КАС України, за клопотанням сторін суд зупиняє провадження у справі на час, необхідний їм для примирення. Умови примирення сторони викладають у заяві про примирення сторін. Заява про примирення сторін може бути викладена у формі єдиного документа, підписаного сторонами, або у формі окремих документів: заяви однієї сторони про умови примирення та письмової згоди іншої сторони з умовами примирення (ч. 3 ст. ст. 190 КАС України). До ухвалення судового рішення у зв`язку з примиренням сторін суд роз`яснює сторонам наслідки такого рішення, перевіряє, чи не обмежені представники сторін у праві вчинити відповідні дії (ч. 4 ст. 190 КАС України). Згідно ч. 5 ст. 190 КАС України, умови примирення сторін затверджуються ухвалою суду. Затверджуючи умови примирення сторін, суд цією самою ухвалою одночасно закриває провадження у справі. У відповідності до частини 6 ст. 190 КАС України, суд постановляє ухвалу про відмову у затвердженні умов примирення і продовжує судовий розгляд, якщо: 1) умови примирення суперечать закону чи порушують права чи охоронювані законом інтереси інших осіб або є невиконуваними; або 2) одну зі сторін примирення представляє її законний представник, дії якого суперечать інтересам особи, яку він представляє. Частиною 2 ст. 191 КАС України закріплено, що ухвала про затвердження умов примирення є виконавчим документом та має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом. Таким чином, КАС України чітко закріплено, що умови примирення сторони викладають виключно у заяві про примирення сторін, яка може бути викладена у формі єдиного документа, підписаного сторонами, або у формі окремих документів: заяви однієї сторони про умови примирення та письмової згоди іншої сторони з умовами примирення, та такі умови затверджуються ухвалою суду, якою одночасно закривається провадження у справі. Колегія суддів зазначає, що жодних заяв про примирення сторін у цій справі, із відповідними умовами примирення, матеріали справи не містять, та доказів їх подання до суду першої інстанції, суду апеляційної інстанції не представлено, з огляду на що, доводи апеляційної скарги стосовно існування у суду першої інстанції передбачених п. 3 ч. 1 ст. 238 КАС України підстав для закриття провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення податкового боргу у розмірі 2346,00 грн., та помилковості рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову в цій частині, колегія суддів не приймає. Вимоги апелянта про залишення апеляційної скарги без розгляду з огляду на відсутність предмета спору, колегія суддів також не приймає, з огляду на відсутність відповідної процесуальної норми яка б передбачала/дозволяла такі дії з боку суду. Щодо доводів скаржника про закриття апеляційного провадження у справі, колегія суддів зазначає, що нормами ст. 305 КАС України закріплений вичерпний перелік підстав для закриття апеляційного провадження, згідно із яким, суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо: 1) після відкриття апеляційного провадження особа, яка подала апеляційну скаргу, заявила клопотання про відмову від скарги, за винятком випадків, коли є заперечення інших осіб, які приєдналися до апеляційної скарги; 2) після відкриття апеляційного провадження виявилося, що апеляційну скаргу не підписано, подано особою, яка не має адміністративної процесуальної дієздатності, або підписано особою, яка не має права її підписувати; 3) після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося. З огляду на викладене, враховуючи, що жодна з перелічених підстав для закриття апеляційного провадження у справі відсутня, такі вимоги апелянта колегія суддів також відкидає. Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 25.10.2021 року у справі № 440/9396/21 підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Результат розгляду: partial