Рішення адміністративного суду від 2022-08-10 00:00:00+03

У листопаді 2021 року [PERSON] (надалі позивач) звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Роздільнянської міської ради Одеської області, про визнання протиправним та скасування рішення відповідача №1442-VIII «Про відмову у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення у власність позивачу для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Роздільнянської міської територіальної громади, Буцинівський старостинський округ (за межами населеного пункту)» та зобов`язання відповідача затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність позивачу із земель сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за межами населеного пункту на території Роздільнянської міської ради (Буциніської сільської ради) Роздільнянського району Одеської області, кадастровий номер: 5123980500:01:002:0265 та передати у власність зазначену земельну ділянку позивачу. В обґрунтування позову вказано, що у відповідності до вимог чинного законодавства 26.02.2021 року [PERSON] звернувся до відповідача із заявою про надання йому дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства площею до 2,0 га, що розташована на території Роздільнянської територіальної громади (Буцинівської сільської ради) Роздільнянського р-н, Одеської обл., кадастровий номер: 5123980500:01:002:0238. До заяви позивачем додані всі необхідні документи. Не отримавши відповідь упродовж встановленого законом терміну позивачем самостійно 07.04.2021 року замовлено розроблення проекту землеустрою без надання дозволу Роздільнянської міської ради, про що відповідача відповідно до вимог ч.7 ст.118 ЗКУкраїни було повідомлено 10.04.2021 року. З метою затвердження розробленого проекту позивач направив його на адресу відповідача. Однак, 22.09.2021р. відповідач прийняв оспорюване рішення №1442-VIII, яким відмовив у затвердженні проекту землеустрою на підставі, що не передбачена ст. 118 ЗК України. Відповідач проти задоволення позову заперечував, мотивуючи відсутністю правових підстав для затвердження проекту землеустрою у даному спірному випадку. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28 січня 2022 року, у задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою на зазначене судове рішення, у якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування скарги апелянт зазначив про необґрунтованість висновку суду першої інстанції стосовно того, що в даному випадку позивач повинен був розробити та подати на затвердження технічну документацію з землеустрою, що є відмінною від проекту землеустрою, оскільки відмова відповідача у затвердженні проекту землеустрою не була обґрунтована такою підставою. Позивач вважає, що у даному випадку проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність громадянина є належною документацією із землеустрою, яка повинна бути розроблена, адже у даному випадку відбулась зміна цільового призначення земельної ділянки. Проект землеустрою, розроблений позивачем містить вказівку на зміну цільового призначення земельної ділянки із зазначенням коду 01.03 «Для ведення особистого селянського господарства». 03.05.2022р. (вхід.№ 7869/22) від відповідача у справі надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, у якому посилаючись на необґрунтованість доводів скаржника, Роздільнянська міська рада Одеської області просить відмовити у задоволенні скарги та залишити судове рішення без змін мотивуючи тим, що з урахуванням змін, внесених до ст. 118 ЗК України Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» від 28.04.2021р. №1423-ІХ, відповідач не може затвердити розроблений позивачем проект землеустрою без попереднього дозволу на його розроблення. Оскільки позивач не має такого дозволу, оспорюване позивачем рішення є обґрунтованим та таким, що прийнято з дотриманням норм чинного законодавства та скасуванню не підлягає. За приписами ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Колегія суддів вважає, що справу можливо розглянути без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами у відповідності до ч. 1 ст. 311 КАС України. Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 26.02.2021 року [PERSON] звернувся до Роздільнянської міської ради Одеської області із заявою про надання йому дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства площею до 2,0 га, що розташована на території Роздільнянської територіальної громади (Буцинівської сільської ради) Роздільнянського р-н, Одеської обл., кадастровий номер: 5123980500:01:002:0238. Разом із заявою позивачем подано: копію паспорта громадянина України, копію ідентифікаційного коду, графічний матеріал. Водночас відповідачем у місячний строк будь-якого рішення про надання дозволу або відмову у наданні такого дозволу не прийнято. У зв`язку із вищезазначеним, 07.04.2021 року позивач самостійно замовив розроблення проекту землеустрою без надання дозволу Роздільнянської територіальної громади. Так 07.04.2021 року між [PERSON] та Приватним підприємством «Форас-Ленд» укладено Договір №633-ПЗ/21, відповідно до якого виконавець в особі ПП «Форас-Ленд» зобов`язується надати з дотриманням вимог законодавства послуги з виконання проектно-вишукувальних робіт з розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок в кількості 1 шт. для ведення особистого селянського господарства (код КВЦЗП 01.03). 10.04.2021 року позивач направив до Роздільнянської територіальної громади повідомлення в якому зазначив про замовлення розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання відповідного дозволу. 03.09.2021 року [PERSON] звернувся до Роздільнянської територіальної громади із заявою про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства кадастровий номер: 5123980500:01:002:0265 та передачу вказаної земельної ділянки йому у власність. Разом з тим, 22.09.2021 року рішенням Роздільнянської міської ради Одеської області №1442-VII позивачу відмовлено у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Роздільнянської міської територіальної громади, Буцинівський старостинський округ (за межами населеного пункту)», у зв`язку з відсутністю дозволу Роздільнянської міської ради Одеської області на розробку проекту землеустрою даної земельної ділянки. Не погоджуючись із зазначеним рішенням відповідача позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні без зміни їх цільового призначення здійснюється саме за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок, а не за проектом землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, що у свою чергу свідчить про відсутність підстав для задоволення клопотання позивача від 03.09.2021 року. За вказаного, пославшись також на те, що наявне мотивування оскаржуваного рішення не змінює його наслідків, а також наведених вище висновків суду, та не є підставою для скасування спірного у справі рішення і зобов`язання відповідача затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. [PERSON] із земель сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства (код КВЦПЗ 01.03), яка розташована за межами населеного пункту на території Роздільнянської міської ради (Буцинівської сільської ради) Роздільнянського району Одеської області, кадастровий номер: 5123980500:01:002:0265 та передати її у власність. Надаючи оцінку спірним правовідносинам та обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного. В силу вимог ст.14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Згідно з ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правовідносини у сфері набуття права власності на землю, у тому числі через проведення земельних торгів, врегульовані Земельним кодексом України № 2768-ІІІ від 25.10.2001 (далі - ЗК України, у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин). Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Згідно з пп. «б» ч.1 ст.121 ЗК України, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара. Відповідно до ч.1 ст.122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. За визначенням ч. 6 ст. 118 ЗК України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). Частиною 7 статті 118 Земельного кодексу України встановлено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє Верховну Раду Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки. В силу приписів ст.186-1 ЗК України, проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності (крім земельних ділянок зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи) підлягає обов`язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Розробник подає на погодження до органу, визначеного в частині першій цієї статті, за місцем розташування земельної ділянки оригінал проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а до органів, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, - завірені ним копії проекту. Органи, зазначені в частинах першій - третій цієї статті, зобов`язані протягом десяти робочих днів з дня одержання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або копії такого проекту безоплатно надати або надіслати рекомендованим листом з повідомленням розробнику свої висновки про його погодження або про відмову в такому погодженні з обов`язковим посиланням на закони та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері (частина п`ята статті 186-1 ЗК України). Підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації. З матеріалів справи апеляційним судом встановлено, що відповідач обґрунтував своє рішення №1442-VIII «Про відмову у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. [PERSON] для ведення особистого селянського господарства на території Роздільнянської міської територіальної громади, Буцинівський старостинський округ (за межами населеного пункту)» посиланням на відсутність дозволу Роздільнянської міської ради Одеської області на розробку такого проекту землеустрою даної земельної ділянки (а.с. 70). Надаючи оцінку обґрунтованості такого рішення відповідача, апеляційний суд звертає увагу, що з огляду на приведені вище законодавчі приписи Земельний кодекс України містить вичерпний перелік підстав для відмови у затвердженні проекту землеустрою, серед яких: проект землеустрою не погоджено в порядку, встановленому статтею 186-1 ЗУ України, а також відсутність обов`язкової державної експертизи у визначених законом випадках та відомостей щодо державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі. Будь-яких інших правових підстав для відмови у затвердженні проекту землеустрою після його погодження в порядку, визначеному статтею 186-1 ЗУ України, норми статті 118 ЗУ України не містять. При цьому, перевірка на відповідність проекту землеустрою вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів має здійснюватися саме на етапі погодження такого проекту. Наведене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними зокрема, у постановах від 30.10.2018 у справі № 820/4852/17 та від 09.11.2021 у справі №580/1494/19. Як було вказано вище, суд першої інстанції вирішуючи справу, погодившись з відповідними твердженнями відповідача у справі вказав, що позивач повинен був \~\~розробити та подати на затвердження технічну документацію із землеустрою, що є відмінною від проекту землеустрою, оскільки \~\~земельна ділянка вже є сформованою \~\~та є єдиним масивом, перебуває у комунальній власності з цільовим призначенням - землі запасу, категорія землі землі сільськогосподарського призначення. Втім, апеляційний суд вважає неправильним такий висновок суду першої інстанції, оскільки він не відповідає фактичним обставинам справи. Колегія суддів вважає за доцільне зазначити, що Законом України «Про землеустрій» розмежовано поняття «проект землеустрою» та «технічна документація із землеустрою». Згідно з ч.ч. 2 ст.79-1 ЗК України, формування земельних ділянок здійснюється, зокрема, у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок. У відповідності до ч.ч. 5, 6 ст.76-1 ЗК України, формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок. Отже, з наведеного вище вбачається, що технічна документація із землеустрою щодо поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок розробляється за умови, коли цільове призначення такої земельної ділянки не змінюється. В той же час, стаття 50 Закону України «Про землеустрій» як у редакції на момент звернення позивача з заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, так і на момент звернення з заявою про затвердження проекту землеустрою передбачала, зокрема, що проект землеустрою розробляється у разі зміни цільового призначення земельної ділянки. З матеріалів справи вбачається, що земельна ділянка, кадастровий номер 5123980500:01:002:0238, з якої позивач просив виділити їй у власність 2 га мала цільове призначення 16.00 «Землі запасу», в той час як проект землеустрою, розроблений позивачем проект землеустрою (а.с.60) містить вказівку на зміну цільового призначення, зокрема зазначено «цільове призначення, запропоноване проектом категорія земель землі сільськогосподарського призначення, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства (код КВЦПЗ 01.03)», «цільове призначення на момент складання проекту - категорія земель - землі сільськогосподарського призначення, цільове призначення - земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадянам чи юридичним особам (код КВЦПЗ 16.00). Отже, враховуючи те, що положення ч.1 ст.50 Закону України «Про землеустрій» передбачає можливість розроблення проекту землеустрою у разі поділу чи об`єднання земельної ділянки, а також за умови зміни її цільового призначення, а тому доводи апелянта судова колегія відхиляє, як такі що спростовуються вищенаведеним. Також, апеляційний суд вважає за доцільне зазначити, що згідно Наказу Державного комітету України із земельних ресурсів від 23.07.2010 № 548 було затверджено Класифікацію видів цільового призначення\~ земель. Класифікація видів цільового призначення земель (далі - КВЦПЗ) розроблена відповідно до Земельного кодексу України. Закону України «Про землеустрій» та Положення про Державний комітет України із земельних ресурсів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.03.2008 № 224. КВЦПЗ визначає поділ земель на окремі види цільового призначення земель, які характеризуються власним правовим режимом, екосистемними функціями, типами забудови, типами особливо цінних об`єктів. З аналізу КВЦПЗ слідує, що «Землі запасу» відносяться до Секції К код 16.00 - це земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадянам чи юридичним особам, в свою ж чергу «Землі сільськогосподарського призначення» відносяться до Секції А код 01.03 - це землі сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства. Отже, «Землі запасу» та «Землі сільськогосподарського призначення» є відмінними видами цільового призначення. Також, наведене свідчить про те, що землі запасу можуть включати в собі усі категорії, але такі, що не надані у власність іншим громадянам. Незважаючи на те, що категорія землі у даному випадку не змінюється, однак \~\~\~\~змінюється \~\~цільове \~\~призначення земельної ділянки, а саме \~\~із земель запасу в землі сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства. Водночас, апеляційний суд зауважує, що підставою відмови у затвердженні проекту розробленого позивачем землеустрою слугувало лише відсутність \~\~дозволу на розробку проекту землеустрою даної земельної ділянки. Так, відповідач наголошує на неможливості на даний час затвердження розробленого позивачем проекту землеустрою через те, що з 27.05.2021р. відповідно до ч.7 ст.118 ЗК України, є необхідним отримання попереднього дозволу на його розроблення. Надаючи оцінку таким доводам, апеляційний суд вважає за доцільне вказати, що за нормативно-правовим регулюванням на час звернення позивача із клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та на час розроблення проекту землеустрою, обов`язок затвердити протягом двох тижнів проект землеустрою та передати земельну ділянку у відповідача виникав у разі наявності всіх погоджень уповноважених органів відповідно до статті 186-1 Земельного кодексу України. Позивач звернувся до відповідача із клопотанням про надання йому дозволу 26.02.2021р. При цьому, з моменту \~\~звернення позивача 26.02.2021р. до міської ради до подання клопотанням про затвердження проекту землеустрою, з урахуванням часу, який був потрібен для \~\~\~\~розроблення \~\~такого проекту, у Закон України "Про землеустрій", Земельного кодексу України було внесено зміни, зокрема статтю 186-1 Земельного кодексу України виключено на підставі Закону № 1423-IX від 28.04.2021. Однак, слід звернути увагу на правову позицію викладену у постановах від \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~19.06.2018 р. \~\~по справі № 820/5348/17 та від 25.01.2022 р. по справі №826/17708/14, в яких Верховний Суд зазначив, що розпочатий процес реалізації права, за загальним правилом, повинен бути завершений за чинним на момент початку такого процесу закону (крім випадків, якщо у самому законі не визначений інший порядок), що узгоджується з принципом правової визначеності. Тобто, у спірних правовідносинах розроблення проекту землеустрою мало місце частково до 27.05.2021р., відтак, даний проект має відповідати нормам, чинним станом на цей період. Відтак, колегія суддів доходить висновку про обґрунтованість позовних вимог \~\~позивача щодо визнання протиправними та скасування рішення Роздільнянської міської ради Одеської області від 22.09.2021 № 1442-VIII «Про відмову у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення у власність гр. [PERSON] \~\~для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Роздільнянської міської територіальної громади. Буцинівський старостинський округ (за межами населеного пункту)». Однак суд першої інстанції ухвалюючи судове рішення у даній справі не звернув належної уваги на викладені вище обставини, що призвело до ухвалення необгрунтовано рішення. Щодо вимоги позивача про зобов`язання Роздільнянську міську раду зареєструвати проект землеустрою, апеляційний суд вважає за доцільне зазначити, що у спірному випадку відповідачем не була проведена перевірка на відповідність вимог земельного законодавства поданого позивачем проекту землеустрою, а підставою для прийняття спірного рішення стала відсутність дозволу Роздільнянської міської ради Одеської області на розробку проекту землеустрою. В свою чергу, на думку колегії суддів, без здійснення відповідачем відповідної перевірки поданого на затвердження проекту землеустрою, суд позбавлений можливості прийняти рішення про зобов`язання затвердити проект землеустрою. Апеляційний суд вважає за доцільне зазначити, що поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. У свою чергу, під дискреційними повноваженнями слід розуміти надання органу або посадовій особі повноважень діяти на власний розсуд в межах закону. Зокрема, дискреційні повноваження полягають у тому, що суб`єкт владних повноважень може обирати у конкретній ситуації альтернативне рішення, яке є законним. Дискреційні повноваження - це комплекс прав і зобов`язань представників влади як на державному, так і на регіональному рівнях, у тому числі представників суспільства, яких уповноважили діяти від імені держави чи будь-якого органу місцевого самоврядування, що мають можливість надати повного або часткового визначення і змісту, і виду прийнятого управлінського рішення. Під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин, та яке захистить або відновить порушене право. З огляду на вказане, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що належним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача та прийняти рішення з урахуванням висновків суду. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Ухвалюючи дане судове рішення колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України» ) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень. Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, . обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Інші доводи апеляційної скарги є несуттєвими. Відповідно до вимог ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Враховуючи вище викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішенням було неправильно застосовано норми матеріального права, а відтак, відповідно до ст.ст. 315, \~\~ст. 317 КАС України, - оскаржуване Рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення у справі.

Результат розгляду: partial