Рішення адміністративного суду від 2022-02-03 00:00:00+02

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, \~\~третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Центральний відділ Державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), в якому просив: - визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області \~від 10.11.2020 року № Ф-117514-17/65У про сплату боргу. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.09.2021 року адміністративний позов [PERSON] було задоволено. Визнано протиправною та скасовано вимогу про сплату боргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області від 10 листопада 2020 року Ф-117514-17/65У про сплату боргу. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління ДПС у Дніпропетровській області звернулось з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати вищезазначене рішення як таке, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нове, яким в задоволенні адміністративного позову \~відмовити. В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначив, що спірна вимога була прийнята останнім з дотриманням приписів чинного законодавства, оскільки позивач перебуває на обліку як фізична особа-підприємець та є платником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, на підставі ст. 311 КАС України. Перевіривши матеріали справи, оцінивши доводи апеляційної скарги та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів останньої, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як встановлено судом першої інстанції, позивач як фізична особа-підприємець був зареєстрований в Єдиному державному реєстрі з 25.07.2003 та перебував на обліку в Головному управлінні ДПС у Дніпропетровській області по 20.02.2019 року. 31.01.2019 року взятий на облік платником податку як самозайнята особа. Основний вид діяльності: «Діяльність у сфері права». 20 лютого 2019 року підприємницька діяльність, позивача як фізичної особи-підприємця, фактично припинена, та здійснена державна реєстрація припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця. Номер запису: 22240060007011534, Підстава: власне рішення. Головним управління ДПС у Дніпропетровській області винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 10.11.2020 року № Ф-117514-17/65У, згідно якої станом на 28.05.2021 року [PERSON] має заборгованість зі сплати єдиного соціального внеску в розмірі 15969.66 грн. (а.с. 13). Судом встановлено та не заперечувалось відповідачем, що згідно оскаржуваної вимоги позивачу нарахований єдиний внесок за наступний період: 1411,82 гри. - за І квартал 2019 року (термін сплати 19.04.2019 року); 2754,18 гри. - за II квартал 2019 року (термін сплати 19.07.2019 року); 2754,18 грн. - за III квартал 2019 року (термін сплати 21.10.2019 року); 2754,18 грн. - за IV квартал 2019 року (термін сплати 21.01.2020 року); 2078,12 грн. - за І квартал (січснь-лютий) 2020 року (термін сплати 21.04.2020 року); 1039,06 грн. - за II квартал (червень) 2020 року (термін сплати 20.07.2020 року); 3178,12 грн. - за III квартал 2020 року (термін сплати 19.10.2020 року). \~ Не погодившись з правомірністю прийняття наведеної вимоги, позивач звернувся до суду з метою захисту своїх порушених прав та інтересів. Вирішуючи спір між сторонами та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що дії відповідача щодо нарахування заборгованості зі сплати боргу з єдиного соціального внеску є неправомірними та не відповідають приписам законодавства, а спірна вимога \~про сплату боргу (недоїмки) була прийнята не на підставі та не у межах наданих йому повноважень, що свідчить про необхідність їх скасування. Суд апеляційної інстанції погоджується з зазначеними висновками, з огляду на наступні обставини. Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначені Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Відповідно до п. 2 ч. 1 \~\~ст. 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. Згідно статті 2 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим \~\~\~\~Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим \~\~\~\~Законом \~\~\~\~визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску. Відповідно до п.п. 4 п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» платниками єдиного внеску є: фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування. Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 2 частини першої статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами; для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску; для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску. Зі змісту зазначених правових приписів вбачається, що необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати. Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. Наведене правове регулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи-підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності. При цьому, особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, в тому числі та, яка обрала спрощену систему оподаткування, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. Вказані правові висновки також відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 04.12.2019 року по справі № 440/2149/19, що враховується судом апеляційної інстанції, відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України. Як свідчать встановлені обставини справи, заборгованість за вимогою про сплату недоїмки утворилась внаслідок щомісячного нарахування позивачу суми єдиного соціального внеску у розмірі 1411,82 гри. - за І квартал 2019 року (термін сплати 19.04.2019 року); 2754,18 гри. - за II квартал 2019 року (термін сплати 19.07.2019 року); 2754,18 грн. - за III квартал 2019 року (термін сплати 21.10.2019 року); 2754,18 грн. - за IV квартал 2019 року (термін сплати 21.01.2020 року); 2078,12 грн. - за І квартал (січень-лютий) 2020 року (термін сплати 21.04.2020 року); 1039,06 грн. - за II квартал (червень) 2020 року (термін сплати 20.07.2020 року); 3178,12 грн. - за III квартал 2020 року (термін сплати 19.10.2020 року). \~ Згідно довідки ПРАТ "СТРАХОВА КОМПАНІЯ "ІНГОССТРАХ" (код ЄДР 33248430), позивач з квітня 2019 року по вересень 2020 року працював на посаді провідного юристконсульнта, в якості найманого працівника та за нього сплачувався \~єдиний соціальний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (а.с. 59). Також, згідно відомостей довідки Пенсійного фонду за позивача, як найнятого працівника, роботодавцями з квітня 2019 року сплачувався ЄСВ. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що за І квартал 2019 року, позивачем було сплачено внесок у розмірі 2758,18 грн, - 16.04.2019 року, що підтверджується даними ІКП [PERSON] (а.с. 47). Відтак, з огляду на вказані обставини справи, протиправним є нарахування позивачу єдиного соціального внеску починаючи з січня 2019 року, а тому вимога про сплату недоїмки \~від 10.11.2020 року № Ф-117514-17/65У є протиправною та підлягає скасуванню. Відтак, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про помилкове застосування судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, яке призвело б до неправильного вирішення справи. Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Результат розгляду: denied