Рішення адміністративного суду від 2022-07-22 00:00:00+03

[PERSON] звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з \~\~позовною заявою до Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, в якій просила: - визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою від 13 квітня 2021 року № 4-3017/15-21-СГ; - зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області прийняти рішення про надання [PERSON] дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 0,0850 га, із цільовим призначенням (01.05) для індивідуального садівництва, розташованої на території Сурсько-Литовської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області за межами населених пунктів із земель державної власності, відповідно до графічних матеріалів, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки. Обґрунтовуючи позов, [PERSON] зазначено, що подане нею до ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення садівництва в межах норм, визначених законом, безоплатно у власність в порядку безоплатної приватизації, орієнтовною площею 0,0850 га, яка розташована на території Сурсько-Литовської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, відповідачем залишено без задоволення наказом від 13.04.2021 № 4/3017/15-21-СГ, не зважаючи на те, що до клопотання були додані усі необхідні документи, визначені законом. Оскаржуваний наказ позивач вважає протиправним та незаконним. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.07.2021 адміністративний позов [PERSON] задоволений. Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою від 13 квітня 2021 року № 4-3017/15-21-СГ. Зобов`язано Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області прийняти рішення про надання [PERSON] дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 0,0850 га, із цільовим призначенням (01.05) для індивідуального садівництва, розташованої на території Сурсько-Литовської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, за межами населених пунктів, із земель державної власності, відповідно до графічних матеріалів, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки. На рішення суду відповідачем подано апеляційну скаргу, згідно якої відповідач вважає, що судом порушено норми матеріального та процесуального права. Зокрема, суд безпідставно відмовив у задоволенні заяви про заміну відповідача на правонаступника, не врахувавши, що до участі у справі мав бути залучений орган, до компетенції якого належить ухвалення рішення про усунення порушень. Згідно вимог Закону України №1423-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин», припинено повноваження ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області щодо розпорядження землями сільськогосподарського призначення державної форми власності за межами населених пунктів, окрім випадків, визначених п.24 у розділі Х «Перехідні положення». Отже, починаючи з 27.05.2021 (дня набрання чинності Законом №1423-ІХ) землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад (крім винятків, передбачених п.24 у розділі Х «Перехідні положення» Закону України №1423-ІХ). Таким чином, спірна земельна ділянка перейшла у розпорядження Сурсько-Литовської об`єднаної територіальної громади, та позивач звернулась із позовною заявою до ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області після припинення повноважень відповідача щодо розпорядження спірною земельною ділянкою, що виключає можливість виконання рішення суду. Судом апеляційної інстанції справу розглянуто в порядку письмового провадження. Перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає доводи апелянта обгрунтованими з огляду на наступне. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 08.12.2020 [PERSON] звернулась до відповідача із клопотанням щодо розгляду питання надання їй дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для індивідуального садівництва, орієнтовною площею 0,085 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення за межами населеного пункту, яка знаходиться на території Сурсько-Литовської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області із земель державної власності. До означеного клопотання було додано: копію паспорту заявника, копію ідентифікаційного коду заявника, графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, свідоцтво про державну реєстрацію садового товариства Дорожник, Статут садового товариства Дорожник, нотаріальну заяву Голови правління садового товариства Дорожник та Розпорядження голови РДА. 13.04.2021 відповідачем видано наказ № 4/3017/15-21-СГ, яким [PERSON] відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, розташованої на території Сурсько-Литовської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, орієнтовний розмір земельної ділянки 0,0850 га, із цільовим призначенням (01.05) - для індивідуального садівництва, з таких підстав: згідно з наданими матеріалами запитувана земельна ділянка знаходиться у користуванні садового товариства Дорожник, проте відсутні належним чином завірені копії документів, які посвідчують право користування землею садового товариства Дорожник. Відповідно до висновку суду першої інстанції оскаржуваний наказ відповідача суперечить вимогам ст.118 ЗК України та колегія суддів з цим погоджується з огляду на наступне. Частиною 6 статті 118 ЗК України передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). Згідно з ч. 7 ст. 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Надання відповідного дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є одним з етапів погодження і оформлення документів, які відповідно до вимог чинного законодавства є необхідними для прийняття компетентним органом рішення про набуття громадянами земель у власність. При цьому, отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає прийняття позитивного рішення про надання її у власність, оскільки процес передачі земельної ділянки громадянам у власність є стадійним, зокрема, першою стадією якого є надання уповноваженим органом дозволу на розробку проекту землеустрою, що свідчить про відсутність у відповідача підстав для встановлення будь-яких обмежень у надані дозволу на розробку проекту землеустрою іншій особі при дотриманні нею вимог вказаних статей Земельного кодексу України. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Як підтверджується матеріалами справи, підставою для відмови у наданні позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність стало те, що запитувана земельна ділянка знаходиться у користуванні садового товариства Дорожник, проте відсутні належним чином завірені копії документів, які посвідчують право користування землею садового товариства Дорожник. Частинами 2, 3 ст.123 ЗК України передбачено певну процедуру розгляду клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою. Зокрема, особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених\~ \~статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки. У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених\~ \~статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Наведене правове регулювання свідчить про те, що Земельним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, жодному з яких підстави, зазначені у оскаржуваному рішенні, не відповідають. Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з відповідними висновками суду першої інстанції стосовно неправомірності рішення відповідача про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з підстав інших, ніж передбачено законом, зокрема ч.7 ст.118 ЗК України. Таким чином, висновок суду першої інстанції щодо невідповідності наказу Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 13.04.2021 № 4/3017/15-21-СГ Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою вимогам Земельного кодексу України, колегією суддів розцінюється як законний та обґрунтований. Крім зазначеного, судом першої інстанції була також задоволена вимога позивача про зобов`язання відповідача прийняти рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для індивідуального садівництва. Суд послався на те, що у даній справі повноваження стосовно надання дозволу на розроблення проекту землеустрою чи надання мотивованої відмови у його наданні, як це окреслено ч. 6 ст. 118 ЗК України, виключають можливість прийняття іншого рішення, а відповідно, такі повноваження не є дискреційними. Тобто, умови, за яких орган відмовляє у наданні дозволу, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен надати дозвіл. Таким чином, суд дійшов висновку, що зобов`язання відповідача надати [PERSON] дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність не є втручанням у дискреційні повноваження органу виконавчої влади. У своїй апеляційній скарзі відповідач стверджує, що у зв`язку з набранням чинності Закону України №1423-ІХ повноваження стосовно вирішення клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою від відповідача перейшли до територіальної громади, що суд першої інстанції не врахував. Колегія суддів вважає доводи апелянта обґрунтованими та зауважує, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулась до суду, може здійснюватись судом у спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Рішення суду має відповідати нормам матеріального та процесуального права. У спірному випадку, задовольняючи вимогу позивача щодо зобов`язання відповідача надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що п.3 пп. 58 Закону України №1423-ІХ, передбачено доповнення пунктом 24 у розділі Х "Перехідні положення" Земельного Кодексу такого змісту: "24. З дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель: а) що використовуються органами державної влади, державними підприємствами, установами, організаціями на праві постійного користування (у тому числі земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні державних лісогосподарських підприємств, та земель водного фонду, що перебувають у постійному користуванні державних водогосподарських підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, національних галузевих академій наук); б) оборони; в) природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення в межах об`єктів і територій природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, лісогосподарського призначення; г) зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи; ґ) під будівлями, спорудами, іншими об`єктами нерухомого майна державної власності; д) під об`єктами інженерної інфраструктури загальнодержавних та міжгосподарських меліоративних систем державної власності; е) визначених у наданих до набрання чинності цим пунктом дозволах на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, наданих органами виконавчої влади з метою передачі земельних ділянок у постійне користування державним установам природно-заповідного фонду, державним лісогосподарським та водогосподарським підприємствам, установам та організаціям, якщо рішення зазначених органів не прийняті. Земельні ділянки, що вважаються комунальною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст відповідно до цього пункту і право державної власності на які зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, переходять у комунальну власність з моменту державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки. Інші земельні ділянки та землі, не сформовані у земельні ділянки, переходять у комунальну власність з дня набрання чинності цим пунктом… З дня набрання чинності цим пунктом до державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки державної власності, що передаються у комунальну власність територіальних громад, органи виконавчої влади, що здійснювали розпорядження такими земельними ділянками, не мають права здійснювати розпорядження ними… Згідно розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1423-ІХ, останній набрав чинності 27.05.2021, в тому числі і п.3 пп. 58 Закону. Отже, у зв`язку із внесенням змін до Земельного кодексу Україні, землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів, передані у комунальну власність у межах відповідних територіальних громад; управління та розпорядження такими землями також делеговано територіальним громадам сіл, селищ, міст; повноваження органів виконавчої влади, що здійснювали розпорядження такими земельними ділянками до набрання чинності \~Законом №1423-ІХ, припинені. З огляду на викладене, колегія суддів вважає помилковим рішення суду першої інстанції в частині зобов`язання відповідача надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, оскільки з 27.05.2021 з урахуванням положень Закону №1423-ІХ до повноважень відповідача розпорядження земельними ділянками, розташованими за межами населених пунктів, не віднесено. При цьому колегія суддів відхиляє доводи апелянта стосовно його незгоди з ухвалою суду першої інстанції про відмову у задоволенні клопотання про заміну відповідача у справі, погоджуючись з висновком суду першої інстанції щодо відсутності відповідних підстав, оскільки позовні вимоги та обґрунтування позову стосуються лише дій та рішень відповідача у справі. Статтею 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення визначено: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Отже, з урахуванням повноважень, передбачених ст.315 КАС України та

Результат розгляду: partial