Рішення адміністративного суду від 2022-02-21 00:00:00+02

[PERSON] звернувся до суду з даним позовом, в якому просив: - визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати йому середньої заробітної плати за несвоєчасний розрахунок при звільненні; - стягнути на його користь середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.02.2018 по 16.12.2020 в розмірі 1 310 095, 50 грн; - зобов`язати відповідача відповідно до Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №44 від 15.01.2004, здійснити йому компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб. В обґрунтування позовної заяви зазначає, що оскільки індексацію грошового забезпечення не виплачено у день звільнення зі служби, він має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 1 310 095, 50 грн. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 вересня 2021 року адміністративний позов задоволено частково, внаслідок чого визнано протиправною бездіяльність Міністерства оборони України щодо непроведення своєчасного повного розрахунку з [PERSON] при звільненні та зобов`язано Міністерство оборони України нарахувати та виплатити на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.02.2018 по 16.12.2020 в розмірі 149 743, 91 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що з врахуванням принципу справедливості та співмірності, суд вважає, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу у розмірі 149 743, 91 грн, з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком. Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить його скасувати та відмовити в задоволенні позовних вимог повністю. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої помилково застосував до спірних правовідносин норми КЗпП України, оскільки позивач проходив військову службу, а тому норми ст. 116 КЗпП України на нього не поширюються, тобто відсутні підстави для виплати середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку. Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін та зазначає про безпідставність доводів, викладених в апеляційній скарзі. Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, судом установлено і підтверджується матеріалами справи, що з 1994 року по січень 2018 року [PERSON] проходив військову службу у Збройних Силах України. Полковника юстиції [PERSON] , заступника начальника юридичної служби Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України, 21.12.2017 наказом Міністра оборони України (по особовому складу) №940 звільнено з військової служби у запас відповідно до пункту «а» ч.6 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку із закінченням строку контракту та направлено на військовий облік до Рівненського ОМВК Рівненської області. 31.01.2018 згідно наказу начальника Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України №25 позивач був виключений зі списків особового складу. Після звільнення зі служби позивачу не нарахували та не виплатили індексацію грошового забезпечення, у зв`язку з чим він звернувся до суду і рішенням Окружного адміністративного суду м.Києва від 25.06.2020, залишеним без змін Шостим апеляційним адміністративним судом від 15.10.2020 у справі 640/1819/20, позовні вимоги задоволені, внаслідок чого визнано протиправними дії Міністерства оборони України щодо встановлення січня 2013 року та січня 2014 року базовими місяцями при нарахуванні індексації грошового забезпечення [PERSON] ; визнано протиправними дії Міністерства оборони України щодо неправильного нарахування та невиплати у повному обсязі [PERSON] індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2013 по 31.12.2015; зобов`язано Міністерство оборони України донарахувати й виплатити [PERSON] індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2013 по 31.12.2015, з врахуванням проведеної виплати та січня 2008 року, як базового місяця для індексації; також визнано протиправними дії Міністерства оборони України щодо ненарахування та невиплати [PERSON] індексацію грошового забезпечення за період із 01 січня 2016 року по 31 січня 2018 року, зобов`язано Міністерство оборони України нарахувати та виплатити [PERSON] індексацію грошового забезпечення за період із 01 січня 2016 року по 31 січня 2018 року з урахуванням січня 2008 року, як базового, також зобов`язано Міністерство оборони України відповідно до вимог Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159, нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів [PERSON] у зв`язку з порушенням встановлених строків нарахування та виплати індексації грошового забезпечення з 01.01.2013 по 31.01.2018 з урахуванням висновків наведених у рішенні. Так як добровільно рішення суду виконане не було, позивач звернувся до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України із заявами, на підставі яких були відкриті виконавчі провадження №63683960, №63684065, №63684014. За результатами виконавчих проваджень на рахунок позивача була зарахована сума у розмірі 149 794, 12 грн. 05.11.2020 [PERSON] звернувся із заявою до відповідача, у якій просив нарахувати та виплатити середню заробітну плату за несвоєчасний розрахунок при звільнені за період із 01.02.2018 по день фактичного розрахунку відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 та на виконання рішення суду. Також просив здійснити при виплаті одночасну компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №44 від 15.01.2004. При цьому, як вказує позивач, відповідачем відповідь надана не була, хоча заява від 05.11.2020 була отримана уповноваженим представником Міністерства оборони України 09.11.2020, що підтверджується інформацією з сайту Укрпошти за трек-кодом поштового відправлення №3302302697997. Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати йому середньої заробітної плати за несвоєчасний розрахунок при звільненні, позивач звернувся до суду з цим позовом. Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. Згідно з ч.ч.1,2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі. Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач як суб`єкт владних повноважень не довів суду, що діяв правомірно, проте сума, яка підлягає стягненню на користь позивача підлягає зменшенню. Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Спірні правовідносини врегульовані Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України), в ч. 1 ст.3 якого зазначено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Верховний Суд у постанові від 17.07.2019 у справі №823/615/16 зазначив, що з огляду на неврегулювання питання щодо порядку виплати грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей, при вирішенні вказаного питання підлягають застосуванню приписи Кодексу Законів про працю України, зокрема, його ст. 117, яка передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом у постановах від 16.04.2020 у справі № 822/3307/17, від 20.05.2020 у справі № 816/1640/17. За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини. Таким чином, необґрунтованими є доводи апелянта, що норми КЗпП України не поширюється на спірні правовідносини. Так, згідно зі ст.ст. 116, 117 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що законодавством регламентовано обов`язок роботодавця здійснити з працівником повний розрахунок при його звільненні та відповідальність за невиконання такого обов`язку. Разом з тим, з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності, встановленої ст. 117 КЗпП України, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, враховуючи: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, - те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Такі правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц. При визначенні розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні підлягають застосуванню положення Порядку обчислення середньої заробітної плати №100 (далі - Порядок №100). Абзацом 1 пункту 2 розділу ІІ Порядку №100 визначено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Згідно абз. 3 п. 2 розділу ІІ Порядку №100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Відповідно до абз. 4 п. 2 розділу ІІ Порядку №100, якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Пунктом 8 розділу ІІІ Порядку №100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Так, згідно довідок Департаменту фінансів Міністерства Оборони України від 13.02.2018 №248/3/8/793д та від 23.07.2019 №248/3/8/1174д про розмір грошового забезпечення позивача, протягом 2 місяців, що передували місяцю звільнення зі служби, він отримав за листопад 2017 року 30 599, 34 грн та за грудень 2017 року - 45 511, 20 грн, разом 76 110, 54 грн. Сукупна кількість календарних днів за цей період складає 61 день. Таким чином середньоденне грошове забезпечення позивача складає 1 247, 71 грн (76 110, 54 грн / 61 календарний день). Затримка розрахунку при звільненні становить 1 050 календарних днів (334 - в 2018 році, 365 - в 2019 році, 351 - в 2020 році). Як правильно зауважив суд першої інстанції, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивача повинен бути розрахований починаючи з 01.02.2018 та закінчуючи днем припинення правопорушення, а саме 16.12.2020 - дата коли на рахунок позивача була зарахована сума у розмірі 149 794, 12 грн на виконання рішення суду, що підтверджується платіжним дорученням №248/1/4069 від 08.12.2020. Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 1 310 095, 50 грн (середньоденне грошове забезпечення 1 247, 71 грн х 1050 календарних днів). Вказана сума коштів є істотно більшою, аніж невиплачена позивачу частина всіх належних коштів під час розрахунку, а тому колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що співмірним буде стягнення на користь [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 149 743, 91 грн розрахованому за наступною формулою: 1 247, 71 грн (середньоденний заробіток позивача) х 11,43 % (істотна частка невиплаченої суми) х 1 050 календарних днів. При цьому, враховуючи обставини цієї справи та зібрані докази, колегія суддів вважає, що застосування саме такого розрахунку відповідає принципам розумності, справедливості та пропорційності, а також співмірності ймовірних втрат позивача через неповний розрахунок при звільненні. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19. Крім того, апелянт до суду подав додаткові пояснення, в яких вказує, що рішенням Рівненського окружного адміністративного від 27.10.2020 у справі №460/7225/20 позов [PERSON] до Міністерства оборони України задоволено та стягнуто на його користь середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.02.2018 по 13.08.2020 в розмірі 288 532, 94 грн. В подальшому дане рішення було скасовано постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16.02.2021, позовні вимоги [PERSON] задоволено частково та стягнуто на його користь з Міністерства оборони України середнє грошове забезпечення за час затримки при звільненні виплати за невикористанні календарні дні додаткової відпустки за період з 01.02.2018 по 13.08.2020 в сумі 13 199, 75 грн. Тобто, на думку, апелянта в даній справі [PERSON] фактично просить стягнути з нього подвійний середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Колегія суддів, вважає, такі доводи апелянта необґрунтованими, оскільки за рішенням суду у справі №460/7225/20 було виплачено середнє грошове забезпечення за час затримки при звільненні виплати за невикористанні календарні дні додаткової відпустки, а в даній справі позивач просить виплатити грошове забезпечення за час затримки при звільненні виплати за порушення встановлених строків нарахування та виплати індексації грошового забезпечення, тобто це не може рахуватись як подвійне стягнення з відповідача сум за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки стосуються різних складових, невиплачених відповідачем сум при звільненні. Суд апеляційної інстанції не переглядає рішення в частині відмовлених позовних вимог, оскільки в цій частині воно не оскаржується. Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тобто прийняте рішення відповідає матеріалам справи та вимогам закону, і не підлягає скасуванню. Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. При цьому, вимоги позивача про задоволення його позову у повному обсязі, викладені ним в додаткових поясненнях на апеляційну скаргу, судом апеляційної інстанції до уваги не приймаються, оскільки такі вимоги могли бути викладені в апеляційній скарзі на судове рішення в частині відмовлених позовних вимог, проте позивач таку не подавав.

Результат розгляду: denied