Рішення адміністративного суду від 2023-01-25 00:00:00+02

[PERSON] звернувся до суду із позовом, у якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Харківській області від 09.11.2021 № 24432-2414-2030, № 906690-2414-2030. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 11.10.2022 у задоволенні позовних вимог відмовлено. Позивач, не погодившись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив його скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначив, що спірна земельна ділянка не об`єктом оподаткування, оскільки використовується позивачем у власній господарській діяльності як суб`єктом господарювання, який застосовує спрощену систему оподаткування. До судового засідання сторони не прибули, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке. Як встановлено судовим розглядом, [PERSON] зареєстрований як фізична особа-підприємець, перебуває на спрощеній системі оподаткування та є платником єдиного податку II групи за ставкою 20 %. Видами господарської діяльності позивача за КВЕД-2010 є: 14.13 Виробництво іншого верхнього одягу (основний) 77.39 Надання в оренду інших машин, устаткування та товарів, 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна 14.12 Виробництво робочого одягу 14.11 Виробництво одягу зі шкіри 14.19 Виробництво іншого одягу й аксесуарів 14.14 Виробництво спіднього одягу 46.16 Діяльність посередників у торгівлі текстильними виробами, одягом, хутром, взуттям і шкіряними виробами 46.19 Діяльність посередників у торгівлі товарами широкого асортименту 47.99 Інші вили роздрібної торгівлі поза магазинами 47.91 Роздрібна торгівля, що здійснюється фірмами поштового замовлення або через мережу Інтернет 47.71 Роздрібна торгівля одягом у спеціалізованих магазинах 47.19 Інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах 46.90 Неспеціалізована оптова торгівля 46.42 Оптова торгівля одягом і взуттям. 09.11.2021 Головним управлінням ДПС у Харківській області, винесено податкові повідомлення рішення: - № 24432-2414-2030 щодо визначення [PERSON] згідно з пп. 54.3.3 п. 54.3 ст. 54 ПК України та відповідно до п. 286.5 ст. 286 ПК України суми податкового зобов`язання за платежем: земельний податок з фізичних осіб (18010700) за податковий період з 01.07.2020 в сумі 254590,87 грн.; - № 906690-2414-2030 щодо визначення [PERSON] згідно з пп. 54.3.3 п. 54.3 ст. 54 ПК України та відповідно до п. 286.5 ст. 286 ПК України суми податкового зобов`язання за платежем: земельний податок з фізичних осіб (18010700) за податковий період - 2021 рік в сумі 509181,73 грн. Не погодившись із податковими повідомлення-рішеннями Головного управління ДПС у Харківській області позивач оскаржив останні в адміністративному порядку шляхом подання скарги до ДПС України, за наслідками розгляду якою рішенням ДПС України від 03.02.2022 № 1450/К/99-00-06-01-04-09 податкові повідомлення-рішення залишені без змін, а скарга позивача - без задоволення. Позивач, не погодившись із податковими повідомленнями-рішеннями контролюючого органу, звернувся з даним позовом до суду. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувані податкові повідомлення - рішення винесені контролюючим органом на підставі, у порядку та у спосіб, що визначені законом. Колегія суддів не погоджується із таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне. Відповідно до ст. 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону. Підпунктом 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 Податкового кодексу України від 02.12.2010 №2755-VI встановлено, що платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи. Згідно з підпунктами 14.1.72, 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України земельний податок - це обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (далі - податок для цілей розділу XII цього Кодексу), а землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди. Відповідно до підпунктів 269.1.1, 269.1.2 пункту 269.1 статті 269 Податкового кодексу України платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі. Згідно з підпунктом 270.1.1 пункту 270.1 статті 270 Податкового кодексу України об`єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні. Пунктом 291.3 статті 291 ПК України передбачено, що юридична особа чи фізична особа-підприємець можуть самостійно обрати спрощену систему оподаткування, якщо така особа відповідає вимогам, встановленим главою 1 розділу XIV ПК України та реєструється платником єдиного податку в порядку, визначеному цією главою. Відповідно до пункту 291.2 статті 291 ПК України спрощена система оподаткування, обліку та звітності полягає в запровадженні особливого механізму справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених пунктом 297.1 статті 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності. У пункті 269.2 статті 269 Податкового кодексу України також передбачено, що суб`єкти господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, сплачують земельний податок в особливому порядку, передбаченому главою 1 розділу XIV цього Кодексу (за спрощеною системою оподаткування, обліку та звітності). Відповідно до підпункту 4 пункту 297.1 статті 297 ПК України платники єдиного податку звільняються від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з податку на майно в частині земельного податку за земельні ділянки, що використовуються платниками єдиного податку першої - третьої груп для провадження господарської діяльності (крім діяльності з надання земельних ділянок та/або нерухомого майна, що знаходиться на таких земельних ділянках, в оренду (найм, позичку) та платниками єдиного податку четвертої групи для ведення сільськогосподарського товаровиробництва. Із наведених норм права слідує, що спрощена система оподаткування не звільняє суб`єкта господарювання від виконання податкових зобов`язань зі сплати податків, встановлених у пункті 297.1 частини 297 Податкового кодексу України, а запроваджує інші умови, порядок та механізм їх сплати, а також встановлює можливість відновлення їх сплати на загальних підставах у разі недотримання умов оподаткування за спрощеною системою. Так, умовою несплати земельного податку за зазначеною системою оподаткування є те, що суб`єкт господарювання, який є власником чи користувачем земельної ділянки, використовує цю землю для проведення господарської діяльності. Можливість звільнення від сплати цього податку за інших умов, наприклад, коли окремо надається в найм будівля, її частина чи нежиле приміщення без земельної ділянки, на якій розміщена перелічена нерухомість, не встановлена. Таким чином, за вказаних вище умов земельна ділянка не об`єктом оподаткування. Отже, платником земельного податку є власник земельної ділянки або землекористувач, якими може бути фізична чи юридична особа. Обов`язок сплати цього податку для його платника виникає з моменту набуття (переходу) в установленому законом порядку права власності на земельну ділянку чи права користування нею і триває до моменту припинення (переходу) цього права. Правове відношення між власністю на земельну ділянку чи користування нею та обов`язком сплати земельного податку не припиняється у разі набуття власником чи користувачем земельної ділянки статусу суб`єкта господарювання та обрання ним виду економічної діяльності і системи оподаткування, які не передбачають використання земельної ділянки в господарській діяльності. Тобто з набуттям ознак (якості) суб`єкта господарювання фізична особа, яка ним стала, не перестає бути власником чи користувачем земельної ділянки і не звільняється від обов`язку сплати земельного податку. У свою чергу, п.п. 14.1.36 п.14.1 ст. 14 ПК України визначено, що господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами. Із матеріалів справи встановлено, що [PERSON] є власником земельної ділянки несільськогосподарського призначення площею 0,5975 га. (кадастровий номер 6310137900:09:003:05:01), яка розташована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ХР № 072902 від 24.03.2004. При цьому, відповідно до вказаного Державного акту на право власності цільовим призначенням (використанням) земельної ділянки є експлуатація та обслуговування приміщень швацького виробництва, складів та прохідної. Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 21.04.2003, витягу про реєстрацію прав власності на нерухоме майно, інформаційної довідки ТОВ «Всеукраїнське БТІ» № 210429 від 22.11.2021, технічних паспортів на виробничий будинок на вказаній земельній ділянці розташоване нерухоме майно, яке перебуває у власності позивача, а саме: нежитлова будівля (виробничих цех) Літ. «А-2» загальною площею 1132,8 кв.м., нежитлова будівля (прохідна) Літ «Б-1» загальною площею 82,0 кв.м., у яких обладнано швейний цех, закрійний цех, склад готової продукції. На вказаній земельній ділянці (кадастровий номер 6310137900:09:003:05:01) позивач здійснює діяльність з виробництва одягу, що відповідає видам діяльності за КВЕД [PERSON] , як фізичної особи-підприємця. На підтвердження зазначених обставин позивачем надано копії трудових договорів між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, наказів (розпоряджень) про прийняття на роботу та переведення, повідомлень до органів Державної фіскальної служби України про прийняття працівників на роботу. За умовами вказаних договорів [PERSON] як роботодавець приймає на роботу працівників з видом діяльності, у тому числі, майстер з пошиву одягу, швачка, які відповідно до п. 2 договорів зобов`язані виконувати роботу за місцем [ADDRESS] . У матеріалах справи також наявний договір купівлі-продажу № 14/05-12 від 14.05.2012 та відповідна товарна накладна № 2/5-12 від 15.05.2021 щодо придбання ФОП [PERSON] товару: швейні машини та обладнання для виробництва одягу, та доставки придбаного товару за адресою [ADDRESS] . Таким чином, аналіз сукупності наданих доказів дає підстави стверджувати, що у спірний період фізична особа-підприємець [PERSON] , перебуваючи на спрощеній системі оподаткування та будучи платником єдиного податку ІІІ групи, використовував земельну ділянку несільськогосподарського призначення площею 0,5975 га. (кадастровий номер 6310137900:09:003:05:01), яка розташована за адресою: [ADDRESS] , у своїй господарській діяльності. Разом з тим, відповідачем зазначені обставини не спростовано, та не надано доказів того, що у спірний період фізична особа-підприємець [PERSON] використовував вказану земельну ділянку в інший спосіб, ніж для провадження власної господарської діяльності з виробництва одягу у відповідності до видів господарської діяльності за КВЕД. Також, колегія суддів вважає помилковими посилання суду першої інстанції на ненадання позивачем касової книги, чим підтверджується відсутність здійснення позивачем господарської діяльності з виробництва одягу, не приймаються, оскільки такі обставини можуть свідчити про не дотримання платником податків правил ведення бухгалтерського обліку господарської діяльності, а не її відсутності взагалі. Також, безпідставними є доводи відповідача про здійснення фізичною особою-підприємцем [PERSON] у спірний період такої діяльності як надання в оренду нерухомого майна, що зазначено у податкових деклараціях позивача за 2000-2021 роки у графі «види підприємницької діяльності у звітному періоді за КВЕД», з огляду на відсутність будь-яких доказів здійснення такої діяльності позивачем у вказаний період. Отже, колегія суддів доходить висновку про наявність двох умов надання пільги, передбаченої підпунктом 4 пункту 297.1 статті 297 ПК України, а саме використання позивачем власної земельної ділянки у своїй господарській діяльності та наявність у нього статусу платника єдиного податку ІІІ групи, що обумовлює звільнення його від обов`язку нарахування та сплати податку на майно (в частині земельного податку) за 2020 - 2021 роки. З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення є такими, що не ґрунтуються на нормах закону, а тому підлягають скасуванню. Натомість суд першої інстанції вищенаведеного не врахував, у зв`язку з чим дійшов помилкових висновків про необґрунтованість позовних вимог. Згідно із пунктом 2 частини 1 статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Відповідно до статті 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Оскільки рішення суду першої інстанції ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нового про задоволення позовних вимог.

Результат розгляду: granted