Рішення адміністративного суду від 2022-02-21 00:00:00+02

У липні 2021 року [PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Полтавській області (далі - відповідач, ГУ НП в Полтавській обл.), в якому просила: - визнати протиправною відмову ГУ НП в Полтавській обл. видати [PERSON] безтермінове посвідчення "Ветеран Національної поліції", яке відповідає опису посвідчення затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2018 №925 "Про посвідчення і нагрудний знак "Ветеран Національної поліції" (далі - постанова КМУ №925), викладену в листі ГУ НП в Полтавській обл. від 13.04.2021 вих.№К-114; - зобов`язати ГУ НП в Полтавській обл. видати [PERSON] безтермінове посвідчення "Ветеран Національної поліції ", яке відповідає опису посвідчення затвердженого постановою КМУ №925. Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 04.06.2021 позов задоволено. Визнано протиправними дії ГУ НП в Полтавській обл. щодо відмови у видачі [PERSON] посвідчення "Ветеран Національної поліції", яке відповідає зразку посвідчення затвердженого постановою КМУ №925. Зобов`язано ГУ НП в Полтавській обл. видати [PERSON] безстрокове посвідчення "Ветеран Національної поліції ", яке відповідає зразку посвідчення затвердженого постановою КМУ №925. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ГУ НП в Полтавській обл. на користь [PERSON] втрати зі сплати судового збору у розмірі 908,00 грн. Відповідач не погодився із таким рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. В обґрунтування доводів апеляційної скарги, відповідач зазначив, що при видачі позивачу строкового посвідчення діяв в межах та у спосіб встановлений Законом України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист", адже згідно довідки МСЕК серії АВ №0074984 від 23.12.20191 [PERSON] встановлено ІІ групу інвалідності з 03.12.2019 на строк до 01.01.2021. Вказав, що у разі втрати позивачем статусу особи з інвалідністю , підстав для встановлення статусу "Ветеран Національної поліції " не вбачається. Згідно з положеннями ч.1,3 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Колегія суддів, вислухавши суддю доповідача, доводи представника позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судовим розглядом встановлено обставини, які не оспорено сторонами. [PERSON] проходила службу в органах внутрішніх справ України та Національній поліції України. 30.09.2019 наказом №498 о/с "По особовому складу" майора міліції [PERSON] (0101951), старшого слідчого відділу Кременчуцького відділу поліції, звільнено зі служби в поліції з 30.09.2019 за пунктом 2 частини 1 статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" (через хворобу). Згідно вищевказаного наказу вислуга років [PERSON] станом на 30.09.2019 в календарному обчисленні становить 24 роки 01 місяць 14 днів. Відповідно до довідки до акту огляду МСЕК від 23.12.2019 серії АВ № 0074984 позивачу в зв`язку із захворюванням, пов`язаним з проходженням служби в поліції встановлено ІІ групу інвалідності на строк з 03.12.2019 до 01.01.2021 із датою чергового переогляду - грудень 2020 року. На підставі вищевказаної довідки МСЕК та пункту 3 статті 5 Закону України №203/98-ВР "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист" від 24.03.1998 (далі - Закон №203/98-ВР) позивачу ГУ НП в Полтавській області 20.01.2020 видано посвідчення "Ветеран Національної поліції" серії [NUMBER] із терміном дії до 01.01.2021 (запис дати здійснено від руки). 30.03.2021 [PERSON] звернулась до позивача зі заявою, в якій просила видати їй безтермінове посвідчення "Ветеран Національної поліції". 13.04.2021 листом вих. №К-114 ГУ НП в Полтавській обл. повідомило [PERSON] , що посвідчення "Ветеран Національної поліції" видане на термін встановлення їй інвалідності, тобто строком до 01.01.2021. Позивач вважаючи протиправними дії ГУ НП в Полтавській обл. щодо відмови у видачі їй безтермінового посвідчення "Ветеран Національної поліції", звернулась до суду з даним позовом. Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що строковий характер інвалідності й факт її закінчення не обумовлює припинення статусу ветерана Національної поліції, який набувається особою одноразово в силу виникнення юридичного факту, передбаченого ст. 5 Закону №203/98-ВР. Колегія суддів погоджується з даними висновками суду першої інстанції та зазначає наступне. Закон №203/98-ВР встановлює статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, Національної поліції, ветеранів податкової міліції, ветеранів державної пожежної охорони, ветеранів Державної кримінально-виконавчої служби України, ветеранів служби цивільного захисту, ветеранів Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, визначає основні засади державної політики щодо соціального захисту громадян, звільнених з військової служби, служби в органах внутрішніх справ, Національної поліції, державній пожежній охороні, Державній кримінально-виконавчій службі України, органах і підрозділах цивільного захисту, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, та членів їх сімей, визначає гарантії, які забезпечують їм гідне життя, активну діяльність, шану та повагу в суспільстві. Дія цього Закону поширюється на громадян України, які віднесені до категорій ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції, ветеранів податкової міліції, ветеранів державної пожежної охорони, ветеранів Державної кримінально-виконавчої служби України, ветеранів служби цивільного захисту, ветеранів Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України відповідно до цього Закону і які постійно проживають на території України. Пунктом 2. ч.1 ст. 5 Закону №203/98-ВР унормовано, що ветеранами військової служби, ветеранами органів внутрішніх справ, ветеранами Національної поліції, ветеранами податкової міліції, ветеранами державної пожежної охорони, ветеранами Державної кримінально-виконавчої служби України, ветеранами служби цивільного захисту, ветеранами Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України визнаються громадяни України, зокрема, особи з інвалідністю I та II групи, інвалідність яких настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби, служби у військовому резерві під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, чи при виконанні службових обов`язків по охороні громадського порядку, боротьбі із злочинністю та ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій. Пунктом 27 Положення «Про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності», затвердженого Постановою КМУ від 03.12.2009 року № 1317 визначено, що критеріями встановлення II групи інвалідності є ступінь втрати здоров`я, що спричиняє обмеження у вираженому II ступені однієї чи декількох категорій життєдіяльності особи. До II групи інвалідності можуть належати також особи, які мають дві хвороби або більше, що призводять до інвалідності, наслідки травми або вроджені вади та їх комбінації, які в сукупності спричиняють значне обмеження життєдіяльності особи та її працездатності. Отже, зазначеними законодавчими нормами встановлено вичерпний перелік обставин, за наявності яких у особи виникає право на отримання статусу «Ветерана Національної поліції». Ветеранам військової служби, ветеранам органів внутрішніх справ, ветеранам Національної поліції, ветеранам податкової міліції, ветеранам державної пожежної охорони, ветеранам Державної кримінально-виконавчої служби України, ветеранам служби цивільного захисту, ветеранам Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України вручаються посвідчення та нагрудні знаки. Зразки посвідчень, нагрудних знаків та порядок їх виготовлення і вручення визначаються Кабінетом Міністрів України. (стаття 10 Закону № 203/98-ВР ). На виконання вимог вказаної статті постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2018 №925 затверджено Порядок видачі посвідчення і вручення нагрудного знака "Ветеран Національної поліції", та відповідно затверджено зразок та опис посвідчення "Ветеран Національної поліції", зразок та опис нагрудного знака "Ветеран Національної поліції" (далі - Порядок 925). Конституційний Суд України у рішенні від 27.02.2003 № 4-рп/2003 (справа про ветеранів органів внутрішніх справ), зазначив, що за Законом № 203/98-ВР набуття статусу ветерана органів внутрішніх справ не пов`язується з часом звільнення особи зі служби в цих органах. З тексту статті 5 Закону очевидно, що ветеранами органів внутрішніх справ визнаються особи за умови наявності фактів, передбачених цією статтею. Закон № 203/98-ВР та постанова КМУ № 925 не містить положень щодо підтвердження відповідного статусу. Цей статус набувається автоматично за наявності відповідного юридичного факту, на що вказав Конституційний суд в своєму рішення №1-19/2003 від 27.02.2003. Судовим розглядом встановлено, що вказані нормативно-правові акти не вказують на можливість видачі строкового посвідчення. Встановленим на законодавчому рівні зразком посвідчення "Ветеран Національної поліції" передбачено єдиний варіант зазначення терміну його дії, а саме безстроково. Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що строковий статус інвалідності не означає строкового характеру статусу ветерана Національної поліції. Проаналізувавши наведені вище правові норми та обставини справи, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог, оскільки діючим законодавством не передбачено строкового характеру статусу ветерана Національної поліції. Даний статус встановлюється за вичерпним переліком обставин та діє безстроково. Посилання апелянта на втрату позивачем статусу особи з інвалідністю колегія суддів вважає недоцільними, оскільки втрата даного статусу не впливає на статус ветерана Національної поліції. Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення "Серявін та інші проти України") та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень. Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі "Серявін та інші проти України"(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення. Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін. Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У справі, що розглядається, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що скаржникові надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованого та правомірного висновку суду попередньої інстанції. Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Результат розгляду: denied