Рішення адміністративного суду від 2024-07-31 00:00:00+03

У листопаді 2023 року [PERSON] (далі позивач) звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України (далі відповідач), в якому просив: - визнати протиправними дії Міністерства оборони України щодо відмови в призначенні одноразової грошової допомоги [PERSON] ; - зобов`язати Міністерство оборони України призначити та виплатити [PERSON] одноразову грошову допомогу у відповідності до ч.2 ст.16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та п.6 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року №975. В обґрунтування позовних вимог було зазначено, що враховуючи те, що правовідносини у даній справі виникли після прийняття Конституційним Судом України рішення №1-р (II)/2022, а саме 27.05.2022 року (дата прийняття Протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги), то на ці правовідносини не розповсюджується редакція пункту 4 статті 16-3 Закону №2011-XII, яка містить норму щодо обмеження права на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі дворічним строком після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 05.01.2024 року у задоволенні позову відмовлено. Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~З матеріалів справи вбачається та судом першої інстанції встановлено, що [PERSON] проходив військову службу в Збройних силах України. [INFO] [PERSON] , під час первинного огляду органами МСЕК, було встановлено 5% втрати працездатності внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, що сталось 05.09.2014 року (довідка МСЕК серія 12 ААА №015193 від 05.04.2016 року), що жодним чином не заперечується сторонами по справі. 13.09.2021 року під час повторного огляду органами МСЕК [PERSON] визнано особою з інвалідністю II групи внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини, що не заперечується сторонами по справі. За результатами розгляду поданих позивачем документів щодо призначення одноразової грошової, комісією Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум прийнято рішення від 27.05.2022 року №89, оформлене протоколом засідання комісії, в якому зазначено, що: «старшого лейтенанта у відставці [PERSON] 01.12.2021 року звільнено з військової служби, та 05.04.2016 року під час первинного огляду органами МСЕК встановлено 5% втрати працездатності внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, що сталось 05.09.2014 року (довідка МСЕК серія 12 ААА №015193 від 05.04.2016 року), а з 13.09.2021 року під час огляду органами МСЕК визнано особою з інвалідністю ІІ групи внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини (довідка МСЕК серія 12ААВ №512395 від 13.09.2021 року). Згідно з п.8 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року №975, у разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності, доплата одноразової грошової допомоги здійснюється за умови, якщо зміна втрати працездатності без встановлення інвалідності. Заявнику групу інвалідності встановлено понад дворічний термін після встановлення ступеня втрати інвалідності. Відповідно до п.27 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 року №1317 критеріями для встановлення інвалідності є ступінь втрати здоров`я, що спричинене обмеженням однієї чи декількох категорій життєдіяльності. Ступінь втрати здоров`я визначається у відсотках втрати працездатності (групи інвалідності). Ураховуючи, що між первинною втратою працездатності, яка визначалася у відсотках та втратою працездатності у вигляді встановлення інвалідності ІІ групи пройшов термін понад 2 роки, немає підстав для призначення одноразової грошової допомоги. Допомога у зв`язку з встановленням 5% втрати працездатності визначена у сумі 4823 гривні.» Не погоджуючись з діями Міністерства оборони України щодо відмови призначити та виплатити [PERSON] одноразову грошову допомогу, позивач звернувся до суду із даною позовною заявою. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що правовідносини у справі за позовом [PERSON] виникли до прийняття КСУ рішення №1-р(ІІ)/2022, а саме 05.04.2016 року (на момент первинного встановлення позивачу 5 % втрати працездатності), на ці правовідносини розповсюджується редакція пункту 4 статті 16-3 Закону №2011-XII, яка містить норму щодо обмеження права на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі дворічним строком після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності. Колегія суддів при вирішенні даного спору виходить з наступного. Так ч.1 ст.3 Закону України від 20.12.1991 року №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-XII) передбачено, що останній поширюється, зокрема, на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти. У силу ст.12 Закону №2011-XII військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації. За змістом ст.2 Закону №2011-XII, ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України. За змістом ч.1 ст.16 Закону №2011-XII, одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога) - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання. За правилами ч.4 ст.16-3 Закону №2011-XII, якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми. У разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності, виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється. Відповідно до ч.9 ст.16-3 Закону №2011-ХІІ порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України. Механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі-військовослужбовець, військовозобов`язаний та резервіст), визначено Порядком призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року №975 (далі - Порядок №975), у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин. У пункті 3 Порядку №975 визначено, що днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є: - у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста - дата смерті, що зазначена у свідоцтві про смерть; - у разі встановлення інвалідності - дата, зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії, а у разі повторного огляду та зміни групи інвалідності - дата, зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії про первинне встановлення інвалідності. - у разі встановлення ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності - дата, зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії. За змістом п.8 Порядку №975, якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному та резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищу групу чи іншу причину інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми. У разі повторного встановлення (зміни) групи інвалідності, причин її виникнення або ступеня втрати працездатності понад дворічний строк після первинного встановлення інвалідності, виплата одноразової грошової допомоги не здійснюється. При цьому, слід зазначити, що Верховний Суд у складі Судової палати для розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у постанові від 02.12.2020 року у справі №1.380.2019.006957 вказав, що оцінка причин ушкодження здоров`я особи, ступеня такого ушкодження та його наслідків здійснюється тільки компетентним органом, а саме медико-соціальною експертною комісією, яка, за наслідками такої оцінки, уповноважена визначити ступінь ушкодження здоров`я військовослужбовця (шляхом встановлення відповідного відсотка втрати працездатності або встановлення відповідної групи інвалідності). У цій справі суд касаційної інстанції вказав, що передбачені частиною 4 статті 16-3 Закону №2011-XII обмеження права на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі дворічним строком після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності застосовуються, починаючи з 01.01.2014 року, а зазначений дворічний строк обчислюється з дня первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності, незалежно від дати, коли їх встановлено вперше (до 01.01.2014 року чи після). Надалі вказані висновки підтримані Верховним Судом у постановах від 31.03.2021 року у справі №440/1491/20, від 30.03.2021 року у справі №817/1599/18. Законом України від 06.12.2016 року №1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», який набрав чинності з 01.01.2017 року, частину 4 статті 16-3 Закону №2011-XII доповнено абзацом другим такого змісту: «У разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється». Тобто конкретизовано правову норму, яка міститься в абзаці першому. Отже, з аналізу наведених норм Закону та Порядку №975 видно, що законодавство допускає можливість виплати грошової допомоги у разі встановлення військовослужбовцю вищої групи інвалідності, проте при зміні групи інвалідності протягом двох років з моменту її первинного встановлення. Як встановлено судом першої інстанції, позивачеві 05.04.2016 року під час первинного огляду органами МСЕК, було встановлено 5% втрати працездатності внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, що сталось 05.09.2014 (довідка МСЕК серія 12 ААА №015193 від 05.04.2016 року), що жодним чином не заперечується сторонами по справі. 13.09.2021 року під час повторного огляду органами МСЕК [PERSON] визнано особою з інвалідністю II групи внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини, що також не заперечується сторонами по справі. Разом з тим, Конституційний Суд України, в рамках розгляду справи №3-192/2020 (465/20), у рішенні від 06.04.2022 року №1-р (II)/2022 дійшов висновку, що п.4 ст.16-3 Закону №2011-XII є таким, що суперечить статтям 1, 3 частинам 1, 2 статті 8, частині 5 статті 17, частині 1 статті 46 Конституції України. Як наслідок, пункт 4 статті 16-3 Закону №2011-XII визнано таким, що не відповідає конституції України (є неконституційним). В пункті 2 рішення Конституційного Суду України зазначено, що пункт 4 статті 16-3 Закону №2011-XII втрачає чинність з дня ухвалення цього рішення. За приписами ч.2 ст.152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Отже, правова позиція КСУ щодо неконституційності пункту 4 статті 16-3 Закону №2011-XII має пряму дію в часі і може бути застосована до правовідносин, що виникли або принаймні тривали після ухвалення Конституційним Судом відповідного рішення, тобто з 06 квітня 2022 року. У постанові по справі №240/7411/21 від 21.03.2023 року Судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду вирішила, що відсутні підстави для відступу від позицій, сформованих Верховним Судом за наслідками розгляду справ №240/10153/19 та №1.380.2019.006957 зазначивши, що: - частина 4 статті 7 КАС України не може бути застосована до правових актів, які визнані неконституційними за рішенням Конституційного Суду України; - правовий висновок Верховного Суду, наведений у постановах від 15.07.2020 року у справі №240/10153/19 та від 02.12.2022 року у справі №1.380.2019.006957 стосується редакції п.4 ст.16-3 Закону №2011-XII, що діяла до ухвалення рішення Конституційного суду України від 06.04.2022 року №р(II)/2022 і застосовується до правовідносин, що виникли до 06.04.2022 року; - до правовідносин, що виникли після 06.04.2022 року, стаття 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» застосовується без урахування пункту четвертого цієї статті, що його визнано неконституційним рішенням Конституційного Суду України від 06.04.2022 року №1-р(ІІ)/2022.» Таким чином, колегія суддів погоджується з доводами позивача, що враховуючи те, що правовідносини у даній справі виникли після прийняття Конституційним Судом України рішення №1-р(II)/2022, а саме 27.05.2022 року (дата прийняття оскаржуваного рішення), на ці правовідносини не розповсюджується редакція пункту 4 статті 16-3 Закону №2011-XII, яка містить норму щодо обмеження права на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі дворічним строком після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності. А тому, доводи позивача щодо наявності підстав для застосування при вирішенні спірних правовідносин висновків КСУ, зазначених у рішенні від 06.04.2022 року №1-р(ІІ)/2022 є обґрунтованими. За таких обставин, враховуючи вищенаведені положення законодавства, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення позову та зобов`язання Міністерства оборони України призначити та виплатити [PERSON] одноразову грошову допомогу у відповідності до ч.2 ст.16 Закону України №2011-XII та п.6 Порядку №945. Відповідно до п.1, п.3, п.4 ч.1 ст.317 КАС України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції допустив неправильне застосування норм матеріального права, внаслідок чого апеляційна скарга підлягає задоволенню, оскаржуване рішення - скасуванню, з прийняттям нового судового рішення про задоволення позову.

Результат розгляду: granted