Рішення адміністративного суду від 2022-09-05 00:00:00+03

[PERSON] звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з вищевказаним адміністративним позовом, в якому просив суд: - визнати протиправними дії Державної установи "Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Харківській області" які полягають у внесенні відомостей щодо відсоткового розміру доплати за науковий ступінь кандидат наук - 5% від посадового окладу, та доплати за вчене звання доцент - 5% від посадового окладу в довідку від 22.07.2021 №33/41-2451 про розмір грошового забезпечення [PERSON] станом на 05.03.2019; - зобов`язати Державну установу "Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Харківській області" виготовити та направити до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області нову довідку про розмір грошового забезпечення [PERSON] станом на 05.03.2019 із зазначенням відомостей про доплату за науковий ступінь кандидат наук - 15% від посадового окладу, та доплату за вчене звання доцент - 25% від посадового окладу, відповідно до положення ч.2 ст.59 Закону України "Про вищу освіту". В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність, яка полягає у не внесенні відомостей щодо відсоткового розміру доплати за науковий ступінь кандидат наук - 15% від посадового окладу, та доплати за вчене звання доцент - 25% від посадового окладу, відповідно до положення ч.2 ст.59 Закону України "Про вищу освіту" в довідку про розмір грошового забезпечення позивача станом на 05.03.2019. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 17.01.2022 у задоволенні адміністративного позову [PERSON] до Державної установи "Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Харківській області" про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено. Не погодившись з вказаним рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення норм права та невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.01.2022 скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що відповідно до ч.2 ст.59 Закону України "Про вищу освіту" науково-педагогічним, науковим і педагогічним працівникам закладів вищої освіти встановлюються доплати за науковий ступінь доктора філософії та доктора наук у розмірах відповідно 15 та 25 відсотків посадового окладу, а також за вчене звання доцент і старшого дослідника - 25 відсотків посадового окладу, професор - 33 відсотки від посадового окладу. Заклад вищої освіти може встановити більший розмір за рахунок власних надходжень. Отже, вказаним нормами чітко передбачено встановлення доплат за науковий ступінь та за вчене звання без відносно до того, чи є такий заклад вищим військовим навчальним закладом зі специфічними умовами навчання чи просто вищим навчальним закладом. Матеріалами справи підтверджено, що при виході на пенсію позивач, окрім соціальних гарантій передбачених військовослужбовцям, мав соціальні гарантії як науково-педагогічний працівник навчального закладу вищої освіти системи МВС України на однакових умовах разом із науково-педагогічними працівниками навчальних закладів вищої освіти цивільних вузів. На момент виходу позивача на пенсію чинним на той час законодавством передбачено виплату доплат за вчене звання доцент та науковий ступінь кандидата наук в розмірі 25% та 15% відповідно. Аналогічно на момент видачі \~довідки та на момент звернення позивача, Закон України "Про вищу освіту" та постанова Кабінету Міністрів України №1298 "Про оплату праці працівників на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери" передбачає виплату доплат за вчене звання доцента та науковий ступінь кандидата наук в розмірі 25% та 15% відповідно. В той же час при складанні довідки про розмір грошового забезпечення, відповідач послався на те, що грошове забезпечення позивача як військовослужбовця визначається відповідно до норм постанови Кабінету Міністрів України №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" (зі змінами) та наказу Міністра оборони України від 07.06.2018 № 260 "Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам". Так апелянт посилався на те, що позивачу безпідставно встановлено відповідно до пп. 2 п.6 Постанови №704 доплату за науковий ступінь кандидата наук та вчене звання старшого наукового співробітника в розмірі 5% відповідно. Апелянт зазначив, що до спірних правовідносин слід застосовувати норми Закону України "Про вищу освіту", як норми спеціального закону. Отже, те що позивач є військовослужбовцем та на нього поширюються правові гарантії, передбачені Законом України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" не нівелює його право на отримання доплат за науковий ступінь та за вчене звання в розмірі, що встановлений статтею 59 Закону України "Про вищу освіту". Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судовим розглядом встановлено, що позивач перебуває на пенсійному обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Харківській області та отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону №2262-ХІІ. На підставі звернення позивача, з урахуванням рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.12.2018 по справі №826/3858/18, яке набрало законної сили 05.03.2019 та постанови Верховного Суду від 17.12.2019 у зразковій справі №160/8324/19, ДУ "ТМО МВС України по Харківській області" складено оновлену довідку від 22.07.2021 №33/41-2451 про розмір грошового забезпечення позивача станом на 05.03.2019, в якій визначено доплату за науковий ступінь кандидата наук та вчене звання доцент в розмірі 5% від посадового окладу відповідно до положень постанови КМУ від 30.08.2017 №704. Не погоджуючись з бездіяльністю відповідача, позивач звернувся до суду. Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з підстав їх необгрунтованості. Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне. В силу ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч.1. ст.2 Закону України "Про вищу освіту" законодавство України про вищу освіту базується на Конституції України і складається із законів України "Про освіту", "Про наукову і науково-технічну діяльність", цього Закону та інших нормативно-правових актів, міжнародних договорів України, укладених в установленому законом порядку. Згідно з п.6 ч.1 ст.1 Закону України "Про вищу освіту" вищий військовий навчальний заклад (заклад вищої освіти із специфічними умовами навчання) - це заклад вищої освіти державної форми власності, який здійснює на певних рівнях вищої освіти підготовку курсантів (слухачів, студентів), ад`юнктів для подальшої служби на посадах офіцерського (сержантського, старшинського) або начальницького складу з метою задоволення потреб Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції, Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, центральних органів виконавчої влади із спеціальним статусом, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, центрального органу виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту. Відповідно до п.4 ст.23 Закону України "Про вищу освіту" державні органи, до сфери управління яких належать вищі військові навчальні заклади (заклади вищої освіти із специфічними умовами навчання), військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти, мають право своїми актами встановлювати особливі вимоги до: 1) управління відповідним вищим військовим навчальним закладом (закладом вищої освіти із специфічними умовами навчання), військовим навчальним підрозділом закладу вищої освіти; 2) діяльності та повноважень вченої ради; 3) кандидатів на посади керівників відповідних вищих військових навчальних закладів (закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання), їх структурних підрозділів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти та порядку їх призначення; 4) практичної підготовки осіб, які навчаються у відповідних вищих військових навчальних закладах (закладах вищої освіти із специфічними умовами навчання) чи військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти; 5) порядку заміщення вакантних посад командування і науково-педагогічних працівників; 6) реалізації прав і обов`язків наукових і науково-педагогічних працівників та осіб, які навчаються у вищих військових навчальних закладах (закладах вищої освіти із специфічними умовами навчання) чи військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти; 7) порядку відрахування, переривання навчання, поновлення і переведення осіб, які навчаються у вищих військових навчальних закладах (закладах вищої освіти із специфічними умовами навчання) чи військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти; 8) підготовки науково-педагогічних і наукових кадрів у військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти в аспірантурі (ад`юнктурі) та докторантурі відповідних закладів вищої освіти. Акти, передбачені у пунктах 6 і 7 цієї частини, затверджуються за погодженням з центральним органом виконавчої влади у сфері освіти і науки. З системного аналізу вказаних вище норм права вбачається, що законодавством передбачено створення вищих військових навчальних закладів (закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання) та особливістю їх правового статусу є те, що державні органи, до сфери управління яких належать вищі військові навчальні заклади, можуть встановлювати своїми актами особливі вимоги до окремих сфер діяльності таких закладів, до яких не відноситься визначення матеріального забезпечення науково-педагогічних працівників. В той же час основним нормативно-правовим актом, який регулює діяльність таких закладів та яким передбачено гарантії науково-педагогічним, науковим, педагогічним та іншим працівникам закладів вищої освіти, в тому числі щодо матеріально-фінансового забезпечення, є Закон України "Про вищу освіту". Відповідно до ч.2 ст.59 Закону України "Про вищу освіту" науково-педагогічним, науковим і педагогічним працівникам закладів вищої освіти встановлюються доплати за науковий ступінь доктора філософії та доктора наук у розмірах відповідно 15 та 25 відсотків посадового окладу, а також за вчене звання доцент і старшого дослідника - 25 відсотків посадового окладу, професор - 33 відсотки від посадового окладу. Заклад вищої освіти може встановити більший розмір за рахунок власних надходжень. Отже, вказаним нормами чітко передбачено встановлення доплат за науковий ступінь та за вчене звання без відносно до того, чи є такий заклад вищим військовим навчальним закладом зі специфічними умовами навчання чи просто вищим навчальним закладом. Так, матеріалами справи встановлено, що Державна установа "Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Харківській області", в якій позивач проходив військову службу на посаді першого заступника начальника Академії з навчальної та методичної роботи АВВ, а тому матеріальне забезпечення працівника має здійснюватися з урахуванням вимог, в тому числі, статті 59 Закону України "Про вищу освіту". В той же час, обгрунтовуючи правомірність встановлення позивачу доплати за науковий ступінь (кандидат наук) 5 % та доплати за вчене звання доцент - 5%, відповідач послався на те, що грошове забезпечення позивача як військовослужбовця визначається відповідно до норм постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" (зі змінами) та наказу Міністра Оборони України від 07.06.2018 № 260 "Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам". Так, відповідно до пп. 2, 3 п. 6 Постанови Кабінету Міністрів України "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" № 704 від 30.08.2017 передбачено доплату за науковий ступінь доктора філософії (кандидата наук) або доктора наук з відповідної спеціальності, якщо діяльність за профілем відповідає науковому ступеню, військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу в розмірі відповідно 5 і 10 відсотків посадового окладу та доплату за вчене звання військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу, які займають посади, пов`язані з педагогічною або науковою діяльністю і мають вчене звання доцента (старшого наукового співробітника), в розмірі 5 відсотків, професора - 10 відсотків посадового окладу. За наявності двох або більше вчених звань доплата встановлюється за одним (вищим) званням. З огляду на матеріали справи, позивачу встановлено відповідно до пп.2 п.6 Постанови № 704 доплату за науковий ступінь кандидата наук та вчене звання старшого наукового співробітника в розмірі 5 % відповідно. Поряд із цим, колегія суддів зазначає, що до спірних правовідносин за участю позивача, як до науково-педагогічного працівника вищого військового закладу зі специфічними умовами навчання мають застосовуватися приписи Закону України "Про вищу освіту" та, зокрема, встановлюються доплати за науковий ступінь у розмірах не менше ніж 15 відсотків посадового окладу, а також за вчене звання наукового співробітника не менше 25 відсотків посадового окладу. Те, що позивач є військовослужбовцем та на нього поширюються правові гарантії, передбачені Законом України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" не нівелює його право на отримання доплат за науковий ступінь та за вчене звання в розмірі, що встановлений статтею 59 Закону України "Про вищу освіту". Посилання відповідача у відзиві на позов на те, що спеціальним законодавством, яким є Постанова № 704 та Порядок № 260 передбачено встановлення граничних розмірів надбавок, які підлягають нарахуванню та виплаті військовослужбовцям, колегія суддів відхиляє, адже по відношенню до науково-педагогічних працівників, які проходять службу в вищих військових навчальних закладах зі специфічними умовами навчання саме Закон України "Про вищу освіту" є спеціальним та має застосовуватися при конкуренції правових норм. Колегія суддів зауважує, що правила визначення доплат за науковий ступінь та за вчене звання, що встановлені пп. 2, 3 п. 6 Постанови Кабінету Міністрів України "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" № 704 від 30.08.2017, поширюються на всіх військовослужбовців, які мають такі наукові ступені та вчені звання, в той же час для тих військовослужбовців, які проходять службу в вищих військових навчальних закладах, така доплата має встановлюватися з урахуванням мінімальних гарантій, що передбачені статтею 59 Закону України "Про вищу освіту". Крім того, встановлення науково-педагогічним працівникам в залежності від виду навчального закладу різних розмірів наукових доплат за науковий ступінь розглядається судом як дискримінаційне ставлення до окремої категорії осіб, які маючи відповідні наукові ступені та звання, та працюючи в закладах освіти зі специфічними умовами навчання, сфера діяльності яких врегульована Законом України "Про вищу освіту", отримують доплати в менших розмірах. Частиною 3 статті 7 КАС України визначено, що у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України. Верховний Суд неодноразово наголошував, що суди не повинні застосовувати положення нормативно-правових актів, які не відповідають Конституції та законам України (постанови від 12.03.2019 у справі № 913/204/18, від 10.03.2020 у справі № 160/1088/19). Таким чином, до спірних правовідносин повинна застосовуватись норма, яку містить ч.2 ст. 59 Закону України "Про вищу освіту", а не норма, яку містить підзаконний акт - пп.2 п.6 Постанови № 704. Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що при визначенні надбавки за науковий ступінь позивачу, відповідачу необхідно застосовувати доплата за науковий ступінь (кандидат наук) 15% від посадового окладу та надбавку за вчене звання наукового співробітника в розмірі 25 % від посадового окладу за спірний період відповідно до ч.2 ст. 59 Закону України "Про вищу освіту". Однак, вищезазначене не враховано судом першої інстанції, який неправильно встановивши зміст спірних правовідносин, застосував інші норми матеріального права, та дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Згідно з п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Відповідно до ч.1 ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому апеляційну скаргу слід задовольнити. Рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з прийняттям нового судового рішення про задоволення позову.

Результат розгляду: granted