Рішення адміністративного суду від 2022-02-18 00:00:00+02

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини [NUMBER] , в якому просить суд визнати протиправною бездіяльність Військової частини [NUMBER] Збройних Сил України щодо не виплати [PERSON] грошової компенсації за не отримане речове майно; визнати протиправною бездіяльність Військової частини [NUMBER] Збройних Сил України щодо не проведення повного розрахунку при звільненні з військової служби [PERSON] та невиплату в день виключення зі списків частини (18.02.2021року) компенсації за не отримане речове майно; зобов`язати Військову частину [NUMBER] надати суду та позивачу Довідку про вартість речового майна, що належить до видачі [PERSON] станом на 18.02.2021 року; зобов`язати Військову частину [NUMBER] надати суду та позивачу Довідку - розрахунок про середньомісячне грошове забезпечення [PERSON] за два останніх місяці, які передують 18.02.2021 року; зобов`язати Військову частину [NUMBER] виплатити йому грошову компенсацію за не отримане речове майно, згідно Довідки про вартість речового майна, що належить до видачі [PERSON] станом на 18.02.2021 року; \~стягнути з Військової частини [NUMBER] \~на користь [PERSON] \~\~(день зарахування на картковий рахунок позивача грошової компенсації за не отримане речове майно). Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від \~21.10.2021 позовні вимоги [PERSON] задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини [NUMBER] Збройних Сил України щодо не виплати [PERSON] грошової компенсації за не отримане речове майно. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини [NUMBER] Збройних Сил України щодо не проведення повного розрахунку при звільненні з військової служби [PERSON] та невиплати в день виключення зі списків частини (18.02.2021року) компенсації за не отримане речове майно. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини [NUMBER] Збройних Сил України, яка полягає у ненаданні \~ [PERSON] довідки про вартість речового майна станом на 18.02.2021 року, що належить до видачі позивачу. Зобов`язано Військову частину [NUMBER] надати [PERSON] довідку про вартість речового майна станом на 18.02.2021 року, що належить до видачі позивачу. Зобов`язано Військову частину [NUMBER] (Місце знаходження: [ADDRESS] ; Код ЄДРПОУ: [NUMBER] ) виплатити [PERSON] грошову компенсацію за не отримане речове майно, що належить до видачі [PERSON] станом на 18.02.2021 року. У задоволенні адміністративного позову в іншій частині позовних вимог відмовлено. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення в частині відмови в задоволенні вимог позову та прийняти нову постанову, якою задовольнити \~позовні вимоги в повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказав, що при прийнятті оскаржуваного рішення суд першої інстанції не врахував що Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у своїй постанові від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19 (провадження №К/9901/5696/20) висловив правову позицію щодо можливості застосування статей 116, 117 КЗпП України у питанні стягнення з відповідача на користь позивача - військовослужбовця грошової компенсації за неотримане під час проходження військової служби речове майно та стягнення з відповідача середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата компенсації за речове майно). Стверджує, що відповідачем з часу видання наказу про звільнення і до часу виключення зі списків частини повністю не проведено зі ним повного розрахунку при звільненні з військової служби (не виплачена грошова компенсація за неотримане речове майно), тому він має право на стягнення середнього заробітку за час розрахунку при звільненні до повного розрахунку, а саме: з 18.02.2021 \~по день фактичного розрахунку (день зарахування на його картковий рахунок грошової компенсації за неотримане речове майно). У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження. Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача,\~ переглянувши справу за наявними у ній доказами та\~ \~\~перевіривши законність і обґрунтованість \~рішення суду першої інстанції в межах \~доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке. Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що [PERSON] в період з 02.08.2019 по 18.02.2021 проходив військову службу за контрактом у військовій частині [NUMBER] Збройних Сил України (надалі - ВЧ [NUMBER] ). Згідно п. 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008, \~подав рапорт на звільнення його з військової служби за станом здоров`я, та рапорт на видачу Довідки про вартість речового майна, що належить до видачі станом на 18.02.2021 (згідно постанови КМУ від 16.03.2016 року № 178) та виплату грошової компенсації за не отримане речове майно, у зв`язку із звільненням з військової служби. Наказом командира ВЧ [NUMBER] від 18.02.2021 року № 33-РС (по стройовій частині) позивача було звільнено з військової служби у відставку відповідно до Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" статті 26 пункту першого підпунктом "Б" ( за станом здоров`я), виключено зі списків особового складу військової частини, усіх видів забезпечення з 18.02.2021 року і направлено для зарахування на військовий облік до Новобаварського ОРТЦК та СП \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~м. Харкова. В матеріалах справи відсутні докази того, що Військова частина [NUMBER] у день звільнення [PERSON] з військової служби 18.02.2021 і по теперішній час вищезазначену довідку позивачу надала та те, що грошова компенсація за не отримане речове майно виплачена позивачу. Згідно Закону України від 02.10.1996 № 393/96-ВР "Про звернення громадян" [PERSON] неодноразово звертався до відповідача із вимогою про виплату йому грошової компенсації за не отримане речове майно \~та із запитом щодо надання йому довідки про вартість речового майна, що належить до видачі \~\~станом на 18.02.2021. Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся за захистом своїх прав з даним позовом до суду. Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив \~з того, що суб`єктом владних повноважень порушено право позивача, передбачене ст. 9-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та Постановою КМУ №178 від 16 березня 2016 року у зв`язку із тим, що грошову компенсацію позивачу за не отримане речове майно не виплачено. Крім того, на думку суду першої інстанції, Військовою частиною [NUMBER] допущено протиправну бездіяльність щодо \~ненадання довідки про вартість речового майна, що належить до видачі [PERSON] станом на 18.02.2021. Відмовляючи в задоволенні вимог позову про зобов`язання військової частини [NUMBER] виплатити [PERSON] середній заробіток, виходячи з останнього грошового забезпечення, за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд першої інстанції виходив з того, що компенсація за речове майно не є складовою заробітної плати, а тому на суму належної компенсації не розповсюджуються вимоги ст. 116, 117 КЗпП України щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку (виплати компенсації) при звільненні військовослужбовця. Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідачем рішення суду першої інстанції не оскаржується, в той час як позивач оскаржує рішення суду виключно в частині відмови в задоволенні вимог позову. Надаючи правову оцінку рішенню суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги позивача, суд апеляційної інстанції зазначає таке. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. За змістом статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей. Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України від 20 грудня 1991 року №2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі - Закон №2011-ХІІ). За приписами статті 1 Закону №2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців - це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом. Згідно з частиною другою статті 1-2 Закону №2011-ХІІ у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації. Абзацом першим частини першої статті 9 Закону №2011-ХІІ обумовлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Частина друга цієї ж статті установлює, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Відповідно до частини першої статті 9-1 Закону №2011-ХІІ речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України. Згідно з пунктом 2 Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 29 квітня 2016 року №232 (далі - Інструкція №232) основним завданням речового забезпечення є задоволення потреб військовослужбовців Збройних Сил України <...> в обмундируванні, взутті, натільній і теплій білизні, теплих і постільних речах, спорядженні, спеціальному одязі, спеціальному одязі та спорядженні для виконання спеціальних завдань, предметах індивідуального захисту, тканинах, нагрудних та нарукавних знаках і знаках розрізнення, санітарно-господарському майні, спортивному інвентарі та лазне-пральному обслуговуванні, що сприяють успішному веденню військами (силами) бойових дій та виконанню інших завдань, як у мирний час, так і в особливий період. Згідно з пунктом 15 розділу ІІІ Інструкції з організації речового забезпечення в Національній гвардії України в мирний час та особливий період, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 червня 2017 року №475, військовослужбовці, які звільняються з військової служби в запас або відставку, отримують грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно (далі - грошова компенсація) в порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року №178 "Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно". Відповідно до абзацу першого пункту 2 Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого \~\~постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року №178 (далі - Порядок №178), виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу. Згідно з пунктом 3 Порядку №178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця. Пунктом 4 Порядку №178 визначено, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації. За приписами пункту 5 цього ж Порядку довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком. Відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (далі - Положення №1153/2008), після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. <...> Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини. За правилами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 117 КЗпП України обумовлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. На думку заявника апеляційної скарги, суд першої інстанції неправильно застосував статтю 117 Кодексу законів про працю України та помилково врахував \~висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі №620/1982/19, без врахування того, що Верховний Суд від вказаного висновку відступив. Суд апеляційної інстанції враховує, що у постанові від 30 листопада 2020 року в справі \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~№ \~480/3105/19 Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду, вирішуючи питання про наявність чи відсутність підстав для застосування статей 116, 117 КЗпП України у подібних правовідносинах (у разі невиплати (несвоєчасної виплати) військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно) дійшов таких висновків. Зі змісту положень Інструкції №232 висновується, що речове забезпечення не має характеру винагороди за виконану працю, а спрямоване насамперед на задоволення потреб військовослужбовців під час несення ними військової служби. Такі гарантії щодо забезпечення військовослужбовців доречно порівняти із подібними категоріями трудового законодавства, а саме пунктом 3 частини першої статті 29 КЗпП України, відповідно до якого власник або уповноважений ним орган зобов`язаний до початку роботи за укладеним трудовим договором забезпечити працівника необхідними для роботи засобами. Отже, речове майно не можна ототожнювати із заробітною платою (грошовим забезпеченням) військовослужбовця. Щодо правової природи компенсації за неотримане речове майно, судова палата у справі № \~480/3105/19 зазначила, що таку слід розглядати як особливий, окремий вид належних військовослужбовцю сум. За змістом статті 116 КЗпП України при звільненні працівника йому виплачуються "всі суми, що належать працівнику", а стаття 117 цього Кодексу передбачає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні. Чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби, грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно на день виключення зі списків особового складу військової частини. Умовою для виникнення такого обов`язку є подання військовослужбовцем відповідного рапорту під час проходження служби. Отже, компенсація вартості за неотримане речове майно належить до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні статті 116 КЗпП України. Таким чином, застосування передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності здійснюється у разі невиплати згаданої компенсації на день виключення особи зі списків особового складу військової частини. Виключенням із цього правила є надання військовослужбовцем на те відповідної згоди, передбаченої пунктом 242 Положення №1153/2008. Указані висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною в постановах від 26 лютого 2020 року в справі № \~821/1083/17, від 13 \~травня 2020 року в справі з № 810/451/17, згідно з якою під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Відповідачем не спростовано доводи позивача про те, що рапорт про виплату компенсації речового майна подано позивачем до моменту видання наказу про звільнення, від так така компенсація мала бути виплачена на день звільнення. При цьому, учасниками справи не заперечуються висновки суду першої інстанції про протиправну бездіяльність відповідача щодо \~не виплати [PERSON] грошової компенсації за не отримане речове майно та у ненаданні \~ [PERSON] довідки про вартість речового майна станом на 18.02.2021, що належить до видачі позивачу. Отже, позивач має право на виплату передбаченої статтею 117 КЗпП України \~\~компенсації за весь час несвоєчасного розрахунку при звільненні, в тому числі у випадку несвоєчасної виплати компенсації за речове майно. За таких обставин, суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про те, що на суму належної позивачу \~грошової компенсації за речове майно не розповсюджуються вимоги ст. 116, 117 КЗпП України щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку (виплати компенсації) при звільненні військовослужбовця та не врахував, що \~у постанові від 30 листопада 2020 року в справі № 480/3105/19 Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду, вирішуючи питання про наявність чи відсутність підстав для застосування статей 116, 117 КЗпП України у подібних правовідносинах, відступив від раніше висловленого правового висновку у постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі №620/1982/19. Водночас, відповідно до правової позиції Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 11.02.2021 по справі №240/532/20 перебіг строку позовної давності звернення працівника із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Оскільки строк звернення до суду щодо трудового спору (трудових правовідносин) розпочинається саме з моменту фактичного розрахунку з особою, то відповідно саме з цього моменту виникають підстави для отримання останнім середнього заробітку за час затримки у відповідному розмірі і саме з цього моменту виникає право позивача вимагати сплату сум такого заробітку. Отже, вимоги щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки, які заявлені до моменту фактичного розрахунку з особою є передчасними. Колегія суддів зазначає, що підставою для виплати передбаченого статтею 117 КЗпП України відшкодування відповідно до частини 1 цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; відсутність спору щодо їх розміру; невиплата нарахованих сум в день звільнення. Підставою ж для виплати передбаченого ст.117 КЗпП України відшкодування відповідно до частини 2 цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; незгода працівника з нарахованими/ненарахованими сумами, що стало підставою для виникнення трудового спору, який вирішився на користь працівника. При цьому гарантоване в статті 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була висловлена в постанові від 12.02.2020 по справі №160/7402/18. Крім того, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Колегія суддів зазначає, що оскаржуваним по даній справі рішенням суду першої інстанції в частині, яка не оскаржується сторонами по справі, було зобов`язано Військову частину [NUMBER] виплатити [PERSON] грошову компенсацію за не отримане речове майно, що належить до видачі [PERSON] станом на 18.02.2021. Наведені вище компенсація \~станом на момент звернення позивача з позовом ще не була нарахована та виплачена позивачу в порядку визначеному законодавством, а тому колегія суддів вважає, що у зв`язку з цим заявлені позивачем вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити йому середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні були фактично передчасними, оскільки не відбулося нарахування та виплата вказаних компенсацій, тобто був відсутній фактичний розрахунок відповідача з позивачем. При цьому, колегія суддів звертає, що позивач не позбавлений права, з урахуванням вже наведених вище висновків Верховного Суду по справі №240/532/20, після фактичного розрахунку ним відповідачем, звернутися з відповідним позовом до суду про стягнення з останнього середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Крім того, колегія суддів також звертає увагу, що відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 при вирішенні питання про зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Наведене вище, в межах спірних правовідносин по даній справі також вказує на передчасність заявлених позовних вимог щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 18 лютого 2021 року по день фактичного розрахунку (день зарахування на картковий рахунок позивача грошової компенсації за не отримане речове майно). Доводи позивача в обґрунтування вимог апеляційної скарги щодо нарахування та виплати йому середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, з огляду на зазначене вище, колегія суддів вважає необґрунтованими. Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів \~уважає, що суд першої інстанції правомірно дійшов висновку про відмову в задоволенні частини вимог позову, але основною підставою для відмови в задоволенні позову в частині стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 18 лютого 2021 року по день фактичного розрахунку має бути висновок про \~передчасність заявлених вимог. Вказане порушення норм процесуального права є підставою для зміни судового рішення відповідно до ст. 317 КАС України з мотивів та підстав відмови в задоволенні позову. Враховуючи вищевикладене, колегія судів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції \~зміні з мотивів та підстав відмови в задоволенні вимог позову.

Результат розгляду: partial