Рішення адміністративного суду від 2022-08-08 00:00:00+03

[PERSON] звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної установи "Полтавська установа виконання покарань (№ 23)", в якому просив: визнати протиправною відмову Державної установи "Полтавська установа виконання покарань № 23" щодо ненарахування та невиплати позивачу середнього заробітку (грошового забезпечення) з дати увільнення від роботи з 09.10.2020 р. на період військової служби; зобов`язати Державну установу "Полтавська установа виконання покарань (№ 23)" нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток (грошове забезпечення) з дати увільнення від роботи з 09.10.2020 р на період військової служби, відповідно до ч. 3 ст. 119 Кодексу законів про працю України (в подальшому - КЗпП України). Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 29.10.2021 р. позов задоволено. Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 29.10.2021 р. та прийняти рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме: Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України", Кодексу законів про працю України, Кодексу адміністративного судочинства України та на не відповідність висновків суду обставинам справи, оскільки питання проходження служби особами рядового і начальницького складу та виплата грошового забезпечення регулюються окремими законодавством та на на них не поширюються норми трудового законодавства, а спеціальним законодавством не передбачені підстави щодо нарахування та виплати грошового забезпечення позивачу як призваному на військову строкову службу. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно із ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] призначено з 14.05.2019 р. на посаду молодшого інспектора 2 категорії відділу режиму і охорони Державної установи "Полтавська установа виконання покарань (№ 23)", встановивши згідно 6 тарифного розряду, посадовий оклад 2910 грн. в місяць, згідно із постановою Кабінету Міністрів України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" № 2262-ХІІ від 09.04.1992 р. та наказу Міністерства юстиції України № 685/5 від 13.03.2018 р. "Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної виконавчої служби України", що підтверджується витягом з наказу начальника установи Державної установи "Полтавська установа виконання покарань (№ 23)" № 72/ос від 11.05.2019 р. "Про особовий склад". Згідно із довідкою Військової частини [NUMBER] №971/1 від 15.10.2021 р. позивач з 09.10.2019 р. проходив строкову військову службу у військовій частині [NUMBER] м. Полтава. Наказом начальника станови державної установи "Полтавська установа виконання покарань (№ 23)" з 06.10.2020 р. увільнено від виконання службових обов`язків із збереженням місця роботи, посади та середнього заробітку у зв`язку із призовом на строкову військову службу до збройних сил України молодшого сержанта внутрішньої служби [PERSON] , молодшого інспектора 2 категорії відділу режиму і охорони державної установи "Полтавська установа виконання покарань (№ 23)", що підтверджується витягом із наказу начальника установи Державної установи "Полтавська установа виконання покарань (№ 23)" № 191/ОС-20 від 05.10.2020 р. Відповідно до довідки Державної установи "Полтавська установа виконання покарань (№ 23)" № 15/05-9/6966 від 15.09.2021 р., за позивачем з 06.10.2020 р. зберігається місце роботи та посада, у зв`язку із призовом на службу до Збройних Сил України. Позивач звернувся до відповідача з заявою, в якій просив: повідомити йому письмово про причини затримки виплати йому середнього заробітку, починаючи з 09.10.2020 р., усунути порушення та виплатити позивачу, передбачений законодавством середній заробіток. За результатами розгляду вищевказаної заяви, листом Державної установи "Полтавська установа виконання покарань (№ 23)" № 15/11/01/62-20/М-31 від 31.12.2020 р. позивачу повідомлено, що питання проходження служби особами рядового і начальницького складу та виплата грошового забезпечення регулюються окремим законодавством і на них не поширюються норми трудового законодавства, у зв`язку з чим та на підставі листа-роз`яснення Міністерства соціальної політики України від 30.10.2019 р. та наказу від 06.11.2020 р. № 208/ОС-20 з 01.11.2020 р. припинено виплату грошового забезпечення. Не погодившись із такою відмовою відповідача позивач звернувся до суду з цим позовом. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що з часу призову на військову службу на позивача поширюються гарантії, передбачені статтею 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" та статтею 119 КЗпП України, зокрема, щодо збереження за ним середнього заробітку в установі. Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав. Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України", підприємства установ виконання покарань є державними підприємствами, які здійснюють господарську діяльність та професійно-технічне навчання засуджених. Згідно із п. 5 ч. 2 ст. 13 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України", підприємства установ виконання покарань проводять свою діяльність відповідно до законодавства з урахуванням таких особливостей: порядок призначення і звільнення з посад, права, обов`язки та умови служби працівників підприємств установ виконання покарань, які мають спеціальні звання рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, визначаються відповідно до законодавства. Відповідно до ч. 2 ст. 14 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України", служба в Державній кримінально-виконавчій службі України є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України. Час проходження служби в Державній кримінально-виконавчій службі України зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до закону. Згідно із ч. 5 ст. 23 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України", на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України "Про Національну поліцію", а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ч. 2 ст. 21 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", громадяни України для виконання обов`язків, пов`язаних із взяттям на військовий облік, призовом або прийняттям на військову службу, а також особи, які направляються районними (міськими) військовими комісаріатами на медичний огляд (медичне обстеження в амбулаторних чи стаціонарних умовах), лікування, звільняються від роботи на час, необхідний для виконання зазначених обов`язків та перебування в лікувальному закладі охорони здоров`я, із збереженням за ними місця роботи, займаної посади і середньої заробітної плати. Згідно із ч. 2 ст. 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України. Відповідно до частини третьої статті 119 КЗпП України, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Аналіз вищевказаних норм законодавства вказує, що за громадянами, призваними на строкову військову службу, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності. При цьому виплата середнього заробітку вказаним особам здійснюється підприємствами, установами, організаціями, на яких збереглося місце роботи такої особи. Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права, викладений в постанові Верховного Суду в постанові від 16.01.2020 р. у справі № 814/1905/17. Суд апеляційної інстанції зазначає, що наказом начальника установи Державної установи "Полтавська установа виконання покарань (№23)" № 191/ОС-20 від 05.10.2020 р., позивачу на час проходження строкової військової служби в органах Збройних сил України, зокрема, збережено середній заробіток. Доказів скасування вищевказаного наказу відповідачем ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції не надано. Крім того, оскільки [PERSON] на час призову на військову службу проходив службу на посаді молодшого інспектора 2 категорії відділу режиму і охорони Державної установи "Полтавська установа виконання покарань (№23)", тобто, з часу призову на військову службу на позивача поширюються гарантії, передбачені статтею 39 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та статтею 119 КЗпП України, зокрема, щодо збереження за ним середнього заробітку в установі. Із врахуванням вищевикладених обстави, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції , що оскільки відповідачем протиправно не нараховувався та виплачувався середній заробіток з часу призову на строкову військову службу, обов`язок виплати якого, відповідно до вимог Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" та КЗпП України покладено на відповідача, то позовні вимоги [PERSON] обгрнутовані та підлягають задоволенню, та ефективним способом захисту прав позивача є зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток (грошове забезпечення) відповідно до частини третьої статті 119 Кодексу законів про працю України з дати увільнення від роботи з 09.10.2020 р. на період військової служби. Згідно із ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.10.2021 р. - без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Доводи апелянта спростовані приведеними вище обставинами та нормативно-правовим обґрунтуванням. Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Однак, згідно із п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи. Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Результат розгляду: denied