Рішення адміністративного суду від 2022-01-18 00:00:00+02

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 жовтня 2021 року закрито провадження по справі. Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати оскаржувану ухвалу суду першої інстанції та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, які з`явилися у призначене судове засідання, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін, виходячи з наступного. Згідно із ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ТОВ «Бі-Про» звернулося до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до ГУ ДПС у м. Києві, як відокремленого підрозділу ДПС України, в якому просило суд визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління ДПС у місті Києві «Про проведення документальної позапланової виїзної перевірки» № 3490-п від 26.04.2021 року. Позивач вказав, що згідно з положеннями спірного наказу, контролюючий орган проводить перевірку, у зв`язку з наданням пояснень та їх документальних підтверджень не в повному обсязі на письмові запити ТУ ДПС у місті Києві від 18.12.2019 №66709/10/26-15-05-04-05, від 23.01.2020 року №11406/10/26-15-05-04-05, від 18.03.2020 року №50705/10/26-15-05-04-05. Підставою для призначення позапланової виїзної документальної перевірки стало не надання пояснення та їх документального підтвердження на обов`язковий письмовий запит контролюючого органу, тобто підпункт 78.1.4 п.78.1 ст.78 ПК України, проведення перевірок за яким знаходиться під забороною. Позивач, вважаючи зазначений наказ незаконним, а свої права порушеними, звернувся з даним позовом до суду за захистом своїх прав та законних інтересів. Суд першої інстанції закриваючи провадження по даній справі дійшов висновку, що оскаржуваний наказ був застосований до ТОВ «Бі-Про» та реалізований шляхом подальшого прийняття рішення № 44708 від 28.04.2021 про застосування адміністративного арешту майна платника податків, у зв`язку з чим сам по собі вичерпав свою дію та не може предметом окремого оскарження, у зв`язку з цим, провадження у справі підлягає закриттю на підставі п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України. Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з такою позицією суду першої інстанції, зважаючи на наступне. Відповідно до ч.1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Згідно з вимогами п.1 ч. 1 ст.4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір. Пунктом 2 ч.1 ст. 4 КАС України встановлено, що публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи. Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг. Так, в постанові від 08.09.2021 року у справі № 816/228/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що аналізованими нормами ПК з дотриманням балансу публічних і приватних інтересів установлено умови та порядок прийняття контролюючими органами рішень про проведення перевірок. Лише їх дотримання може бути належною підставою наказу про проведення перевірки. З наказом про перевірку, відомостями про дату її початку та місце проведення платник має бути ознайомлений у встановлений законом спосіб до її початку. Щодо вимоги про визнання протиправним та скасування наказу (про проведення перевірки) колегія суддів Великої Палати Верховного Суду зазначила наступне. Пунктом 19 частини першої статті 4 КАС визначено, що індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк. В абзаці 4 пункту 1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 23 червня 1997 року № 2-зп у справі № 3/35-313 вказано, що «… за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію». У пункті 5 Рішення Конституційного Суду України від 22 квітня 2008 року № 9-рп/2008 в справі № 1-10/2008 вказано, що при визначенні природи «правового акта індивідуальної дії» правова позиція Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що «правові акти ненормативного характеру (індивідуальної дії)» стосуються окремих осіб, «розраховані на персональне (індивідуальне) застосування» і після реалізації вичерпують свою дію. Крім іншого, ВП ВС зазначила, що неправомірність дій контролюючого органу при призначенні і проведенні перевірки не може бути предметом окремого позову, але може бути підставами позову про визнання протиправними рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки. Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові дійшла висновку, що такий спір не підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства та у судовому порядку взагалі. У даному випадку, наказ про проведення перевірки був пред`явлений з іншими документами (направленням, посвідченням). Внаслідок не допуску позивачем посадових осіб відповідача до перевірки, вказаний наказ був реалізований шляхом подальшого прийняття рішення № 44708 від 28.04.2021 про застосування адміністративного арешту майна платника податків, відносини чого були предметом розгляду у справі № 640/11988/21, а саме: щодо підтвердження обґрунтованості умовного адміністративного арешту майна платника податків. Надалі реалізація наказу та за фактом недопуску до перевірки продовжилась в межах справи № 640/19219/21 щодо застосування арешту коштів на рахунках товариства. Відтак, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що доводи скаржника зазначені в апеляційній скарзі про те, що товариство позбавлене можливості захистити свої права є безпідставними, оскільки оскаржуваний наказ був застосований до ТОВ «Бі-Про» та реалізований у наведений вище спосіб та вичерпав свою дію, відповідно, вказаний наказ не може предметом окремого оскарження. у зв`язку з цим, провадження у справі підлягає закриттю на підставі п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 вказаної Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див. mutatis mutandis рішення у справі «Peretyaka And. Ukraine» від 21 грудня 2010 року, заяви № 17160/06 та № 35548/06, §33). Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>». З огляду на це, не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 238 Кодексу адміністративного судочинства України, суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства. Згідно з ч. 2 ст. 238 Кодексу адміністративного судочинства України, про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету. Ухвала суду про закриття провадження у справі може бути оскаржена. Зважаючи на те, що вирішуваний спір не є публічно-правовим, а оскаржуваний наказ взагалі не підлягає розгляду в судовому порядку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі. Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що судом першої інстанції порушень норм процесуального права при вирішенні цієї справи не допущено. Правова оцінка обставин по справі дана вірно, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскільки вона не містить обґрунтувань які могли б бути підставами для скасування ухвали суду першої інстанції. Щодо інших доводів апелянта, колегія суддів зазначає наступне. Згідно з п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя . Однак, згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи. Колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

Результат розгляду: denied