Рішення адміністративного суду від 2022-08-25 00:00:00+03

[PERSON] звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Чернігівській області», в якому просив суд: внести зміни до свідоцтва про хворобу №424 від 22.06.1998 року з урахуванням наявних захворювань на день звільнення, додатково вказавши захворювання деформуючий артроз лівого кульшового суглобу І ступеня. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що під час обстеження військово-лікарською комісією неповно відображені усі захворювання, отримані під час служби в органах ВС, що суперечить Положенню про діяльність медичної (військово-лікарської) комісії МВС. Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 13 червня 2022 року позовні вимоги задоволено. Визнано протиправними дії Медичної (військово-лікарської) комісії Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Чернігівській області» щодо неврахування наявного захворювання [PERSON] на день звільнення, а саме: деформуючий артроз лівого кульшового суглобу І ступеня. Зобов`язано Медичну (військово-лікарську) комісію Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Чернігівській області» внести зміни до свідоцтва про хворобу № 424 від 22.06.1998 з урахуванням наявних захворювань на день звільнення [PERSON] , додатково вказавши захворювання деформуючий артроз лівого кульшового суглобу І ступеня. Відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог - відмовити. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що виписка з медичної карти стаціонарного хворого №9760 Чернігівської МЛ №2, в якій вказаний діагноз, про який просить позивач, а саме «Поперековий остеохондроз, патологія м/х диску L5-S1, корінцевий L5 синдром справа. Дебют захворювання деформуючого коксартрозу зліва I ст.» оформлена неналежним чином. Як вказує апелянт, у виписці відсутні прізвище лікуючого лікаря, печатка лікаря, підпис зав. відділенням, печатка лікарні с нерозбірлива. У виписному епікризі медичної карти стаціонарного хворого №9760 діагноз деформуючого лівобічного коксартрозу не згадується. Відповідно, заключення рентгенологічного обстеження лівого кульшового суглобу від 19.11.1994 та консультація ортопеда від 21.11.1994 були внесені до медичної карти стаціонарного хворого значно пізніше і є сумнівними, що свідчить про відсутність підстав для внесення змін по діагнозу у Свідоцтво про хворобу №424 від 22.06.1998. До того ж, апелянт звертає увагу на те, що позивач вже звертався з аналогічним позовом до суду у 2006 році, та рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 03 серпня 2006 року по справі №22а-464/2006 [PERSON] було відмовлено у задоволенні адміністративного позову, що свідчить про порушення строку звернення до суду. Згідно пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження. Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, позивач проходив службу в органах внутрішніх справ з 1976 року по 10 вересня 1998 року. При цьому, у період проходження служби, 25 вересня 1990 року він отримав травму лівої ноги, перелом кістки та забій лівого стегна. 10 вересня 1998 року [PERSON] був звільнений із служби в міліції за станом здоров`я із зняттям з військового обліку. У той же час, у червні 1998 року [PERSON] отримав направлення для проведення медичної (військово-лікарської) експертизи для встановлення причинного зв`язку захворювання, травми із проходженням служби в міліції та встановлено III групу інвалідності. За результатами засідання медичної військово-лікарської комісії УРСЛ України в Чернігівській області було винесено Свідоцтво від 22 червня 1998 року про хворобу №424, в якому зафіксовані встановлені у позивача захворювання: хронічний обструктивний бронхіт з асматичним компонентом, дифузний пневмосклероз, ДН II ст., поясничний остеохондроз, патологія міжпозвоночних дисків, стійкий люмбалгічний корешковий синдром справа, посттромбофлебічний синдром, верикозно-індуративна форма, ХЛВН II ст. близорукий астигматизм в 0,75 лівого ока, хронічний фарингіт. Також у Свідоцтві відображено висновок комісії про те, що вказані захворювання пов`язані із проходженням служби в міліції. Однак, вважаючи, що під час обстеження військово-лікарською комісією неповно відображені усі захворювання, отриманні під час служби в органах внутрішніх справ та вважаючи, такі дії військово-лікарської комісії протиправними, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та інтересів. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки захворювання [PERSON] , яке діагностоване у 1998 році, а саме: деформуючий артроз лівого кульшового суглобу І ст. було підтверджено лікарями Другої міської лікарні у 1994 році, відтак відповідач під час обстеження протиправно не врахував наявне у позивача захворювання, що свідчить про протиправність дій відповідача щодо неврахування на день звільнення наявного захворювання у позивача. Як наслідок, з метою ефективного захисту та відновлення порушених прав суд першої інстанції зобов`язав Медичну (військово-лікарську) комісію Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Чернігівській області» внести зміни до свідоцтва про хворобу №424 від 22.06.1998 з урахуванням наявних захворювань на день звільнення, додатково вказавши захворювання деформуючий артроз лівого кульшового суглобу І ступеня. Колегія суддів не погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке. Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Питання проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, звільненням із неї, права і обов`язки таких осіб визначались та були урегульовані спеціальним законодавством, зокрема Законом України «Про міліцію». Однак, такий Закон втратив чинність у зв`язку з набранням законної сили Законом України «Про Національну поліцію» 02 липня 2015 року №580-ІV (далі - Закон №580-ІV). Згідно з абзацом 2 пункту 15 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» (згідно з Законом України від 23.12.2015 №900-VIII) за колишніми працівниками міліції, у тому числі пенсіонерами, а також членами їхніх сімей, іншими особами зберігаються пільги, компенсації і гарантії, передбачені цим Законом для колишніх поліцейських, членів їхніх сімей, інших осіб. Положеннями частини першої статті 77 Закону передбачено вичерпний перелік підстав звільнення поліцейського зі служби в поліції та, відповідно, припинення служби в поліції, серед яких, зокрема, через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції (п. 1); за власним бажанням (п. 7). За правилами частини другої статті 77 Закону днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. При цьому, Наказом Міністерства внутрішніх справ №488 від 17 липня 1995 року було затверджено Положення про військово-лікарську експертизу та медичний огляд в органах внутрішніх справ і військах внутрішньої та конвойної охорони МВС України (далі - Положення №488). Пунктом 1.53 Положення № 488 визначено, що постанова ВЛК про причинний зв`язок захворювання (поранення, контузії, травми, каліцтва) у колишніх осіб рядового й начальницького складу і колишніх військовослужбовців, пов`язаного із захистом Батьківщини, проходженням служби в органах внутрішніх справ (проходженням військової служби), виноситься на основі цього Порядку та Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, інших нормативно-правових актів МВС щодо цього питання. Відповідно до пункту 1.78.6 Положення № 488 «захворювання, ТАК, пов`язане із захистом Батьківщини», якщо воно виникло в період служби у військових частинах і установах, що входили до складу діючої армії, або коли захворювання, яке виникло до цього, в період служби у військових частинах і установах, які входили до складу діючої армії, досягло такого розвитку, що обмежує придатність або призводить до непридатності (у тому числі й тимчасової) до військової служби. Постанова в такому формулюванні виноситься щодо військовослужбовців, які брали участь у бойових діях, вказаних у пункті 1.85.1 цього Порядку. Пунктом 1.78.8 Положення № 488 встановлено, що «захворювання, ТАК, пов`язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ», якщо воно виникло в період проходження служби в органах внутрішніх справ або коли захворювання, яке виникло до служби, в період служби досягло такого розвитку, що обмежує придатність або призводить до непридатності (у тому числі й тимчасової) до військової служби. З таким самим формулюванням виносяться постанови при медичному огляді осіб рядового й начальницького складу за наслідками поранень (травм, контузій, каліцтв), одержаних ними в період проходження служби, коли документи про обставини їх одержання на момент медичного огляду відсутні. У силу вимог пункту 1.85 Положення № 488 що у свідоцтві про хворобу (додаток 12) осіб рядового й начальницького складу та військовослужбовців викладаються обставини отримання поранення (травми, контузії, каліцтва) з обов`язковим зазначенням документів, на підставі яких зроблено запис, наводяться дані об`єктивного дослідження наслідків поранення (травми, контузії, каліцтва), а також, поряд з іншими виявленими захворюваннями, повністю вказується діагноз цих наслідків. Однак, вказане Положення втратило свою чинність на підставі Наказу Міністерства внтуршінх справ №85 від 06 лютого 2001 року. У подальшому, відповідно до статей 50, 61, 65, 77 Закону України «Про Національну поліцію», частини десятої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», статті 21 Закону України «Про Національну гвардію України», статті 70 «Основи законодавства України про охорону здоров`я» та з метою нормативно-правового врегулювання організації медичного обстеження кандидатів на службу в поліцію, поліцейських, кандидатів на військову службу за контрактом, резервістів та військовослужбовців Національної гвардії України, наказом Міністерства внутрішніх справ України від 03.04.2017 року № 285, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 28 квітня 2017 року за № 559/30427, затверджено Положення про діяльність медичної (військово-лікарської) комісії МВС (далі - Положення № 285), яке визначає організацію діяльності медичних (військово-лікарських) комісій МВС щодо проведення лікарської та військово-лікарської експертизи. Пунктом 11 розділу ІІІ вказаного Положення №285 передбачено, що медичний огляд осіб у ВЛК проводиться з обов`язковим обстеженням лікарями-спеціалістами: терапевтом, хірургом, невропатологом, офтальмологом, отоларингологом, дерматологом, стоматологом, психіатром та лікарем-психологом або практичним психологом закладів охорони здоров`я МВС. Жінки обов`язково обстежуються гінекологом. Відповідно до пункту 15 розділу III Положення №285 у разі виникнення необхідності уточнення діагнозу захворювання, поранення (контузії, травми, каліцтва) чи їх наслідків ВЛК може запропонувати особі, що проходить лікарську (військово-лікарську) експертизу, амбулаторне або стаціонарне обстеження в закладах охорони здоров`я МВС. За правилами п. 16 розд. ІІІ Положення №285 до направлення ВЛК на стаціонарне обстеження додається Акт дослідження стану здоров`я (далі - Акт дослідження) (додаток 5). Після проведеного обстеження заповнений Акт дослідження завіряється підписами начальника закладу охорони здоров`я і лікаря, що проводив обстеження, та скріплюється печаткою цього закладу. Акт дослідження розглядається з урахуванням усіх даних про стан здоров`я і фізичного розвитку та є додатковим матеріалом при прийнятті остаточного експертного рішення ВЛК щодо придатності особи до служби або навчання. При цьому, згідно п. 19 згаданого розділу Положення №285 постанова ВЛК щодо придатності (непридатності) особи до служби, яка приймається за результатами медичного огляду, заноситься до Акта медичного огляду, Книги (журналу) обліку документації ВЛК (додаток 9) і оформлюється Довідкою (додаток 10) або свідоцтвом про хворобу. Про прийняте рішення ВЛК інформує відповідний підрозділ кадрового забезпечення чи командира військової частини (абз. 2 п. 20 розд. ІІІ Положення №285). Викладене, у свою чергу, свідчить, що Довідка (додаток 10) або Свідоцтво про хворобу складаються (оформлюються) саме на час фактичного огляду особи. З матеріалів справи вбачається, що позивач неодноразово проходив лікування у госпіталі МВС із діагнозом деформуючий артроз лівого кульшового суглобу І ступеня, про що маються відповідні записи в медичних документах та що підтверджується виписними епікризами. При цьому, приписи пункту 13 розділу VI Положення №285 визначають, що колишні поліцейські або колишні особи рядового й начальницького складу можуть ініціювати питання щодо визначення придатності до служби за станом здоров`я на час звільнення зі служби та причинного зв`язку їх захворювань, травм (поранень). У такому випадку вони звертаються до підрозділу кадрового забезпечення за місцем колишньої служби для отримання направлення на проведення лікарської (військово-лікарської) експертизи до ВЛК за місцем проживання. Перегляд раніше прийнятої постанови ВЛК проводиться за заявою колишнього поліцейського, колишньої особи рядового чи начальницького складу. З аналізу вищевикладеного вбачається, що Положення №285 встановлює можливість внесення змін до постанови ВЛК щодо причинного зв`язку захворювання із проходженням служби. Вирішуючи питання щодо застосування даної правової норми, Верховний Суд у постанові №817/1670/17 від 13.02.2020, прийшов до висновку, що згадані приписи Положення №285 стосуються права колишнього поліцейського або працівника органів внутрішніх справ ініціювати питання щодо визначення придатності до служби за станом здоров`я на час звільнення зі служби та причинного зв`язку їх захворювань. До того ж, Верховний Суд у вказаній постанові підкреслив, що звільнення особи зі служби в поліції, встановлення факту непридатності до служби за станом здоров`я на час звільнення зі служби та причинного зв`язку їх захворювань жодним чином не впливає на формулювання підстав для звільнення. Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що на момент звільнення було наявне Свідоцтво від 22 червня 1998 року про хворобу №424, в якому зафіксовані встановлені у позивача захворювання, які стали підставою для звільнення його через хворобу. Тобто, позивача було звільнено на підставі Свідоцтва про хворобу від 22 червня 1998 року №424 з тим формулюванням, яке було встановлені саме у 1998 році. Відповідно, починаючи з дня звільнення між сторонами були припинені трудові та службові відносини. У той же час, позивачем жодним чином не було обгрунтовано неможливість звернення до суду у період з вересня 1998 року (з моменту звільнення з військової служби) до вересня 2021 року (дати подання позовної заяви) з відповідним позовом про зміну наявних у свідоцтві про хворобу № 424 від 22.06.1998 захворювань. У силу вимог частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Частиною третьої цієї ж статті обумовлено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Так, частиною другою статті 122 КАС України встановлено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що приписами чинного законодавства визначено шестимісячний строк строк звернення до суду, недотримання, якого є підставою для залишення такого позову без розгляду. Так, наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду встановлені статтею 123 Кодексу адміністративного судочинства України. За правилами частини першої статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку. Згідно частини третьої вказаної статті якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду. Таким чином, дотримання строків на подання позовної заяви є однією з умов дисциплінування учасників судового процесу. У випадку ж пропуску строку, підставами для його поновлення є лише наявність поважних причин. Поважними причинами пропуску строку звернення до суду із позовом визнаються лише ті обставини, які були об`єктивно непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами. Згідно правової позиції Верховного Суду у постановах від 26.06.2018 у справі №473/653/17, від 18.01.2019 року в справі № 576/1434/17, при вирішенні питання щодо поважності причин пропуску строку звернення до суду, суд повинен звертати увагу на усі доводи позивача; на тривалість строку, який пропущено; на поведінку позивача протягом цього строку; на дії, які він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду та оцінювати їх в сукупності. Суди повинні гарантувати доступ до правосуддя особам, які вважають, що їх право порушене, і діяли добросовісно, але пропустили строк звернення до суду з поважних причин. Практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Визначені процесуальним законом строки, про які зазначено вище, це той орієнтовний період часу, протягом якого позивач мав би проявити інтерес стосовно свого позову, якщо він дійсно зацікавлений у тому, щоб провадження у справі було відкрито, а його спір вирішено. Строк звернення до суду для такої категорії спорів доволі стислий - один місяць, і якщо зважити на характер спірних правовідносин, встановлений строк з одного боку має на меті дисциплінувати позивача, який, якщо він справді зацікавлений у відновленні своїх порушених прав, повинен якомога швидше реалізувати своє право на захист, з іншого боку - є своєрідним бар`єром, який повинен запобігати зловживанню правами і сприяти правовій визначеності правовідносин, які виникають у зв`язку з проходженням публічної служби. Підсумовуючи зазначене, реалізувати своє право на захист в порядку адміністративного судочинства, потрібно вчасно, а поновити пропущений строк суд може, якщо для цього є поважні і об`єктивні причини. Отже, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору в публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. Початок перебігу строку звернення до суду починається з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Відтак, на думку суду, для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. У той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів. З матеріалів справи вбачається, що предметом даного позову є внесення змін до свідоцтва про хворобу №424 від 22.06.1998 з урахуванням наявних захворювань на день звільнення. Разом з тим, матеріали справи не містять та позивачем жодним чином не обгрунтовано неможливість звернення до суду з даним позовними вимогами протягом шести місяців з дня звільнення зі служби у вересні 1998 року. При цьому, постановою Апеляційного суду Чернігівської області від 03 серпня 2006 року у справі № 22а-464/2006 апеляційну скаргу УМВС України в Чернігівській області - задоволено, постанову Чернігівського районного суду від 13 червня 2006 року - скасовано, у задоволенні позову [PERSON] до УМВС України в Чернігівській області про скасування акту форми НТ та зобов`язання проведення нового розслідування про одержання травми - відмовлено. Під час розгляду даної справи, суд апеляційної інстанції виходив з того, що вимога про встановлені у 2005 році при направленні на МСЕК діагнози захворювань з`явилась у 2005 році, а службове розслідування було проведено у 1990 році відповідно. Згідно частини четвертої статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно, у своєму рішенні у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року Європейський суд з прав людини у п. 41 вказав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є обмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata. Водночас, навіть наявність об`єктивних та непереборних обставин, що обумовлюють поважність причин пропуску строку звернення до суду, не може розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення пропущеного строку (справа «Олександр Шевченко проти України», п. 27), оскільки у випадку, якщо минув значний проміжок часу з моменту закінчення пропущеного строку, відновлення попереднього становища учасників справи буде значно ускладнено та може призвести до порушення прав та інтересів інших осіб. Крім того, чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, а також строки для подання позовної заяви, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс на інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»). Також, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наполягає на тому, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду у справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28.10.1998, заява № 28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. У рішенні «Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії» Європейський суд встановив, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними (рішення від 25.01.2000, пункт 33). Враховуючи те, що позивачем пропущений встановлений законом строк звернення до суду з даними позовними вимогами, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для залишення позовної заяви без розгляду. Згідно з частиною першою статті 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу. Відповідно до п. 8 частини першої ст. 238 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу. Відповідно до частини третьої ст. 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду. Оскільки суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального та порушив норми процесуального права, тому апеляційна скарга є частково обґрунтованою, а оскаржуване рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про залишення позовних вимог без розгляду.

Результат розгляду: partial