Рішення адміністративного суду від 2022-02-09 00:00:00+02

[PERSON] звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Харківського національного університету Повітряних Сил ім. Івана Кожедуба, в якому просить суд: визнати протиправною бездіяльність Харківського національного університету Повітряних Сил ім. Івана Кожедуба, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті [PERSON] компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням терміну їх виплати за період з 15.05.2019 по 30.03.2021 та зобов`язати здійснити нарахування та виплату компенсації за період з 15.05.2019 по 30.03.2021; зобов`язати Харківський національний університет Повітряних Сил ім. Івана Кожедуба нарахувати та виплатити [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені з 15.05.2019 по 30.03.2021. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 16.08.2021 року адміністративний позов [PERSON] задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті [PERSON] середнього заробітку за час затримки при звільненні за період з 16.05.2019 по 30.03.2021 у розмірі 33370,44 грн. Зобов`язано Харківський національний університет Повітряних Сил імені Івана Кожедуба нарахувати та виплатити [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені з 16.05.2019 по 30.03.2021 у розмірі 33370,44 грн. (тридцять три тисячі триста сімдесят гривен 44 копійки), з утриманням з присуджених сум податків та зборів та інших обов`язкових платежів, встановлених законодавством. Зобов`язано Харківський національний університет Повітряних Сил імені Івана Кожедуба нарахувати та виплатити [PERSON] компенсацію за несвоєчасну виплату індексації грошового забезпечення з 16.05.2019 по 30.03.2021. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, [PERSON] подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить суд апеляційної інстанції змінити рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.08.2021 року в частині, що визначає розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню на користь позивача, визначивши його в сумі 60000,00 грн., а в іншій частині рішення залишити без змін. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що відповідальність до відповідача, визначена судом першої інстанції, не є співмірною та адекватною з погляду на фактичні обставини та його дії (бездіяльність), оскільки відповідач добре розумів наслідки невиплати індексації, однак не вжив жодних заходів для її виплати. Вказує, що відповідач при виплаті заборгованості не нарахував та не виплатив позивачу компенсацію втрати частини доходів, що змусило позивача звертатись до суду вдруге та спонукало до заявлення вимог по середньому заробітку. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Харківський національний університет Повітряних Сил імені Івана Кожедуба подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.08.2021 року та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до фонду оплати праці та не є складовою заробітної плати. Виплата середнього заробітку носить компенсаторний характер. Вказує, що приписи ст.116, 117 КЗпП не поширюються на правовідносини у військовій сфері, оскільки всі без виключення питання проходження військової служби та звільнення з неї врегульовано нормами спеціального законодавством у військовій сфері. Стосовно нарахування та виплати компенсації за несвоєчасну виплату індексації грошового забезпечення з 16.05.2019 по 30.03.2021, стверджує, що грошове забезпечення, в тому числі індексація, виплачуються в межах асигнувань, передбачених у кошторисі військової частини на грошове забезпечення військовослужбовців. Зауважує, що до несвоєчасної виплати індексації призвела не бездіяльність посадових осіб Університету, а саме несвоєчасне надходження асигнувань. Сторони по справі повідомлені належним чином про день, час та місце судового розгляду апеляційних скарг. [PERSON] в судовому засіданні підтримував доводи поданої ним апеляційної скарги та заперечував проти задоволення апеляційної скарги Харківського національного університету Повітряних Сил ім. Івана Кожедуба, просив суд апеляційної інстанції відмовити у її задоволенні. Представник Харківського національного університету Повітряних Сил ім. Івана Кожедуба підтримував доводи власної апеляційної скарги та заперечував проти задоволення апеляційної скарги позивача, просив суд апеляційної інстанції відмовити у її задоволенні. Згідно з ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін у судовому засіданні, перевіривши рішення суду та доводи апеляційних скарг, дослідивши письмові докази у їх сукупності, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що [PERSON] у 2019 році звільнений з військової служби та виключений зі списків особового складу університету та всіх видів забезпечення з 15.05.2019, що підтверджується копією витягу з наказу начальника Харківського національного університету повітряних сил імені Івана Кожедуба від 15.05.2019 №124 (а.с. 4). Згідно вказаного наказу позивачу виплачено: надбавку за особливості проходження служби у розмірі 65% до посадового окладу, окладу за військове звання та надбавки за вислугу років, та щомісячну премію у розмірі 35% посадового окладу з 01 по 15 травня 2019 року; грошову компенсацію за неотримання речове майно у розмірі 72 638,09 грн.; одноразову грошову допомогу по звільненню. Проте, при звільненні з військової служби з позивачем не проведено у повному обсязі остаточний розрахунок, зокрема, не здійснено нарахування та виплату індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.12.2018. Не погоджуючись з вказаною бездіяльністю, позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з відповідним позовом. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 25.01.2021 у справі №520/15281/2020 адміністративний позов [PERSON] до Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті [PERSON] індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.12.2018. Зобов`язано Харківський національний університет Повітряних Сил імені Івана Кожедуба нарахувати та виплатити [PERSON] індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.01.2018. Враховуючи положення статей 14, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідач добровільно провів нарахування та виплату індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.12.2018 у відповідності до вказаного рішення суду 30.03.2021 у розмірі 27525,94 грн., що підтверджується випискою з карткового рахунку Акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" позивача (а.с.9). Позивач, вважаючи протиправним проведений відповідачем несвоєчасний розрахунок при звільнення, звернувся до суду із даним адміністративним позовом. Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що бездіяльність відповідача, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті позивачу середнього заробітку за час затримки при звільненні за період з 16.05.2019 по 30.03.2021 у розмірі 33370,44 грн., є протиправною. У зв`язку з чим, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу: середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені з 16.05.2019 по 30.03.2021 у розмірі 33370,44 грн., з утриманням з присуджених сум податків та зборів та інших обов`язкових платежів, встановлених законодавством; \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~компенсацію за несвоєчасну виплату індексації грошового забезпечення з 16.05.2019 по 30.03.2021. Відмовляючи в задоволенні решти позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості. Колегія суддів частково погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав. Згідно з ч.1 ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Відповідно до ч.7 ст.43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України від 20.12.1991 року №2011-XII Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей (далі по тексту \~- Закон №2011-ХІІ). За приписами ст.1 Закону №2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців - це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом. Згідно з ч.2 ст.1-2 Закону №2011-ХІІ у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації. Абзацом 1 ч.1 ст.9 Закону №2011-ХІІ встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Відповідно до п.1 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 року №260, грошове забезпечення у разі звільнення з військової служби виплачується військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби) - у розмірі грошового забезпечення, передбаченого для займаної посади з дня одержання військовою частиною наказу чи письмового повідомлення про звільнення до дня виключення наказом зі списків особового складу включно, але не більше ніж до дня здавання справ та посади (в межах установлених Міністром оборони України строків) або до дня закінчення щорічної відпустки, яка надається після здавання справ та посади. Спеціальне законодавство, що регламентує порядок проходження військової служби, не містить норм щодо регулювання виплати звільненому військовослужбовцю середнього заробітку у зв`язку із затримкою з вини роботодавця всіх належних йому виплат при звільненні. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників. Таким чином, за загальним правилом норми спеціального законодавства є \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~пріоритетними, тоді як норми КЗпП України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини. Слід зауважити, що питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Водночас, такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України. Вищевказаний висновком узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 21.10.2021 року по справі №640/14764/20. З огляду на неврегульованість спеціальним законодавством питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні з військової служби, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи КЗпП України. \~Окрім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 24.06.2021 року по справі №480/2577/20, яка відповідно до ч.5 ст.242 КАС України є обов`язковою для врахуванням у спірних правовідносинах по даній справі, оскільки спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, а тому колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновком судів першої та апеляційної інстанцій про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення із військової служби. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців неодноразово викладено Верховним Судом, зокрема, у постановах від 30.04.2020 року у справі №140/2006/19, від 16.07.2020 року у справі № 400/2884/18, від 20.01.2021 року у справі № 200/4185/20-а, від 20.01.2021 року у справі № 240/12238/19, від 05.03.2021 року у справі № 120/3276/19-а, від 31.03.2021 року у справі № 340/970/20. Так, за правилами ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 117 КЗпП України обумовлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Колегія суддів зазначає, що закріплені у ст.ст.116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником. Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була висловлена в постанові від 31.10.2019 року по справі №825/598/17. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені ст.116 КЗпП України строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Колегія суддів зазначає, що чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби всі належні до йому виплати суми, в \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~т.ч. індексацію грошового забезпечення. За обставинами справи, [PERSON] виключений зі списків особового складу університету та всіх видів забезпечення з 15.05.2019, що підтверджується копією витягу з наказу начальника Харківського національного університету повітряних сил імені Івана Кожедуба від 15.05.2019 №124 (а.с. 4). Матеріалами даної справи підтверджується факт того, що при звільненні позивача з військової служби \~з останнім не було проведено повний розрахунок, а саме не було виплачено індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.12.2018. При цьому, така індексація грошового забезпечення була виплачена позивачу лише 30.03.2021, тобто в порушення приписів ст.116 КЗпП України. Таким чином, відповідачем було порушено вимоги ст.116 КЗпП України, якою передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення, а саме в частині нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.12.2018. З огляду на те, що відповідачем по справі не було здійснено повного розрахунку із позивачем у визначені ст.116 КЗпП України строки з вини останнього, зазначене є правовою підставою для його відповідальності згідно зі ст.117 КЗпП України. При цьому, щодо доводів апеляційної скарги про те, що на правовідносини у військовій сфері не поширюється КЗпП України, а тому у спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівникові сум, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України є безпідставним, посилаючись при цьому на приписи п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України \~від 22.12.1999 р. №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", а також на правові позиції Верховного Суду, викладені в постановах від 30.01.2019 у справі №805/4523/16-а та від 22.07.2020 у справі №400/3017/19, \~то колегія суддів відхиляє такі доводи, оскільки відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 24.06.2021 року по справі №480/2577/20, яка відповідно до ч.5 ст.242 КАС України є обов`язковою для врахуванням у спірних правовідносинах по даній справі, оскільки спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновком судів першої та апеляційної інстанцій про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення із військової служби. При цьому, колегія суддів зазначає, що враховуючи правову позицію Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 року в справі №755/10947/17, відповідно до якої під час вирішення тотожних спорів суди мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду, врахуванню в межах даної справи підлягають наведені вище саме судом апеляційної інстанції правові позиції Верховного Суду. Відповідно, з огляду на наведене вище, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо визнання протиправною бездіяльності Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Надаючи правову оцінку задоволенню судом першої інстанції вимог позову в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені з 16.05.2019 по 30.03.2021 у розмірі 33370,44 грн., з утриманням з присуджених сум податків та зборів та інших обов`язкових платежів, встановлених законодавством, то колегія суддів зазначає наступне. Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі по тексту Порядок №100). Відповідно до пункту 2 Порядку №100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Пунктом 5 Порядку №100 передбачено, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника. Відповідно до пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. В свою чергу, колегія суддів зауважує, що \~Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений ст.117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні \~не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (п. 71 постанови від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 року у справі №821/1083/17 вказала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. Також вказано, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц. Крім того, у вищевказаній постанові зазначено, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України у постанові від 27.04.2016 року у справі № 6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Водночас, виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований. З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27.04.2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: 1. розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; 2. період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 3. \~ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; 4. інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. З урахуванням приписів ч.5 ст.242 КАС України, колегія суддів вважає за необхідне врахувати наведені вище правові позиції Верховного Суду (Великої Палати Верховного Суду) \~та застосувати в даній справі критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст.117 КЗпП України, виходячи з середнього заробітку за час затримки виплати належної індексації грошового забезпечення при звільненні, \~з огляду на таке. Так, згідно інформації з довідки відповідача №350/176/100-689/1685, позивач на день звільнення (15.05.2019) з Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба отримав 493754,56 грн. (грошову компенсацію за неотримане речове майно у розмірі 71548,52 грн., грошову допомогу при звільненні за 29 років - 408639,00\~грн., грошове забезпечення за 15 діб травня 2019 року у розмірі 13567, 04 грн. Як зазначалося, у день звільнення позивача зі служби 15.05.2019, відповідачем не було виплачено всі суми, що підлягали виплаті при звільненні, у розмірі 27525,94 грн. (за рішенням ХОАС у справі 520/15281/2020). Таким чином, у даній справі загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 521280,50 грн., з яких: грошове забезпечення на момент звільнення - 493754,56 грн. (94,7%) та індексація грошового забезпечення 27 525,94 грн. (5,3%). Відповідно до довідки про доходи [PERSON] від 03.08.2021 року №350/176/100-689/1513 та довідки-розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні від 03.08.2021 року №350/176/100-689/1512, грошове забезпечення позивача за два повних місяці служби перед звільненням (за березень - квітень 2019 року) становить 56 364,00 грн. (28 182,00 грн. + 28 182,00 грн.), тобто середньомісячна заробітна плата позивача складає 28 182,00 грн. ((28 182,00 грн. + 28 182,00 грн.)/2 = 28182,00 грн.). У березні 2019 року та квітні 2019 року було 61 день, отже середньоденна заробітна плата позивача за два повних місяці служби склала 924,00 грн. При цьому, щодо питання періоду, за який підлягають захисту права позивача, то колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на тому, що як вже зазначалося вище, позивача з 15.05.2019 року виключено зі списків особового складу університету та всіх видів забезпечення, проте останній з вимогами про визнання протиправною бездіяльності відповідача, яка полягає в не нарахуванні та невиплаті [PERSON] індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 01.12.2018 року та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити [PERSON] індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 01.01.2018 року, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з відповідним позовом лише в листопаді 2020 року (ухвала Харківського окружного адміністративного суду від 06.11.2020 року про відкриття провадження в адміністративній справі №520/15281/2020), тобто більш ніж через рік (1 рік 5 місяців) з моменту виключення зі списків особового складу відповідача, з усіх видів забезпечення. Отже, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає, що в даному випадку права позивача підлягають захисту з моменту його звернення з адміністративним позовом до суду у справі №520/15281/2020, оскільки не пропорційним буде неврахування вказаних обставин, по день фактичного розрахунку. В даному випадку це 150 календарних днів. Враховуючи матеріали даної справи, розмір простроченої заборгованості відповідача щодо належних до виплати позивачу при звільненні сум, значного терміну не звернення позивача до суду щодо захисту своїх прав у зв`язку з неповним розрахунком з ним відповідачем, колегія суддів вважає справедливою, пропорційною і такою, що відповідатиме обставинам цієї справи та наведеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 критеріям визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат суму у розмірі 7345,80 грн. (5,3% від суми середнього грошового забезпечення за період з моменту звернення позивача з адміністративним позовом до суду у справі №520/15281/2020 по день фактичного розрахунку). Таким чином, доводи апеляційної скарги позивача про безпідставність застосування при обрахунку середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні критеріїв зменшення розміру відшкодування є помилковими. При цьому, позивач жодним чином не обґрунтовує заявлений в апеляції розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню на його користь, а саме 60000,00 грн. Надаючи правову оцінку задоволенню судом першої інстанції вимог позову в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за несвоєчасну виплату індексації грошового забезпечення, то колегія суддів зазначає наступне. Згідно зі ст.1 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" від 19.10.2000 № 2050-III (далі по тексту Закон України № 2050-III; в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Статтею 2 Закону України №2050-III вказано, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Відповідно до ст.3 Закону України №2050-III сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Статтею 6 Закону України №2050-III визначено, що компенсацію виплачують за рахунок: власних коштів - підприємства, установи і організації, які не фінансуються і не дотуються з бюджету, а також об`єднання громадян; коштів відповідного бюджету - підприємства, установи і організації, що фінансуються чи дотуються з бюджету; коштів Пенсійного фонду України, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, інших цільових соціальних фондів, а також коштів, що спрямовуються на їх виплату з бюджету. Приписами ст.7 Закону України №2050-III зазначено, що відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку. Отже, з урахуванням наведеного вище, основною умовою для виплати громадянину компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів. Кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації громадянину частини доходу, у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Наведений вище висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 14.05.2019 року по справі №804/2994/18. Крім того, колегія суддів зазначає, що дія наведених вище норм поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру. Наведений вище висновок узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, яка була викладена в постановах від 15.05.2019 року по справі №759/9631/17 та від 04.02.2020 року по справі № 219/11809/15-а. Виплата компенсації втрати частини доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його (доходу) нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення. Колегія суддів зазначає, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 25.01.2021 у справі №520/15281/2020 адміністративний позов [PERSON] до Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті [PERSON] індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.12.2018. Зобов`язано Харківський національний університет Повітряних Сил імені Івана Кожедуба нарахувати та виплатити [PERSON] індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.01.2018. Враховуючи положення статей 14, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідач добровільно провів нарахування та виплату індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.12.2018 у відповідності до вказаного рішення суду 30.03.2021 у розмірі 27525,94 грн., що підтверджується випискою з карткового рахунку Акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" позивача (а.с.9). При цьому, відповідачем не було нараховано та виплачено позивачу компенсацію втрати частини доходу за несвоєчасно виплачену індексації грошового забезпечення. Отже, враховуючи рішення суду по справі №520/15281/2020, що набрало законної сили, та обставини, які були в ньому встановлені, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції по даній справі про наявність правових підстав для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за несвоєчасну виплату індексації грошового забезпечення з 16.05.2019 по 30.03.2021. Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що до несвоєчасної виплати індексації призвела не бездіяльність посадових осіб Університету, а саме несвоєчасне надходження асигнувань, не спростовують наведені вище висновки про те, що умовою для виплати громадянину компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів. Обмежене фінансування жодним чином не впливає на наявність чи відсутність у позивача права на отримання компенсації за несвоєчасну виплату індексації грошового забезпечення. Крім того, відповідачем не надано суду доказів того, що у бюджеті відповідного рівня, з якого фінансується відповідач, були відсутні кошти на виплату позивачеві компенсації за несвоєчасну виплату індексації грошового забезпечення, та доказів того, що ним у спірному періоді надсилались до відповідного органу звернення щодо виділення додаткових коштів для виплати компенсації. Таким чином, доводи апеляційної скарги відповідача про те, що в даному випадку відповідач у своїх діях керувався вимогами чинного законодавства та виконав їх в повному обсязі, колегія суддів вважає помилковими та такими, що не спростовують наведених судом висновків в зазначеній частині. Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. Згідно із ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29). \~ Відповідно до ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Згідно з ч.4 ст.317 КАС України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини. З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи та неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до частково неправильного вирішення справи, а тому апеляційну скаргу відповідача слід задовольнити частково, апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення. Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.08.2021 року підлягає зміні, шляхом викладення в резолютивній частині рішення суму стягнення 7345,80 грн замість суми 33370,44 грн. В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.08.2021 року підлягає залишенню без змін.

Результат розгляду: partial