Рішення адміністративного суду від 2022-01-27 00:00:00+02

[PERSON] (далі - позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі - \~відповідач), в якому просив суд: - визнати дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області які полягають у обмеженні пенсії [PERSON] максимальним розміром починаючи з 01.04.2019 та з 01.01.2020 протиправними; - зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області перерахувати та виплатити [PERSON] пенсію без обмеження пенсії максимальним розміром з 01.04.2019, з 01.01.2020, здійснити виплату суми перерахунку однією сумою, починаючи з 01.04.2019, з урахуванням виплачених сум, з нарахуванням і виплатою компенсації втрати частини доходу з 01.04.2019. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 10 червня 2021 року у задоволенні адміністративного позову [PERSON] відмовлено в повному обсязі. Позивач, не погодившись із вказаним рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.06.2021 року та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає про протиправне обмеження пенсії позивача \~максимальним розміром з 01.04.2019, з 01.01.2020. Так, позивач зазначає, що \~Рішенням Конституційного Суду України від 20 грудня 2016 року № 7-рп/2016\~визнано такими, що не відповідають\~Конституції України\~(є неконституційними), положення\~Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»\~зі змінами, а саме: частину сьому статті 43, яка передбачала обмеження максимальним розміром пенсії. В обґрунтування доводів апеляційної скарги також посилається на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 16.10.2018 у справі № 522/16882/17, від 31.01.2019 року у справі № 638/6363/17, від 12.03.2019 року у справі № 522/3049/17, від 30.10.2020 у справі № 522/16881/17, від 09.11.2020 у справі №813/678/17. Позивач зазначає, що судом першої інстанції \~помилково було враховано висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 24.06.2020 у справі № 580/234/19, оскільки у вказаній справі позивачу пенсію було призначено на підставі іншого закону, ніж позивачу у цій справі. В наданих позивачем додаткових письмових поясненнях позивач також просив врахувати при ухваленні рішення правову позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 17.05.2021 року по справі № 343/870/17, від 10.09.2021 року по справі №300/633/19, від 24.09.2021 року у справі №370/2610/17, від 16.12.2021 року у справі №400/2085/19. У відповідності до п. 3 ч.1\~ ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). Згідно з ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Колегія суддів, перевіривши рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що вимоги апеляційної скарги \~підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом першої інстанції встановлено, що \~ [PERSON] перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Харківській області та отримує пенсію за вислугу років, призначену відповідно до\~Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб"\~у розмірі 80% грошового забезпечення. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 11.12.2020 по справі №520/15680/2020 адміністративний позов [PERSON] до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково. Визнано протиправною відмову, оформлену листом Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 21.10.2020 №2000-0203-8/80906. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області провести з 01.04.2019 перерахунок та виплату пенсії [PERSON] на підставі довідки Харківського обласного військового комісаріату від 17.09.2020 №ФХ-125803/2881/ВСЗ, здійснивши платіж по виплаті різниці однією сумою. Позов у решті вимог - залишено без задоволення. На виконання зазначеного судового рішення, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області було здійснено перерахунок пенсії позивача з 01.04.2019. За наслідками цього перерахунку, пенсія позивача склала 20257,80 грн, однак пенсійний орган обмежив максимальний розмір пенсії - 14970,00 грн. В подальшому, після здійснення пенсійним органом перерахунку пенсії позивача з 01.01.2020, пенсія стала дорівнювати 20314,20 грн, однак відповідачем було знову обмежено її максимальним розміром, внаслідок чого розмір пенсії позивача став дорівнювати \~16380 грн. Не погоджуючись з такими діями та рішенням відповідача, позивач звернувся до суду позовом. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з правомірності дій Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо обмеження розмірі пенсії [PERSON] пенсії максимальним розміром з 01.04.2019, з 01.01.2020. Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне. Відповідно до\~ст. 46 Конституції України\~передбачають, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. З матеріалів справи, колегією суддів встановлено, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області було здійснено перерахунок пенсії позивача з 01.04.2019 та з 01.01.2020 року. За наслідками проведеного перерахунку, пенсія позивача обмежена максимальним розміром пенсії з 01.04.2019 у розмірі 14970,00 грн, та з 01.01.2020 року у розмірі 16380,00 грн., що підтверджується копією матеріалів пенсійної справи (а.с.7-8). Колегія суддів зазначає, що предметом спору у цій справі є правомірність обмеження\~\~максимальним розміром пенсії, призначеної на підставі Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб від 09.04.1992 №2262-ХІІ (далі - Закон № 2262-ХІІ). Обмеження граничного розміру пенсії, призначеної на підставі\~Закону № 2262-XII, десятьма\~прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність, вперше введено в дію\~Законом № 3668-VI, який набрав законної сили 01.10.2011. Відповідно до положень\~статті 2 Закону № 3668-VI\~максимальний розмір пенсії (крім пенсійних виплат, що здійснюються з Накопичувального пенсійного фонду) або щомісячного довічного грошового утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб,\~\~які мають особливі заслуги перед\~\~Батьківщиною), призначених (перерахованих)\~\~відповідно до\~Митного кодексу України,\~законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про статус народного депутата України», «Про Національний банк України», «Про Кабінет\~\~Міністрів\~\~України», «Про дипломатичну службу», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про судову експертизу», «Про статус і соціальний захист громадян, як постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів», «Про наукову і науково-технічну діяльність», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», «Про пенсійне забезпечення», «Про судоустрій і статус суддів»,\~Постанови Верховної Ради України від 13 жовтня 1995 року «Про затвердження Положення про помічника-консультанта народного депутата України», не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Водночас\~Законом № 3668-VI\~внесено зміни у\~статтю 43 Закону № 2262-XII, яку викладено в редакції\~Закону № 3668-VI, а саме: максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Рішенням Конституційного Суду України від 20.12.2016 № 7-рп/2016\~визнано такими, що не відповідають\~Конституції України\~(є неконституційними), положення частини сьомої\~статті 43 Закону № 2262-XII. Згідно з пунктом 2 резолютивної частини вказаного\~Рішення\~положення частини сьомої\~статті 43 Закону № 2262-XII, які визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто 20.12.2016. Конституційний Суд України у Рішенні від 20.12.2016 № 7-рп/2016, яким визнав таким, якими, що не відповідають\~статті 17 Конституції України, положення частини сьомої статті 43\~Закону № 2262, виходив із того, що норми-принципи частини\~\~ п`ятої\~статті 17 Конституції України\~щодо забезпечення державою соціального захисту громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей є пріоритетними та мають безумовний характер. Тобто заходи, спрямовані на забезпечення державою соціального захисту вказаної категорії осіб, зокрема у зв`язку з економічною доцільністю, соціально-економічними обставинами не можуть бути скасовані чи звужені. При цьому Конституційний Суд України стверджує, що обмеження максимального розміру пенсії, призначеної особам, яким право на пенсійне забезпечення встановлене\~Законом № 2262-ХІІ, порушує суть конституційних гарантій щодо безумовного забезпечення соціального захисту осіб, передбачених частиною п`ятою\~статті 17 Конституції України, які зобов`язані захищати суверенітет, територіальну цілісність і недоторканність України. Обмеження граничного розміру пенсії, призначеної на підставі\~Закону № 2262-XII, десятьма\~прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність, введено в дію\~Законом № 3668-VI, яким внесено зміни у\~статтю\~43 Закону № 2262-XII, шляхом викладення її в редакції\~Закону № 3668-VI. Тобто, положення частини сьомої\~статті 43 Закону № 2262-XII\~та положення частини першої\~статті 2 Закону № 3668-VІ\~(у частині поширення її дії на\~Закон № 2262-ХІІ), прийняті одночасно для регулювання одних і тих самих правовідносин (обмеження максимальним розміром пенсій, призначених відповідно до\~Закону\~\~№ 2262-XII) та є однаковими за змістом. Конституційним Судом України у Рішенні від 20.12.2016 № 7-рп/2016 надано оцінку правовому регулюванню спірних правовідносин (обмеження максимальним розміром пенсії військовослужбовців) та визнано таким, що не відповідає\~статті 17 Конституції України\~положення частини сьомої\~статті 43 Закону № 2262-XII. При цьому положення\~статті 2 Закону № 3668-VI\~(у частині поширення її дії на\~Закон №2262-XII), які дублюють зміст частини сьомої\~статті 43 Закону № 2262-XII, тобто є однопредметними правовими нормами, які прийняті одночасно для регулювання спірних правовідносин - змін не зазнали та передбачали обмеження максимальним розміром пенсії військовослужбовців. Тобто, на момент виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між\~Законом № 2262-XII\~з урахуванням\~Рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 № 7-рп/2016\~та\~Законом № 3668-VI\~- у частині обмеження максимальним розміром пенсії військовослужбовців. При цьому суб`єктом владних повноважень у спірних правовідносинах надано перевагу найменш сприятливому для позивача підходу та застосовано положення\~статті 2 Закону № 3668-VI. Оскільки норми вказаних законів неоднаково регулюють правовідносини щодо пенсійного забезпечення військовослужбовців у частині обмеження їх пенсії максимальним розміром, колегія суддів \~доходить висновку, що вони явно суперечать один одному. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у пунктах 52, 56 рішення від 14.10.2010\~\~ у справі «Щокін проти України» зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у світлі практики Суду. На думку ЄСПЛ, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу «якості\~закону», передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника. Таким чином, у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи. Водночас положеннями\~статті 6 КАС України\~встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі\~Конституції України\~гарантується. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06.11.2018 у справі № 812/292/18 зазначила, що норми законодавства, які допускають неоднозначне або множинне тлумачення, завжди трактуються на користь особи. У постанові від 13.02.2019, що винесена Великою Палатою Верховного Суду у зразковій справі № 822/524/18 із посиланням на положення статей\~1,\~8,\~92 Конституції України, а також на статтю 9 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права зроблено висновок, що у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, наявність у національному законодавстві правових «прогалин» щодо захисту прав людини та основних свобод, зокрема, у сфері пенсійного забезпечення, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи. Зважаючи на викладене, у цій справі застосуванню підлягають норми\~Закону\~\~№ 2262-XII\~з урахуванням\~Рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 № 7-рп/2016, а не норми\~Закону № 3668-VI. Вказаний висновок відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові 16.12.2021 року у справі № 400/2085/19. Згідно ч. 5 ст. 242 \~КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Таким чином, обмеження Головним управління Пенсійного фонду України в Харківській області\~максимального розміру пенсії [PERSON] , право на пенсійне забезпечення якого встановлене\~Законом\~\~ № 2262-ХІІ, є протиправним. Отже, колегія зазначає про помилковість висновків суду першої інстанції \~щодо правомірності обмеження пенсії позивача згідно приписів \~Закону № 3668-VI з огляду на не здійснення ним системного тлумачення законодавства у сфері пенсійного забезпечення з урахуванням рішення Конституційного Суду України. Окрім того, посилання суду першої інстанції на висновки, викладені у постанові Верховного Суду \~від 24.06.2020 по справі № 580/234/19 є помилковим, оскільки у вказаній справі пенсія позивачу була призначена на підставі іншого закону, ніж у даній справі. Враховуючи вищезазначене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині визнання дій Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області які полягають у обмеженні пенсії [PERSON] максимальним розміром починаючи з 01.04.2019 та з 01.01.2020 протиправними; зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області перерахувати та виплатити [PERSON] пенсію без обмеження пенсії максимальним розміром з 01.04.2019, з 01.01.2020. Щодо позовних вимог про здійснення виплати суми перерахунку однією сумою та доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне. Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Завданням адміністративного судочинства згідно з частиною першою статті 2 КАС України\~ \~є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. З аналізу викладеного суд зазначає, що завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи в публічно-правових відносинах. При цьому захист прав, свобод та інтересів осіб передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення. Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2,\~ \~5 КАС України. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Таким чином, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб факт порушення був обґрунтованим. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Визначення обсягу вимог, що підлягають судовому захисту є диспозитивним правом позивача. При цьому, підстави, з якими позивач пов`язує виникнення у нього права на звернення до суду і для задоволення його вимог, визначаються позивачем самостійно. Суд під час прийняття постанови вирішує, зокрема, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються і яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин (стаття 244 Кодексу адміністративного судочинства України). Враховуючи вищезазначене, судовому захисту підлягають лише порушені права, свободи і інтереси фізичних або права і інтереси юридичних осіб, а не можливість їх порушення в майбутньому. Разом з тим, зважаючи на ті обставини, що пенсійні виплати, щодо яких заявлено позовні вимоги, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області на час звернення позивача до суду нараховані та виплачені не були у зв`язку з чим право позивача на виплату перерахованої пенсії однією сумою відповідачем порушено не було, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині. Щодо позовних вимог про нарахуванням і виплати компенсації втрати частини доходу, колегія суддів зазначає наступне. Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" №2050-ІІІ від 19.10.2000 року та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159 (далі - Порядок). Згідно із ст. 1, 2 Закону №2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Така компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Зі змісту вказаних норм слідує, що їх дія поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата). Відповідно до ст.3 Закону №2050-ІІІ сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індексації інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (ст. 4 Закону № 2050-III). Відповідно до п.1 Порядку його дія поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). За змістом п. 2, 3 Порядку компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 01 січня 2001 року. Компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема, пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат). Зазначене у ст.3 Закону №2050-ІІІ та п.4 Порядку, а саме те, що компенсація обчислюється як добуток нарахованого, але не виплаченого грошового доходу за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення. Зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень\~статей 1- 3 вказаного Закону\~дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені. Аналогічні висновки наведені у постанові Верховного Суду України від 11 липня 2017 року №21-2003а16, а також у постановах Верховного Суду від 13 листопада 2018 року у справі №814/1527/17 та від 18 грудня 2018 року у справі № 816/301/16, від 30 вересня 2020 року у справі № 2-а-1/11. Отже, несвоєчасна виплата позивачу пенсії у належному розмірі з 01.04.2019 та з 01.01.2020 року слугує підставою для здійснення нарахування та виплати компенсації втрати частини доходу. Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення позову [PERSON] . При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах "Проніна проти України" (пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Відповідно до п. 2 ч. 1\~ст. 315 КАС України\~за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Згідно п. п. 1, 4 ч. 1\~ст. 317 КАС України\~підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Враховуючи вищезазначене, колегія суддів дійшла висновку про скасування \~рішення \~Харківського окружного адміністративного суду від 10.06.2021 року у справі №520/7797/21, з прийняттям постанови про часткове задоволення позову.

Результат розгляду: partial