Рішення адміністративного суду від 2022-10-05 00:00:00+03

24 грудня 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Військової частини [NUMBER] , в якому просив визнати протиправною бездіяльність військової частини [NUMBER] щодо ненарахування та невиплати [PERSON] , середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 15.03.2019 року по 29.11.2021 року; зобов`язати військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити [PERSON] , середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні - невиплату компенсації за невикористану додаткову відпустку, передбачену п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та індексації грошового забезпечення до дня фактичного розрахунку, а саме за період з 15.03.2019 року по 29.11.2021 року. Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 02.03.2022 позов задоволено. Визнано протиправною бездіяльність військової частини [NUMBER] щодо не проведення нарахування та виплати [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.03.2019 року по 29.11.2021 року включно. Зобов`язано військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку з грошового забезпечення при звільненні з посади за період з 15.03.2019 року по 29.11.2021 року включно. Не погоджуючись з вказаним рішенням відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору. Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог п. 3 ч. 1\~ ст. 311 КАС України. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційноїх скарги за наявними в матеріалах справи письмовими доказами, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково з наступних підстав. Як встановлено судом першої інстанції, позивач проходив військову службу у військовій частині [NUMBER] . З 04.04.2017 позивач набув статусу учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням учасника бойових дій серії [NUMBER] . Наказом командира Військової частини [NUMBER] від 01.03.2019 №21-РС [PERSON] звільнений з військової служби відповідно до підпункту "а" пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України від 25.03.1992 №2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" позивач звільнений з військової служби у запас. Наказом командира військової частини [NUMBER] від 15.03.2019 №55 позивач виключений зі списків військової частини. Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 09.06.2021 по адміністративній справі №560/3885/21 позов [PERSON] до Військової частини [NUMBER] про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії задоволено частково. Зобов`язано Військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити [PERSON] грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2017 по 2019, виходячи з грошового забезпечення на день звільнення з військової служби. Позивач звернувся до військової частини [NUMBER] з заявою про нарахування та виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпусткияк учаснику бойових дій за період з 2017 по 2019, виходячи з грошового забезпечення на день звільнення з військової служби, виходячи із грошового забезпечення на дату звільнення з військової служби. На виконання рішення суду військовою частиною [NUMBER] виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 по 2019, виходячи з грошового забезпечення на день звільнення з військової служби лише 29.11.2021 шляхом перерахунку на картковий рахунок грошових коштів, що підтверджується випискою. Оскільки вказану компенсацію було виплачено позивачу не у день звільнення, [PERSON] 10.12.2021 звернувся до відповідача із вимогою нарахувати та виплатити середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 15.03.2019 року по 29.11.2021. Не отримавши відповіді на вимогу, позивач звернувся до суду з даним позовом. За наслідком встановлення зазначених обставин у справі, судом першої інстанції ухвалено рішення, яким задоволено позовні вимоги, з чим не погоджується колегія суддів, з огляду на наступне. Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. За статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму. Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Необхідно звернути увагу на те, що постанова Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 №1294 "Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", постанова Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889 "Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій" та Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затверджена наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 20.05.2008 №425 не містять норм щодо виплати звільненому військовослужбовцю середнього заробітку в зв`язку із затримкою з вини роботодавця всіх належних йому виплат при звільненні. Таким чином, нерозповсюдження на військовослужбовців норм КЗпП України стосується лише норм, якими врегульована оплата праці (виплата грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення, таких як: спорів щодо розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати. Разом з тим, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу, зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення, неврегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення, тому щодо них необхідно застосувати положення КЗпП України, а саме статті 116, 117 цього Кодексу, оскільки трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних правовідносин. Так, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини. Необхідно зазначити, що непоширення норм КЗпП України на рядовий і начальницький склад військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці. При цьому, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. Такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №807/3664/14, від 31.10.2019 у справа № 2340/4192/18. Конституційний Суд України у рішенні від 22.02.2012 №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що згідно зі статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 09.06.2021 по адміністративній справі №560/3885/21 позов [PERSON] до Військової частини [NUMBER] про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії задоволено частково. Зобов`язано Військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити [PERSON] грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2017 по 2019, виходячи з грошового забезпечення на день звільнення з військової служби. Отже, після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Враховуючи наведене, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи КЗпП України. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 13 лютого 2020 року по справі №813/356/16. Враховуючи наведене, позивач має право на виплату йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні згідно статті 117 КЗпП України. Підставою цього є те, що при звільненні відповідач не провів повного розрахунку, а саме не виплатив грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 по 2019, виходячи з грошового забезпечення на день звільнення з військової служби. Разом з тим, колегією суддів під час розгляду справи встановлено, що [PERSON] звертався до суду з позовом до Військової частини [NUMBER] , в якому просив: - визнати протиправною бездіяльність Військової частини [NUMBER] щодо ненарахування та невиплати [PERSON] середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 15.03.2019 по 23.09.2021; - зобов`язати Військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити позивачеві середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні - невиплату компенсації за невикористану додаткову відпустку, передбачену п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та індексації грошового забезпечення до дня фактичного розрахунку, а саме за період з 15.03.2019 по 23.09.2021. За результатами судового розгляду, якої (справи №560/15257/21), Хмельницьким окружним адміністративним судом прийнято рішення суду від 13.01.2022, яким позов [PERSON] задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність Військової частини [NUMBER] щодо ненарахування та невиплати [PERSON] середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 16.03.2019 по 23.09.2021 та стягнуто з Військової частини [NUMBER] на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку з грошового забезпечення при звільненні з посади в розмірі 14510 (чотирнадцять тисяч п`ятсот десять) грн 32 коп. з урахуванням обов`язкових платежів та виплат. Таким чином, спір між [PERSON] та військовою частиною [NUMBER] з приводу наявності у позивача саме права на отримання середнього заробітку за весь час затримки виплати йому грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 16.03.2019 по 23.09.2021, вже вирішений судом. Предметом розгляду справи №560/421/22 є зобов`язання військової частини [NUMBER] нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 15.03.2019 року по 29.11.2021 року. Однак, враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що в задоволенні позовних вимог про зобов`язання військової частини [NUMBER] нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 16.03.2019 по 23.09.2021 слід відмовити, оскільки є судове рішення у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, яке набрало законної сили. Разом з тим, судом встановлено, що на виконання рішення суду від 09.06.2021 у справі №560/3885/21 військовою частиною [NUMBER] виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 по 2019, виходячи з грошового забезпечення на день звільнення з військової служби лише 29.11.2021 шляхом перерахунку на картковий рахунок грошових коштів, що підтверджується випискою. Тобто, факт затримки розрахунку при звільненні є беззаперечним та підтверджується наданими до матеріалів справи доказами, як наслідок, бездіяльність військової частини щодо непроведення нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.09.2021 по 29.11.2021 є протиправною. Разом із тим, згідно з довідкою відповідача №540/91 від 31.01.2022 середньоденне грошове забезпечення позивача складає 356,69 грн. Таким чином, враховуючи кількість днів затримки з 24.09.2021 по 29.11.2021, сума середнього заробітку за весь період затримки розрахунку складає 23898,29 грн. (356,69 * 67). При визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку необхідно враховувати розмір середнього заробітку позивача, суму заборгованості, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, те що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету та інших обставин справи. Вирішуючи питання щодо розміру суми компенсації середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні суд застосовує принцип співмірності, що узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 18.07.2018 у справі №825/325/16, від 30.11.2020 у справі №480/3105/19. Так, судом враховується , що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц). Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (див. висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі N 6-113цс16). Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (див. пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц): - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. За обставин цієї справи суд вважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні. Враховуючи, що позивачеві при звільненні не виплачено належні суми грошового забезпечення з 24.09.2021 по 29.11.2021, суд вважає за необхідне обрати належний захист порушеного права позивача та із врахуванням ст. 9 КАС України стягнути з відповідача суму середньомісячного заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 24.09.2021 по 29.11.2021 у розмірі 4798,50 грн. Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апелянта, що позивачем пропущено строк звернення до суду, з огляду на наступне. Частиною 5 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк. Як вже зазначалось вище, остаточний розрахунок з позивачем проведено 29 листопада 2021 року, а до суду з позовною заявою про стягнення середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні [PERSON] звернувся 24.12.2021, тобто в межах строку, визначеному ст. 122 КАС України. За таких обставин, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам по справі, доводи апеляційної скарги частково спростовують висновки рішення суду, допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, а тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення. Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Результат розгляду: partial