Рішення адміністративного суду від 2022-07-26 00:00:00+03

[PERSON] (далі за текстом також позивач, [PERSON] ) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Полтавській області (далі за текстом також відповідач), в якому, з урахуванням уточнень, просив: - визнати протиправними дії Головного управління Національної поліції в Полтавській області щодо відмови у видачі [PERSON] посвідчення «Ветеран Національної поліції», яке відповідає зразку посвідчення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2018 за № 925 «Про посвідчення і нагрудний знак «Ветеран Національної поліції»; - зобов`язати Головне управління Національної поліції в Полтавській області видати [PERSON] безстрокове посвідчення «Ветеран Національної поліції», яке відповідає зразку посвідчення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2018 за № 925 «Про посвідчення і нагрудний знак «Ветеран Національної поліції». Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2021 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено. Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач оскаржив його в апеляційному порядку, оскільки вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального та порушено норми процесуального права, не враховано всі фактичні обставини справи, які мають значення для правильного вирішення адміністративного спору. В апеляційній скарзі позивач викладає обставини справи та нормативно-правове обґрунтування, наведені ним в позовній заяві. Зазначає, що судом першої інстанції під час розгляду справи не було належним чином досліджено, що існуюче захворювання позивача утворилося після перенесеної ним травми під час проходження служби в МВС України, слідством чого є погіршення стану здоров`я, подальшого звільнення позивача зі служби з ГУНП в Полтавській області, встановлення трьома МСЕК 2 групи інвалідності. За результатами апеляційного розгляду позивач просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю. У відзиві на апеляційну скаргу Головне управління Національної поліції в Полтавській області зазначає, що у рішенні суд першої інстанції зробив правильний висновок про необґрунтованість позовних вимог [PERSON] . Наводить обставини справи, викладені ним у відзиві на позовну заяву. Вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а тому апеляційну скаргу просить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Відповідно до пункту третього частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також КАС України), суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав. Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що 18.01.2021 за допомогою ДУ «Урядовий контактний центр» у порядку статті 40 Конституції України, статті 1 Закону України «Про звернення громадян», посилаючись на норми пункту 2 статті 5 Закону України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист", [PERSON] звернувся до Полтавської обласної державної адміністрації зі зверненням про вирішення питання щодо надання йому відповідного посвідчення з врученням нагрудного знака «Ветеран Національної поліції» /а.с. 75-76 т.1/. Листом від 02.02.2021 за № ГЛ-21/покц, ГЛ-25/покц відповідачем повідомлено позивачу, що пунктом 2 статті 5 Закону не передбачено надання статусу «Ветеран Національної поліції» особам, інвалідність яких настала внаслідок травми. В зв`язку з чим надати заявнику посвідчення та нагрудний знак «Ветеран Національної поліції» немає підстав /а.с. 77-78 т.1/. Не погоджуючись з такою відмовою, позивач звернувся до суду з позовом. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не було надано відповідачу належних документів в підтвердження наявності в позивача статусу, визначеного в п. 2 статті 5 Закону України № 203/98-ВР та в Постанові КМ України від 30.08.1999 за № 1601, а відтак встановлені у справі обставини не підтверджують позицію позивача стосовно протиправності відмови Головного управління Національної поліції в Полтавській області щодо встановлення статусу ветерана Національної поліції [PERSON] . Надаючи правову оцінку правовідносинам сторін, колегія суддів виходить з такого. Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Законом України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист" (далі - Закон України № 203/98-ВР) встановлений статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, Національної поліції, ветеранів податкової міліції, ветеранів державної пожежної охорони, ветеранів Державної кримінально-виконавчої служби України, ветеранів служби цивільного захисту, ветеранів Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, визначає основні засади державної політики щодо соціального захисту громадян, звільнених з військової служби, служби в органах внутрішніх справ, Національної поліції, державній пожежній охороні, Державній кримінально - виконавчій службі України, органах і підрозділах цивільного захисту, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, та членів їх сімей, визначає гарантії, які забезпечують їм гідне життя, активну діяльність, шану та повагу в суспільстві. Відповідно до приписів п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України № 203/98-ВР ветеранами органів внутрішніх справ та ветеранами Національної поліції визнаються громадяни України, зокрема, особи з інвалідністю I та II групи, інвалідність яких настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби, служби у військовому резерві під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, чи при виконанні службових обов`язків по охороні громадського порядку, боротьбі із злочинністю та ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій. Відповідно до Постанови КМ України "Про посвідчення і нагрудний знак "Ветеран Національної поліції" від 7 листопада 2018 року № 925, на видачу посвідчення і вручення нагрудного знака "Ветеран Національної поліції" поширено дію Порядку видачі посвідчення і вручення нагрудного знака "Ветеран військової служби", затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.1999 за № 1601. Як зазначено в п. 3 Постанови КМУ від 30.08.1999 за № 1601, підставою для видачі відповідного посвідчення і вручення нагрудного знака є: наказ про звільнення з військової служби в запас або у відставку та довідка до акта огляду медико-соціальною експертною комісією про встановлення інвалідності I чи II групи, яка настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби, служби у військовому резерві під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, чи при виконанні службових обов`язків по охороні громадського порядку, боротьбі із злочинністю та ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій - для осіб, зазначених у пункті 2 статті 5 Закону України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист". Тобто, в розумінні вказаних правових норм набуття громадянином України статусу ветерана органів внутрішніх справ та ветерана Національної поліції для осіб, зазначених у пункті 2 статті 5 Закону України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист" можливе за наявності таких умов: звільнення з військової служби в запас або у відставку та встановлення інвалідності I чи II групи, яка настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби, служби у військовому резерві під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, чи при виконанні службових обов`язків по охороні громадського порядку, боротьбі із злочинністю та ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій. Організація діяльності медичних (військово-лікарських) комісій МВС щодо проведення лікарської та військово-лікарської експертизи регламентована Положенням про діяльність медичної (військово-лікарської) комісії МВС, затвердженого Наказом МВС від 03.04.2017 за № 285, зареєстрованим в Мінюсті України 28.04.2017 за № 559/30427 (далі - Положення № 285 в редакції, що була чинною на час оформлення свідоцтва про хворобу позивача № 284/С від 17.09.2020). Підпунктом 3 п. 3 розділу 1 Положення № 285 визначено, що основними завданнями ВЛК є визначення причинного зв`язку захворювань, поранень, травм, контузій і каліцтв у поліцейських, що проходять службу, звільняються зі служби та звільнились зі служби, військовослужбовців НГУ, колишніх військовослужбовців, колишніх осіб рядового й начальницького складу органів внутрішніх справ (далі - колишні особи рядового й начальницького складу). Розділом VI Положення № 285 «Проведення лікарської експертизи поліцейським» встановлено, що лікарська експертиза поліцейським здійснюється в порядку та з урахуванням вимог, зазначених у розділі III цього Положення (п. 1). За наявності у поліцейського поранення, травми (їх наслідків) підрозділ кадрового забезпечення надає ВЛК акт про нещасний випадок, складений за встановленою формою відповідно до Порядку розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій, що сталися в органах і підрозділах системи МВС України, затвердженого Наказом МВС від 27.12.2002 за № 1346, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 31.01.2003 за № 83/7404 (зі змінами) (далі - Акт про нещасний випадок), а в необхідних випадках - висновок службового розслідування (п. 3). Колишні поліцейські або колишні особи рядового й начальницького складу можуть ініціювати питання щодо визначення придатності до служби за станом здоров`я на час звільнення зі служби та причинного зв`язку їх захворювань, травм (поранень). У такому випадку вони звертаються до підрозділу кадрового забезпечення за місцем колишньої служби для отримання направлення на проведення лікарської (військово-лікарської) експертизи до ВЛК за місцем проживання. Перегляд раніше прийнятої постанови ВЛК проводиться за заявою колишнього поліцейського, колишньої особи рядового чи начальницького складу (п. 13). Особи, зазначені в пункті 13 цього розділу, надають до ВЛК медичну документацію, складену в період проходження служби, у випадку отримання травми (поранення) під час служби - надають відповідний Акт про нещасний випадок та документацію, складену за результатами надання первинної медичної допомоги з цього приводу (п. 14). Відповідно до п. 1 розділу VIII Положення № 285 «Постанови військово-лікарських комісій» за результатами лікарської та військово-лікарської експертизи ВЛК приймають постанови, які включають діагноз, встановлений особі за результатами проведеного обстеження, рішення щодо ступеня придатності чи про непридатність до служби та висновок про причинний зв`язок захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтва). Підпунктом 2 п. 9 розділу VIII Положення № 285 визначено, що постанови ВЛК про причинний зв`язок захворювань, поранень (контузій, травм, каліцтв) поліцейських приймаються у таких формулюваннях - «Поранення (контузія, травма, каліцтво), ТАК, пов`язане з виконанням службових обов`язків» - якщо поранення (контузія, травма, каліцтво) одержане під час виконання службових обов`язків, пов`язаних із здійсненням повноважень та основних завдань поліції. Підпунктом 3 п. 1 розділу IX Положення № 285 унормовано, що постанови ВЛК, прийняті за результатами лікарської (військово-лікарської) експертизи, записуються щодо поліцейських, військовослужбовців за результатами медичного огляду - до Акта медичного огляду, Довідки або Свідоцтва про хворобу, медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого, Книги (журналу) обліку документації ВЛК, в інших випадках - до Книги протоколів засідань ВЛК (додаток 16) та Постанови (додаток 17). При проведенні лікарської чи військово-лікарської експертизи особам, які перебувають на стаціонарному обстеженні (лікуванні) в закладі охорони здоров`я МВС, за наявності в ньому госпітальної ВЛК, складається Свідоцтво про хворобу або Довідка, залежно від рішення комісії (п. 2 розділу IX Положення № 285). Відповідно до п. 21 розділу Ш Положення № 285 у разі незгоди особи, що проходила медичний огляд, із постановою штатної ВЛК, вона може оскаржити її у ЦВЛК, яка визначає за необхідності порядок додаткового обстеження та повторної лікарської (військово-лікарської) експертизи. Згідно з п. 20 розділу VIII Положення № 285 причину інвалідності звільнених зі служби осіб установлюють медико-соціальні експертні комісії (далі - МСЕК), відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 за № 1317 «Питання медико-соціальної експертизи» та з урахуванням висновку ВЛК про причинний зв`язок їх захворювань, поранень (травм, контузій, каліцтв). Відповідно до абзацу 2 пункту 3 Постанови Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року № 1317 "Питання медико-соціальної експертизи" (далі - Постанова № 1317) медико-соціальна експертиза потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання проводиться після подання акта про нещасний випадок на виробництві, акта розслідування професійного захворювання за встановленими формами, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2004 року за № 1112, висновку спеціалізованого медичного закладу (науково-дослідного інституту професійної патології чи його відділення) про професійний характер захворювання, направлення лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я або роботодавця чи профспілкового органу підприємства, на якому потерпілий одержав травму чи професійне захворювання, або робочого органу виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків, суду чи прокуратури. За приписами пункту 12 Постанови № 1317 причинний зв`язок інвалідності колишніх військовослужбовців з перебуванням на фронті або з виконанням ними інших обов`язків військової служби встановлюється на підставі документів, виданих військово-лікувальними закладами, а також інших документів, що підтверджують факт отримання поранення (захворювання). Пунктом 26 Постанови № 1317 передбачено, що особі, що визнана інвалідом, залежно від ступеня розладу функцій органів і систем організму та обмеження її життєдіяльності встановлюється I, II чи III група інвалідності. I група інвалідності поділяється на підгрупи А і Б залежно від ступеня втрати здоров`я інваліда та обсягу потреби в постійному сторонньому догляді, допомозі або нагляді. Причинами інвалідності є: загальне захворювання; інвалідність з дитинства; нещасний випадок на виробництві (трудове каліцтво чи інше ушкодження здоров`я); професійне захворювання; поранення, контузії, каліцтва, захворювання: - одержані під час захисту Батьківщини, виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків) чи пов`язані з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з`єднаннях, підпільних організаціях і групах та інших формуваннях, що визнані такими згідно із законодавством, в районі воєнних дій на прифронтових дільницях залізниць, на спорудженні оборонних рубежів, військово-морських баз та аеродромів у період громадянської та Другої світової воєн або з участю у бойових діях у мирний час; - одержані під час захисту Батьківщини, виконання інших обов`язків військової служби, пов`язаних з перебуванням на фронті в інші періоди; - одержані в районах бойових дій у період Другої світової війни та від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння у повоєнний період; від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння на території проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях до 1 грудня 2014 р., а з 1 грудня 2014 р. - на території проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, де органи державної влади здійснюють свої повноваження, та в населених пунктах, розташованих на лінії зіткнення, під час проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях; під час виконання робіт, пов`язаних з розмінуванням боєприпасів, незалежно від часу їх виконання; - одержані у неповнолітньому віці внаслідок воєнних дій громадянських і Другої світової воєн та в повоєнний період; - пов`язані з участю у бойових діях та перебуванням на території інших держав; - пов`язані з виконанням службових обов`язків, ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, з участю у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, іншим ураженням ядерними матеріалами; - одержані внаслідок політичних репресій; - пов`язані з виконанням обов`язків військової служби або службових обов`язків з охорони громадського порядку, боротьби із злочинністю та ліквідацією наслідків надзвичайних ситуацій; - одержані під час участі у масових акціях громадського протесту в Україні з 21 листопада 2013 р. по 21 лютого 2014 р. за євроінтеграцію та проти режиму Януковича (у Революції Гідності); - поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержані під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх проведення; захворювання: - отримані під час проходження військової служби чи служби в органах внутрішніх справ, державної безпеки, інших військових формуваннях; - пов`язані з впливом радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи; - одержані в період проходження військової служби і служби в органах внутрішніх справ, державній пожежній охороні, органах і підрозділах цивільного захисту, Держспецзв`язку. Положеннями п. 27 Постанови № 1317 встановлено, що підставою для встановлення II групи інвалідності є стійкі, вираженої важкості функціональні порушення в організмі, зумовлені захворюванням, травмою або вродженою вадою, що призводять до значного обмеження життєдіяльності особи, при збереженій здатності до самообслуговування та не спричиняють потреби в постійному сторонньому нагляді, догляді або допомозі. Критеріями встановлення II групи інвалідності є ступінь втрати здоров`я, що спричиняє обмеження у вираженому II ступені однієї чи декількох категорій життєдіяльності особи: обмеження самообслуговування II ступеня здатність до самообслуговування з використанням допоміжних засобів і/або за допомогою інших осіб; обмеження здатності до самостійного пересування II ступеня здатність до самостійного пересування з використанням допоміжних засобів і/або за допомогою інших осіб; обмеження здатності до навчання II ступеня нездатність до навчання або здатність до навчання тільки у спеціальних навчальних закладах або за спеціальними програмами вдома; обмеження здатності до трудової діяльності II ступеня нездатність до провадження окремих видів трудової діяльності чи здатність до трудової діяльності у спеціально створених умовах з використанням допоміжних засобів і/або спеціально обладнаного робочого місця, за допомогою інших осіб; обмеження здатності до орієнтації II ступеня здатність до орієнтації в часі і просторі за допомогою інших осіб; обмеження здатності до спілкування II ступеня здатність до спілкування з використанням допоміжних засобів і/або за допомогою інших осіб; обмеження здатності контролювати свою поведінку II ступеня здатність частково чи повністю контролювати свою поведінку тільки за допомогою сторонніх осіб. До II групи інвалідності можуть належати також особи, які мають дві хвороби або більше, що призводять до інвалідності, наслідки травми або вроджені вади та їх комбінації, які в сукупності спричиняють значне обмеження життєдіяльності особи та її працездатності. З матеріалів справи вбачається, що позивач, [PERSON] , з 04.08.2006 по 06.11.2015 проходив службу в органах внутрішніх справ України та з 07.11.2015 по 30.09.2020 - службу в Національній поліції України /а.с. 58 т. 1/. 11.08.2015 під час виконання службових обов`язків ( [ADDRESS] ) оперуповноваженого СКМСД Київського РВ ПМУ УМВС Глушка С. М. було травмовано. Актом розслідування нещасного випадку, складеного комісією відповідача за формою Н-5 від 20.05.2015 (дату «2015» рік зазначено в відповідному документі) встановлено, що нещасний випадок з позивачем трапився при виконанні службових обов`язків, внаслідок нападу гр. [PERSON] /а.с. 21-23 т. 1/. За результатами розслідування нещасного випадку складено Акт за формою Н-1 № 1 «Про нещасний випадок» від 20.05.2016 з аналогічним висновком /а.с. 24-26 т. 1/. За розпорядженням УКЗ ГУНП в Полтавській області позивач пройшов медичний огляд. Як убачається зі свідоцтва про хворобу [PERSON] № 248/С від 17.09.2020, а саме, - п. 11 «Діагноз і постанова військово-лікарської комісії про причинний зв`язок захворювання (поранення, травми, контузії, каліцтва», М(ВЛ)К визначила: "Наслідки закритої черепно-мозкової травми зі струсом головного мозку (11.08.2015), у вигляді перивентрикулярного лейкоареозу головного мозку, помірної зовнішньої гідроцефалії, гіпертензійно-лікворного синдрому з лікворно-динамічними кризами (19.08.2020, 26.08.2020, 27.08.2020), стійкого вистибулоатактичного синдрому, стійкого цефалгічного синдрому, розсіяної органічної симптоматики, астено-невротичного синдрому - ТРАВМА, ТАК, пов`язана з виконанням службових обов`язків" /а.с. 27 т. 1/. Наказом ГУНП в Полтавській області від 29.09.2020 за № 427 о/с позивача 30.09.2020 звільнено з посади слідчого в особливо важливих справах відділу розслідування особливо тяжких злочинів слідчого управління за п. 2 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію" (через хворобу) /а.с. 105 т. 1/. Згідно з довідкою серії АВ № 0032737 до акта огляду Центральної медико-соціальної експертної комісії МОЗ України з 05.11.2020 [PERSON] встановлено ІІ групу інвалідності, причина інвалідності - травма, так, пов`язана з виконанням службових обов`язків /а.с. 29 т. 1/. 15.11.2021 Обласною транспортно-радіологічною медико-соціальною експертною комісією повторно проведено медичну експертизу стану здоров`я позивача, внаслідок чого встановлено 2 групу інвалідності з датою чергового переогляду 08.11.2022, що підтверджується довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААВ за № 110642. 01.12.2021 Державним закладом «Центральною медико-соціальною експертною комісією Міністерства охорони здоров`я України» проведено повторний огляд [PERSON] та встановлено 2 групу інвалідності безстроково, що підтверджується довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ № 0033069 від 01.12.2021. Відповідно до листа наданого головним лікарем Державного закладу «Центральна медико-соціальна експертна комісія Міністерства охорони здоров`я України» від 06.12.2021 за № 56-13/16/-839 при вивченні медичних документів позивача комісія дійшла висновку, що наявні функціональні порушення з боку центральної нервової системи внаслідок травми, на момент розгляду обмежують життєдіяльність хворого у вираженому ступені і відповідають критеріям встановлення 2 групи інвалідності. З урахуванням приписів Постанови Кабінету Міністрів України «Питання медико-соціальної експертизи» від 03.12.2009 за № 1317, Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку анатомічних дефектів, інших необоротних порушень функцій органів і систем організму, станів та захворювань, за яких відповідна група інвалідності встановлюється без зазначення строку повторного огляду» від 21.01.2015 за № 10 та Наказу Міністерства охорони здоров`я України «Про затвердження Інструкції про встановлення груп інвалідності» від 05.09.2011 за № 561, враховуючи незворотні клініко-морфологічні зміни, несприятливий перебіг захворювання, 2 групу інвалідності встановлено безстроково. Отже, позивачем в ході виконання функціональних обов`язків по охороні громадського порядку та боротьбі зі злочинністю отримано травму, яка стала причиною захворювання, що відображене у свідоцтві про хворобу, медичній картці, виписках із медичної карти стаціонарного хворого та довідках МСЕК. Захворювання позивача утворилося після перенесеної ним травми під час проходження служби в МВС України, наслідком чого є погіршення стану здоров`я, встановлення МСЕК 2 групи інвалідності, подальше звільнення позивача зі служби з ГУНП в Полтавській області за п. 2 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію" (через хворобу). Так, відповідно до п. 11 свідоцтва про хворобу позивача [PERSON] № 248/С від 17.09.2020 «Діагноз і постанова військово-лікарської комісії про причинний зв`язок захворювання (поранення, травми, контузії, каліцтва», М(ВЛ)К встановлено: наслідки закритої черепно-мозгової травми зі струсом головного мозку (11.08.2015). Згідно з випискою із медичної карти стаціонарного хворого [PERSON] № 12979 неврологічного відділення ПОКЛ позивачу встановлено діагноз: стійкі наслідки перенесеної ЗЧМТ (11.08.2015 виробнича під час виконання службових обов`язків). Відповідно до Консультаційного висновку спеціаліста невропатолога ПОКЛ № 7290 позивачу встановлено діагноз: стійкі наслідки перенесеної ЗЧМТ (11.08.2015 виробнича під час виконання службових обов`язків) у вигляді післятравматичної енцефалопатії. Згідно з випискою із медичної карти стаціонарного хворого № 4892 неврологічного відділення ПОКЛ позивачу встановлено діагноз: стійкі наслідки перенесеної ЗЧМТ (11.08.2015 виробнича під час виконання службових обов`язків). Відповідно до Консультаційного висновку спеціаліста лікаря невролога поліклініки КП «2-а міська клінічна лікарня Полтавської міської ради» встановлений діагноз: післятравматична енцефалопатія (ЗЧМТ 11.08.2015) виробнича під час виконання службових обов`язків струсу головного мозку з вираженим перивентикулярним лейкоареозом помірною зовнішньою гідроцефалією, локальними атрофічними змінами кори головного мозку з помірним гіпертинзивно-лікворним синдромом, зі схильністю до лікворно-динамічних кризів вираженим вести було-атактичним синдромом, стійким цефалгічним синдромом, синдромом вегетативної дисфукції за змішаним типом зі схильністю до церебральних вегетативних кризів, помірними дифузними змінами, дисфукцією стовбурових структур церебростенічним синдромом, мнестичними розладами. Відповідно до виписок із медичної карти стаціонарного хворого за 2021 рік проходив курс лікування існуючого захворювання, а не травми з 23.03.2021 по 02.04.2021 (№4892), з 08.06.2021 по 18.06.2021 (№ 9402) та з 05.10.2021 по 18.10.2021 (№ 17577). Окрім того, стосовно того, що у ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» «Звільнення зі служби в поліції» відсутнє формулювання «звільнення з військової служби в запас або у відставку», колегія суддів зазначає таке. Згідно з листом Головного управління Національної поліції в Полтавській області від 31.12.2021 за № 52 зі/115/12/02-2021 відповідно до норм ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» формулювання стосовно звільнення в запас чи у відставку відсутнє. Так, відповідно до ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється: 1) у зв`язку із закінченням строку контракту; 2) через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції; 3) за віком - у разі досягнення встановленого для нього цим Законом граничного віку перебування на службі в поліції; 4) у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів; 5) через службову невідповідність; 6) у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України; 7) за власним бажанням; 8) у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій); 9) у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі; 9-1) у зв`язку з наявністю реального чи потенційного конфлікту інтересів, який має постійний характер і не може бути врегульований в інший спосіб; 10) у разі набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, або кримінального правопорушення, а також рішенням суду про визнання його активів або активів, набутих за його дорученням іншими особами або в інших передбачених статтею 290 Цивільного процесуального кодексу України випадках, необґрунтованими та їх стягнення в дохід держави; 11) у зв`язку з набуттям громадянства або підданства іншої держави. Днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби. Як зазначено в п. 3 Постанови КМУ від 30.08.1999 за № 1601, підставою для видачі відповідного посвідчення і вручення нагрудного знака є: наказ про звільнення з військової служби в запас або у відставку та довідка до акта огляду медико-соціальною експертною комісією про встановлення інвалідності I чи II групи, яка настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби, служби у військовому резерві під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, чи при виконанні службових обов`язків по охороні громадського порядку, боротьбі із злочинністю та ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій - для осіб, зазначених у пункті 2 статті 5 Закону України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист". З системного аналізу нормативно-правових актів можна дійти висновку про те, що неузгодженість норм ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» та Постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 1999 року № 1601 стосовно умов звільнення для набуття громадянином України статусу ветерана Національної поліції пов`язана з тим, що початково Порядок видачі посвідчення і вручення нагрудного знака "Ветеран військової служби", затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.1999 за № 1601, розповсюджувався на осіб, які \~набули \~статусу \~ветеранів військової \~служби \~відповідно \~до Закону \~України \~"Про статус ветеранів військової служби та їх соціальний захист" і тільки після внесення змін Постановою КМУ "Про посвідчення і нагрудний знак "Ветеран Національної поліції" від 7 листопада 2018 року № 925, - на видачу посвідчення і вручення нагрудного знака "Ветеран Національної поліції". Проте, вказана неузгодженість між зазначеними нормативно-правовими актами не може позбавляти особу статусу ветерана Національної поліції. Згідно з ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Колегія суддів звертає увагу на рішення Європейського суду з прав людини у справі "Ольсон проти Швеції", а саме щодо того, що норма спеціального закону не може розглядатися як право, якщо її не сформульовано з достатньою точністю так, щоб громадянин мав змогу, якщо потрібно, з відповідними рекомендаціями, до певної міри передбачити наслідки своєї поведінки. Окрім того, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідальність за подолання недоліків законодавства, правових колізій, прогалин, інтерпретаційних сумнівів лежить, в тому числі, і на судових органах, які застосовують та тлумачать закони (рішення у справах "Вєренцов проти України", "Кантоні проти Франції"). Водночас, необхідно зазначити, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 квітня 2008 року в справі "Вассерман проти Росії" вказав, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством. Згідно з усталеною практикою Європейського суду, поняття "якість закону" означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на права осіб (рішення у справах "Олександр Волков проти України", "G.G. та інші проти Болгарії"). Разом з тим, відповідно до п. 8 Тимчасового посвідчення військовозобов`язаного № 4/5128-36039 від 02.10.2020 призовною комісією при Полтавському ОМВК 26.11.2010 [PERSON] зарахований у запас згідно з п. 7 ч. 1 ст. 18 та п. 2-7 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». За встановлених обставин, з огляду \~на наявність у позивача статусу, визначеного п. 2 статті 5 Закону України № 203/98-ВР та Постановою КМУ від 30.08.1999 за № 1601, дії відповідача щодо відмови у видачі [PERSON] посвідчення «Ветеран Національної поліції», яке відповідає зразку посвідчення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2018 за № 925 «Про посвідчення і нагрудний знак «Ветеран Національної поліції», є протиправними. З урахуванням того, що дії Головного управління Національної поліції в Полтавській області щодо відмови у видачі [PERSON] посвідчення «Ветеран Національної поліції», яке відповідає зразку посвідчення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2018 за № 925 «Про посвідчення і нагрудний знак «Ветеран Національної поліції», є протиправними, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги про зобов`язання Головне управління Національної поліції в Полтавській області видати [PERSON] безстрокове посвідчення «Ветеран Національної поліції», яке відповідає зразку посвідчення затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2018 за № 925 «Про посвідчення і нагрудний знак «Ветеран Національної поліції», підлягають задоволенню. Отже, колегія суддів дійшла висновку про задоволення вимог позивача. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції невірно визначив характер спірних правовідносин та не надав правову оцінку обставинам, які охоплюються предметом позову, що призвело до неправильного вирішення справи та ухвалення судового рішення з порушенням норм матеріального права. Доводи апеляційної скарги приймаються колегією суддів у якості належних. Згідно з приписами пункту другого частини першої статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Відповідно до статті 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Оскільки рішення суду першої інстанції ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а також у зв`язку із тим, що висновки суду не відповідають обставинам справи, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям постанови про задоволення позовних вимог. Питання розподілу судових витрат відповідно до статті 139 КАС України судом апеляційної інстанції не вирішується, оскільки позивача звільнено від сплати судового збору на підставі пункту 9 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Результат розгляду: granted