Рішення адміністративного суду від 2022-03-24 00:00:00+02

В листопаді 2020 року позивач, [PERSON] , звернувся до суду з позовом до Засульської сільської ради Лубенського району Полтавської області, сільського голови Бондаренка Сергія Івановича, в якому просив: - скасувати відповідь №02-36/4223 від 30.09.2020 сільського голови С.І.Бондаренка, як таку, що є незаконною та порушує його права власності; - зобов`язати Виконавчий комітет Засульської сільської ради Лубенського району Полтавської області виділити частки землі (паї) йому [PERSON] і його мамі [PERSON] на нього як спадкоємцю, на території с. Нижній Булатець, де мешкала його мама і він. Ухвалою суду від 26.08.2021 замінено відповідача по справі, а саме: Засульську сільську раду Лубенського району Полтавської області на її правонаступника - Лубенську міську раду Лубенського району Полтавської області. Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 06 вересня 2021 року в задоволенні позовних вимог відмовлено. Не погодившись з прийнятим судовим рішенням, позивач оскаржив його в апеляційному порядку. Обгрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, скаржник відзначив про неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, з невірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Відповідач правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався. Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження. Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, надавши оцінку висновкам суду першої інстанції та доводам апеляційної скарги, відзначає наступне. Судом встановлено наступні обставини справи. Відповідно до копії свідоцтва про народження позивача, [PERSON] , серії [NUMBER] від 07.02.1961, матір`ю останнього є [PERSON] , яка згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 04.04.1995 померла [INFO] . Згідно записів трудової книжки серії [NUMBER] від 06.02.1978 позивач з 25.06.1978 по 30.10.1979 працював у колгоспі «Перше травня». 14.09.2020 року позивач із відповідною заявою звернувся до голови об`єднаної громади старости села Вищий Булатець Лубенського району Полтавської області, у якій просив внести на розгляд сесії громади питання про виділення йому, як сину [PERSON] (спадкоємцем якої він являється), земельного паю. Листом виконавчого комітету Засульської сільської ради від 30.09.2020 №02-36/4223 за підписом сільського голови С.Бондаренка позивача повідомлено, що розпаювання земельних ділянок у колишньому КСП «Перше травня» розпочалось у 1996 році. Матір позивача, [PERSON] , померла у 1995 році, тому до списків пайовиків КСП «Перше травня» її не включено. Зазначено також, що позивач матиме підстави для реалізації свого права на земельну частку (пай) у випадку підтвердження ним членства у колишньому СП «Перше травня» на момент формування списків. В той же час, як встановлено судом першої інстанції, відповідно до інформації відділу №1 управління у Лубенському районі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, викладеній в листі від 13.09.2021 №130/40-21, зазначено наступне: згідно даних Книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) КСП «Перше травня» Лубенського району Полтавської області [PERSON] та/або [PERSON] сертифікати на право на земельну частку (пай) не видавались; згідно з реєстром других примірників державних актів на право на право приватної власності на землю та на право постійного користування, договорів оренди землі станом на 31.12.2012 [PERSON] та/або [PERSON] Державні акти на право власності на земельні ділянки, розташовані на території Вищебулатецької сільської ради Лубенського району Полтавської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва не видавались. Крім того, [PERSON] та/або [PERSON] не включені і до Списку громадян-членів колективного сільськогосподарського підприємства, який є Додатком №1 до Державного акта на право колективної власності на землю серії ПЛ-2 від 09.02.1996, виданого колективному сільськогосподарському підприємству «Перше травня» Вищебулатецькою сільською радою відповідно до рішення від 26 грудня 1996 року №6. Позивач, вважаючи порушеними свої права, звернувся до суду з даним позовом. Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, виходив з безпідставності вимог позивача, оскільки останнім при зверненні до відповідача не було подано документів, які зазначені у статті 2 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" від 05.06.2003 № 899-IV, та які посвідчували б право позивача на земельну частку (пай). Вирішуючи питання про обґрунтованість та доцільність висновків суду першої інстанції, а також доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного. Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Положеннями пункту 1 частини 1 статті 4 КАС України визначено, що адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір. За змістом пункту 2 частини першої статті 4 КАС України публічно-правовий спір - це спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій. З аналізу наведених процесуальних норм убачається, що до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коди один з його учасників - суб`єкт владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно - правових відносин. Натомість визначальні ознаки приватноправових відносин - це юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило, майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень. Відповідно до частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Зокрема, юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. За усталеною судовою практикою Верховного Суду, публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак, сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку з чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду. Під час визначення предметної юрисдикції справ суд повинен виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. Разом з тим, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу (як правило майнового) конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень. Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів. Відповідно до ст.1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Згідно зі ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до п.10 ч.2 ст.16 ЦК України до способів захисту цивільних прав та інтересів належить, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. У частині 1 статті 19 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Колегія суддів зауважує, що спірні правовідносини пов`язані з правом користування та розпорядження майном, адже ініційований позивачем спір з приводу виділення йому частки землі (паю) має цивільно-правову природу, оскільки спрямований на зміну (припинення) цивільних прав останнього. Отже, цей спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки спірні правовідносини пов`язані з правом користування та розпорядження майном та мають цивільно-правову природу, оскільки спрямовані на зміну (припинення) цивільних прав. Колегія суддів зауважує, що судом першої інстанції помилково не враховано вищезазначених положень та розглянуто спір по суті за правилами адміністративного судочинства. Окрім того, судова колегія вважає за необхідне надати оцінку вимозі позивача про скасування листа - відповіді відповідача, як такого, що порушує його права власності. За змістом частини другої статті 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Відповідно до частин першої та третьої статті 124 Основного Закону України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди; юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення; у передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. У Рішенні Конституційного Суду України від 25 листопада 1997 року № 6-зп Суд зазначив, що частину другу статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що кожен, тобто громадянин України, іноземець, особа без громадянства має гарантоване державою право оскаржити в суді загальної юрисдикції рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх рішення, дія чи бездіяльність порушують або ущемляють права і свободи громадянина України, іноземця, особи без громадянства чи перешкоджають їх здійсненню, а тому потребують правового захисту в суді. Окрім того, Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 5 КАС України. При цьому обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення. Неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах. У Рішенні від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 Конституційний Суд України розтлумачив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально-правовим засадам. Отже, охоронюваний законом інтерес полягає у прагненні особи набути певних матеріальних або нематеріальних благ з метою задоволення певних потреб, якщо такі прагнення є абстрактними, тобто випливають із певного суб`єктивного права у конкретних правовідносинах. Тому порушення охоронюваного законом інтересу, яке дає підстави для звернення особи за судовим захистом, є створення об`єктивних перешкод на шляху до здобуття відповідного матеріального та/або нематеріального блага. При цьому, позивач на власний розсуд визначає чи порушені його права, свободи чи інтереси рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Водночас, задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об`єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин. Суд наголошує, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року N 3-рп/2003). За змістом пункту 9 частини п`ятої статті 160 КАС України зазначається, що у позовній заяві повинно бути обґрунтовано порушення оскаржуваним рішенням прав, свобод або інтересів позивача. Отже, адміністративне судочинство спрямоване на справедливе вирішення судом спорів з метою захисту саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин. Обов`язковою умовою визнання протиправними рішень суб`єкта владних повноважень є доведеність позивачем порушених його прав та інтересів цим рішенням суб`єкта владних повноважень. Крім того, адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для відновлення порушеного права у зв`язку із прийняттям рішення суб`єктом владних повноважень особа повинна довести, яким чином відбулось порушення її прав. При цьому порушення вимог Закону рішенням чи діями суб`єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх судом протиправними, оскільки обов`язковою умовою визнання їх протиправними є доведеність позивачем порушення його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями чи рішенням з боку відповідача, зокрема, наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов. Колегія суддів зазначає, що таке порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи - позивача з боку відповідача, яка стверджує про їх порушення. Як встановлено з матеріалів справи, позивач вважає, що лист - відповідь сільського голови №02-36/4223 від 30.09.2020 року фактично порушує його права власності. Однак, в даному випадку, вказаний лист не створює конкретних правових наслідків для позивача, а носить лише інформаційний характер, оскільки не породжує виникнення, зміну або припинення прав, обов`язків позивача, а містить виключно інформацію, яка стосується порядку та процедури розпаювання земель КСП "Перше травня", а отже не може бути предметом оскарження в судовому порядку за правилами адміністративного судочинства. Відповідно до ч.1 ст.319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, визначених статтею 19 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги. З огляду на наведене, враховуючи характер спірних правовідносин, колегія суддів дійшла висновку про те, що вказаний спір не є публічно-правовим і не належить до юрисдикції адміністративних судів, а тому висновок суду першої інстанції про розгляд справи в порядку адміністративного судочинства є помилковим. Відповідно до п.1 ч.1 ст.238 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства. Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що оскаржуване рішення суду не відповідає нормам процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції скасувати з прийняттям постанови про закриття провадження у даній справі.

Результат розгляду: partial