Рішення адміністративного суду від 2022-07-28 00:00:00+03

[PERSON] (далі [PERSON] , позивач) звернувся з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (далі ГУ ПФУ в Тернопільській області, відповідач), в якому просить: -\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~визнати протиправними дії ГУ ПФУ в Тернопільській області щодо зменшення розміру перерахованої у жовтні 2021 року пенсії за вислугу років з 77% від відповідних сум грошового забезпечення до 70% при її перерахунку з підстав, що виникли при виконанні рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 15 вересня 2021 року у справі № 500/4158/21 з 01 грудня 2019 року; -\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~зобов`язати відповідача здійснити з 01.12.2019 року перерахунок пенсії за вислугу років виходячи з 77% від відповідних сум грошового забезпечення та здійснити виплату пенсії в цьому розмірі з 01.12.2019 року із врахуванням раніше виплачених сум; -\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~зобов`язати ГУ ПФУ в Тернопільській області на виконання Рішення Конституційного Суду України № 7-рп/2016 від 20.12.2016 року, яким визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» зі змінами, а саме: частини 7 статті 43, згідно з якою максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність - не обмежувати пенсію максимальним розміром, величиною в десять прожиткових мінімумів для непрацездатних осіб, з урахуванням компенсації за затримку частини пенсії на індекс інфляції. Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду \~від 21 грудня 2021 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправними дії ГУ ПФУ в Тернопільській області щодо зменшення розміру пенсії за вислугу років [PERSON] з 77% до 70% відповідних сум грошового забезпечення при проведенні перерахунку пенсії. Зобов`язано відповідача провести з 01.12.2019 перерахунок та виплату пенсії позивача в розмірі 77% місячного грошового забезпечення із урахуванням проведених виплат. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржив позивач, який покликаючись на те, що рішення є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, просить рішення Тернопільського окружного адміністративного суду \~від 21 грудня 2021 року скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог та ухвалити нове, яким заявлений позов задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування апеляційних вимог покликається на те, що законодавча норма, якою обмежено максимальний розмір пенсії осіб, які отримують пенсію на підставі Закону України від 9 квітня 1992 року № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі Закон № 2262-ХІІ), визнана неконституційною. Відповідач не скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу.. Справа розглядається в порядку письмового провадження відповідно до п. 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України). Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши та обговоривши матеріали справи, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивач є пенсіонером, перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Тернопільській області та отримує пенсію за вислугу років, призначену відповідно до Закону № 2262-ХІІ. Пенсія позивачу призначена виходячи із 77 % сум грошового забезпечення. Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду 06.10.2021 у справі № 500/4158/21 визнано протиправними дії ГУ ПФУ в Тернопільській області щодо відмови у проведенні перерахунку та виплати пенсії [PERSON] із 01.12.2019 на підставі наданої довідки Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Тернопільській області» № 2021/0810 від 09.06.2021. Зобов`язано ГУ ПФУ в Тернопільській області здійснити перерахунок та виплату основного розміру пенсії [PERSON] на підставі наданої Державною установою «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Тернопільській області» №2021/0810 від 09.06.2021 про розмір грошового забезпечення, із зазначенням відомостей про розміри щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії, починаючи з 01.12.2019, із урахуванням проведених виплат. На виконання вказаного рішення відповідач здійснив перерахунок пенсії позивача. При проведенні вказаного перерахунку відповідач визначив розмір пенсії з розрахунку, що не перевищує 70% грошового забезпечення та обмежив її виплату десятьма прожитковими мінімумами. Вважаючи такі дії суб`єкта владних повноважень протиправними, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом. Оскільки предметом апеляційного оскарження є рішення суду першої інстанції виключно в частині відмови в задоволенні позову, тобто щодо обмеження максимального розміру пенсії позивача десятьма прожитковими мінімумами, апеляційний суд оцінює спірні правовідносини, що виникли між сторонами, в зазначених межах та виходить з наступного. Згідно статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України. Обґрунтовуючи рішення про обмеження максимального розміру пенсії позивача на запит останнього відповідач у відповіді від 17.11.2021 року № 6848-7064/З-02/8-1900/21 послався на те, що такі обмеження встановлені частиною сьомою статті 43 Закону № 2262-ХІІ. Суд попередньої інстанції погодився з таким тлумаченням зазначеної правової норми. Апеляційний суд вважає дану оцінку правовідносин і згадане тлумачення відповідних норм права хибними. Так, відповідно до положень\~ \~статті 2 Закону України від 8 липня 2011 року № 3668-VI «Про заходи щодо законодавчого реформування пенсійної системи» (далі Закон № 3668-VI) максимальний розмір пенсії (крім пенсійних виплат, що здійснюються з Накопичувального пенсійного фонду) або щомісячного довічного грошового утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб,\~ \~\~\~\~які мають особливі заслуги перед\~ \~\~\~\~Батьківщиною), призначених (перерахованих)\~ \~\~\~\~відповідно до\~ \~Митного кодексу України,\~ \~законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про статус народного депутата України», «Про Національний банк України», «Про Кабінет\~ \~\~\~\~Міністрів\~ \~\~\~\~України», «Про дипломатичну службу», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про судову експертизу», «Про статус і соціальний захист громадян, як постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів», «Про наукову і науково-технічну діяльність», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», «Про пенсійне забезпечення», «Про судоустрій і статус суддів»,\~ \~Постанови Верховної Ради України від 13 жовтня 1995 року «Про затвердження Положення про помічника-консультанта народного депутата України», не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Водночас\~ \~Законом № 3668-VI\~ \~внесено зміни у\~ \~статтю 43 Закону № 2262-XII, яку викладено в редакції\~ \~Закону № 3668-VI, а саме: максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Рішенням Конституційного Суду України від 20.12.2016 № 7-рп/2016 визнано такими, що не відповідають\~ \~Конституції України\~ \~(є неконституційними), положення частини сьомої\~ \~статті 43 Закону № 2262-XII. Згідно з пунктом 2 резолютивної частини вказаного Рішення положення частини сьомої\~ \~статті 43 Закону № 2262-XII, які визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто 20.12.2016. Конституційний Суд України у Рішенні від 20.12.2016 № 7-рп/2016, яким визнав таким, якими, що не відповідають\~ \~статті 17 Конституції України, положення частини сьомої статті 43\~ \~Закону № 2262-ХІІ, виходив із того, що норми-принципи частини п`ятої\~ \~статті 17 Конституції України\~ \~щодо забезпечення державою соціального захисту громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей є пріоритетними та мають безумовний характер. Тобто заходи, спрямовані на забезпечення державою соціального захисту вказаної категорії осіб, зокрема у зв`язку з економічною доцільністю, соціально-економічними обставинами не можуть бути скасовані чи звужені. При цьому Конституційний Суд України стверджує, що обмеження максимального розміру пенсії, призначеної особам, яким право на пенсійне забезпечення встановлене\~ \~Законом № 2262-ХІІ, порушує суть конституційних гарантій щодо безумовного забезпечення соціального захисту осіб, передбачених частиною п`ятою\~ \~статті 17 Конституції України, які зобов`язані захищати суверенітет, територіальну цілісність і недоторканність України. З огляду на встановлені судом обставини, положення частини сьомої статті 43 Закону № 2262-ХІІ з 20.12.2016 втратили чинність, оскільки є неконституційними. Крім цього, положення частини 7 статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» в цілому визнано неконституційним з 20 грудня 2016 року, що означає, що з 20 грудня 2016 року відсутня частина сьома статті 43 в Законі № 2262-ХІІ, а отже, зміни внесені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 6 грудня 2016 року № 1774-VIII (далі Закон 1774-VIII), з урахуванням рішення Конституційного Суду України № 7-рп/2016 від 20 грудня 2016 року, що полягають у зміні слів і цифр є нереалізованими. Тобто, внесені Законом № 1774-VIII до частини сьомої статті 43 Закону № 2262-ХІІ, яка визнана неконституційною і втратила чинність, зміни (щодо періоду, протягом якого діють обмеження пенсії), самі по собі не створюють підстав для обмеження пенсії, призначеної у відповідності до Закону № 2262-ХІІ, максимальним розміром. Верховний Суд неодноразово висловлював аналогічну правову позицію, зокрема, у постановах від 06.11.2018 у справі № 522/3093/17, від 08.08.2019 у справі № 522/3271/17, від 10.10.2019 у справі № 522/22798/17, від 30.10.2020 у справі № 522/16881/17, від 09.11.2020 у справі № 813/678/18, від 09.02.2021 у справі № 640/2500/18, від 31.03.2021 у справі № 815/3000/17, яка в силу приписів частини п`ятої статті 242 КАС України та частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховується судом під час вирішення наведеного спору. Водночас, суд першої інстанції, обґрунтовуючи відмову в задоволенні позовних вимог в частині обмеження максимального розміру пенсії, послався на чинність положень статті 2 Закону № 3668-VI, якими такі обмеження також встановлені. Вирішуючи наявну колізію в правовому регулюванні спірних правовідносин, апеляційний суд керується правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постанові від 16 грудня 2021 року по справі № 400/2085/19, яка полягає в наступному. Обмеження граничного розміру пенсії, призначеної на підставі\~ \~Закону № 2262-XII, десятьма\~ \~прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність, введено в дію\~ \~Законом № 3668-VI, яким внесено зміни у\~ \~статтю 43 Закону № 2262-XII, шляхом викладення її в редакції\~ \~Закону № 3668-VI. Тобто, положення частини сьомої\~ \~статті 43 Закону № 2262-XII та положення частини першої\~ \~статті 2 Закону № 3668-VІ\~ \~(у частині поширення її дії на\~ \~Закон № 2262-ХІІ), прийняті одночасно для регулювання одних і тих самих правовідносин (обмеження максимальним розміром пенсій, призначених відповідно до\~ \~Закону № 2262-XII) та є однаковими за змістом. Конституційним Судом України у Рішенні від 20.12.2016 № 7-рп/2016 надано оцінку правовому регулюванню спірних правовідносин (обмеження максимальним розміром пенсії військовослужбовців) та визнано таким, що не відповідає\~ \~статті 17 Конституції України\~ \~положення частини сьомої\~ \~статті 43 Закону № 2262-XII. При цьому положення\~ \~статті 2 Закону № 3668-VI (у частині поширення її дії на\~ \~Закон № 2262-XII), які дублюють зміст частини сьомої\~ \~статті 43 Закону № 2262-XII, тобто є однопредметними правовими нормами, які прийняті одночасно для регулювання спірних правовідносин - змін не зазнали та передбачали обмеження максимальним розміром пенсії військовослужбовців. Тобто, на момент виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між\~ \~Законом № 2262-XII з урахуванням\~ \~Рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 № 7-рп/2016 та Законом № 3668-VI\~ \~- у частині обмеження максимальним розміром пенсії військовослужбовців. При цьому суб`єктом владних повноважень у спірних правовідносинах надано перевагу найменш сприятливому для позивача підходу та застосовано положення\~ \~статті 2 Закону № 3668-VI. Оскільки норми вказаних законів неоднаково регулюють правовідносини щодо пенсійного забезпечення військовослужбовців у частині обмеження їх пенсії максимальним розміром, колегія суддів Верховного Суду доходить висновку, що вони явно суперечать один одному. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у пунктах 52, 56 рішення від 14.10.2010\~ \~\~\~\~\~у справі\~ \~\~\~\~\~«Щокін проти України» зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у світлі практики Суду. На думку ЄСПЛ, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу «якості\~ \~закону», передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника. Таким чином, у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи. Водночас положеннями\~ \~статті 6 КАС України\~ \~встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі\~ \~Конституції України\~ \~гарантується. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06.11.2018 у справі № 812/292/18 зазначила, що норми законодавства, які допускають неоднозначне або множинне тлумачення, завжди трактуються на користь особи. У постанові від 13.02.2019, що винесена Великою Палатою Верховного Суду у зразковій справі № 822/524/18 із посиланням на положення статей\~ \~1,\~ \~8,\~ \~92 Конституції України, а також на статтю 9 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права зроблено висновок, що у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, наявність у національному законодавстві правових «прогалин» щодо захисту прав людини та основних свобод, зокрема, у сфері пенсійного забезпечення, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи. Зважаючи на викладене, у цій справі застосуванню підлягають норми\~ \~Закону № 2262-XII\~ \~з урахуванням\~ \~Рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 № 7-рп/2016, а не норми\~ \~Закону № 3668-VI. Застосовуючи в тлумаченні норм права щодо регулювання спірних правовідносин у справі, що розглядається, викладені вище правові позиції Верховного Суду, апеляційний суд приходить до висновку, що обмеження ГУ ПФУ в Тернопільській області максимального розміру пенсії позивача, право на пенсійне забезпечення якого встановлене\~ \~Законом\~ \~\~\~\~\~№ 2262-ХІІ, є протиправним. В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржене, а тому не переглядається апеляційним судом. Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Відповідно до частин першої - четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. З огляду на вищезазначене, вказаним вимогам оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає. Відповідно до пункту 2 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Згідно частин першої та другої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Невідповідність висновків суду обставинам справи вважається у тому разі, якщо останні встановлені судом повно та згідно з дослідженими ним доказами, проте висновки зі встановлених обставин зроблені невірно. Неправильне застосування матеріального права має місце у разі застосування неправильного витлумаченого закону, який хоч і підлягав застосуванню, проте його зміст і сутність сприйнято неправильно через розширене тлумачення. Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції у справі, що розглядається, відмовляючи в частині позовних вимог, не надав належної оцінки встановленим обставинам, неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до ухвалення помилкового рішення, а відтак апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення суду скасувати прийняттям постанови про відмову у задоволенні адміністративного позову.

Результат розгляду: granted