Рішення адміністративного суду від 2022-03-31 00:00:00+03

21 січня 2021 року позивач - [PERSON] звернувся в суд з адміністративним позовом до відповідача - Державної служби України з безпеки на транспорті, у якому просив визнати протиправним та скасувати наказ голови Державної служби України з безпеки на транспорті Є.Прокопчук від 14.12.2020 №2093-к «Про звільнення [PERSON] », поновити на посаді, рівнозначній посаді начальника Управління Укртрансбезпеки у Закарпатській області, з 05.01.2021 та стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу. В обгрунтування позовних вимог вказує на протиправність оскаржуваного наказу, оскільки відповідно до наказу відповідача № 340 від 09.09.2020 «Про упорядкування структури Укртрансбезпеки» відбулась реорганізація Укртрансбезпеки у Закарпатській області шляхом злиття з Управлінням Укртрансбезпеки у Львівській області, Управління Укртрансбезпеки у в Івано-Франківській області в Західне міжрегіональне управління Укртрансбезпеки та замість очолюваного ним Управління, створено Відділ державного контролю та нагляду на пасажирському транспорті з кількістю штатних одиниць - 4, Відділ державного контролю та нагляду на вантажному транспорті з кількістю штатних одиниць - 4 та Відділ надання адміністративних послуг з кількістю штатних одиниць - 6, які перебуватимуть у підпорядкуванні Західного міжрегіонального управління Укртрансбезпеки. Тобто, виходячи із вказаних змін у структурі, вбачається, що очолюване позивачем Управління Укртрансбезпеки у Закарпатській області фактично перейменовано на Відділ державного контролю за безпекою на транспорті у Закарпатській області та здійснено зміну його підпорядкування через Західне міжрегіональне управління Укртрасбезпеки. Відповідно до штатного розпису на 2020 рік, введеного в дію з 15.10.2020, керівництво перейменованого Управління, де позивач займав посаду керівника, здійснюватиметься заступником начальника управління - начальником відділу державного контролю за безпекою на транспорті у Закарпатській області. Тобто, у зв`язку з вказаними змінами у структурі та перейменуванням очолюваного позивачем Управління на Відділ, посада позивача не скорочувалась, а зазнала змін у назві та у вказаному штатному розписі зазначена, як заступник начальника управління - начальник відділу. Такі зміни у структурі зумовили звернення позивача із заявою від 03.12.2020 про переведення його з займаної посади начальника Управління на посаду заступника начальника Західного міжрегіонального управління - начальника відділу державного контролю за безпекою на транспорті у Закарпатській області. Проте відповідач, не зважаючи на наявність вакантної посади та наявність заяви позивача про його переведення, звільнив позивача з займаної посади. Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2021 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Державної служби України з безпеки на транспорті № 2093-к від 14.12.2020 «Про звільнення [PERSON] ». Поновлено [PERSON] на посаді начальника Управління Укртрансбезпеки у Закарпатській області з 05.01.2021. Стягнуто з Державної служби України з безпеки на транспорті на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05 січня 2021 року по 30 вересня 2021 року в розмірі 157514,55 грн. Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити. Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з наступних підстав. Правовий порядок в Україні за визначенням ст.19 Конституції України ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Стаття 43 Конституції України гарантує кожному право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізує програми професійно-технічного навчання, підготовки та перепідготовки кадрів відповідно до суспільних програм. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Права і свободи людини і громадянина захищаються судом (стаття 55 Конституції України). Кожному гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь - якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Громадянам згідно з ст.43 Конституції України гарантується захист від незаконного звільнення. Загальні правові засади і гарантії здійснення громадянами України свого конституційного права на працю визначає Кодекс законів про працю України (далі - КЗпП України). Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Так, судом достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що відповідно до наказу №248-к від 26.01.2016 [PERSON] з 01.02.2016 було переведено на посаду начальника Управління Укртрансбезпеки у Закарпатській області зі збереженням 1 рангу державного службовця. Відповідно до наказу відповідача №340 від 09.09.2020 «Про упорядкування структури Укртрансбезпеки» реорганізовано шляхом злиття Управління Укртрансбезпеки у Львівській області, Управління Укртрансбезпеки у Закарпатській області та Управління Укртрансбезпеки у Івано-Франківській області в Західне міжрегіональне управління Укртрансбезпеки та утворено відділи державного контролю за безпекою на транспорті та відділи надання адміністративних послуг зокрема і у Закарпатській області. 15.10.2020 позивачеві, як керівнику зазначеного Управління, доведено до відома інформацію, викладену в наказі №340 від 13.10.2020 «Про введення в дію структури та штатного розпису Державної служби України з безпеки на транспорті на 2020 рік». У зв`язку з вказаними змінами у структурі Управління, 03.12.2020 позивач звернувся до відповідача з заявою про переведення його з займаної посади начальника Управління на посаду заступника начальника управління - начальника відділу державного контролю за безпекою на транспорті у Закарпатській області. 02.11.2020 [PERSON] повідомлено про наступне звільнення з займаної посади на підставі п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу», оскільки посада, яку займає позивач, скорочена у зв`язку з прийняттям наказу Укртрансбезпеки від 09.09.2020 № 340 «Про упорядкування структури Укртрансбезпеки» та відповідно до наказу Укртрансбезпеки від 13.10.2020 № 390 «Про введення в дію структури та штатного розпису Державної служби України з безпеки на транспорті на 2020 рік». 14.12.2020 наказом голови Державної служби України з безпеки на транспорті Є.Прокопчука від 14.12.2020 №2093-к «Про звільнення [PERSON] » позивача звільнено з посади начальника Управління Укртрансбезпеки у Закарпатській області з 04.01.2021 у зв`язку зі скороченням посади державної служби, внаслідок зміни структури та штатного розпису Укртрансбезпеки, відповідно до п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу» Позивач, вважаючи наказ голови Державної служби України з безпеки на транспорті Є.Прокопчука від 14.12.2020 №2093-к «Про звільнення [PERSON] » протиправним, звернувся до суду з метою захисту свого порушеного права. Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке. Спеціальним законом, що регулює відносини, які виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, є Закон № 889-VIII, у редакції Закону України від 19.09.2019 року № 117-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади», який набрав чинності 25.09.2019 (далі - Закон № 117-IX). Дія цього Закону поширюється на державних службовців. Так, частинами 1, 2, 3 статті 5 Закону № 889-VIIІ встановлено, що правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 83 Закону № 889-VIII державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону). Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону № 889-VIII визначено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема, скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу. За приписами п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» №889-VIII (у редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема, скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу. Частиною 3 ст. 87 Закону №889-VIII визначено, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі п. п. 1 та 1-1 ч. 1 цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення. Водночас, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Частиною 2 статті 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. При цьому, особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 цієї статті, а також особливості застосування до них положень ч. 2 цієї статті, ст. ст. 42, 42-1, ч.1, 2, 3 ст. 49-2, ст. 74, ч. 3 ст. 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус (ч. 3 ст. 40 КЗпП України). Відповідно до ч. 1 ст. 42 КЗпП України, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Разом з цим, ч. 1 ст. 42-1 КЗпП України унормовано, що працівник, з яким розірвано трудовий договір з підстав, передбачених п. 1 ст. 40 цього Кодексу (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), протягом одного року має право на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, якщо власник або уповноважений ним орган проводить прийняття на роботу працівників аналогічної кваліфікації. Згідно з ч. 1 ст. 43-1 КЗпП України, розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадках, зокрема, ліквідації підприємства, установи, організації. Вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу», здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей: про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів; у разі вивільнення працівників на підставі п. 1 ч. 1 ст.40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті; не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень (частина шоста статті 49-2 КЗпП України). Суд апеляційної інстанції вважає безпідставними доводи Державної служби України з безпеки на транспорті щодо помилковості застосування судом першої інстанції норм законодавства про працю додатково до норм Закону № 889-VIII з наступних підстав. Законом № 117-ІХ (набрання чинності 25 вересня 2019 року) у Закон України «Про державну службу» було внесено ряд змін, зокрема, і щодо порядку припинення державної служби. Законом № 117-ІХ були серед іншого виключені положення абз. 1 і 2 ч. 3 ст. 87 Закону № 889-VIII, які стосувалися застосування до державних службовців законодавства про працю та допускали звільнення з підстав скорочення чисельності або штату державних службовців лише в разі неможливості переведення державного службовця на іншу посаду чи його відмови від такого переведення. При цьому, аналіз положень Закону № 889-VІІІ дає підстави для висновку, що ст. 87 цього Закону до набрання чинності Законом № 117-IX (до 25.09.2019 року) визначала як підставу для звільнення державного службовця (скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу), так і особливості її застосування (у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі) поряд із прямою вказівкою на застосування загальної процедури вивільнення працівників, установленої законодавством про працю. Одночасно із набранням чинності Законом № 117-IX набрав чинності Закон України від 19.09.2019 № 113-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (далі - Закон № 113-IX), яким статтю 40 КЗпП України доповнено ч. 5 такого змісту: Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 цієї статті, а також особливості застосування до них положень ч. 2 цієї статті, ст. ст. 42, 42-1, ч. 1, 2, 3 ст. 49-2, ст. 74, ч. 3 ст. 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус . Суд апеляційної інстанції враховує, що Верховний Суд у постанові від від 20.09.2021 року у справі №340/221/20, аналізуючи вищевказані законодавчі зміни, зазначив, що виключення зі ст. 87 Закону № 889-VІІІ бланкетної (відсилочної) норми щодо застосування законодавства про працю при визначенні процедури вивільнення державних службовців на підставі пунктів 1 і 1-1 ч. 1 цієї статті не вказує на заборону щодо його застосування, враховуючи приписи ч. 3 ст. 5 цього Закону та неврегульованість цим Законом відповідних правовідносин. Приписи ч. 5 ст. 40 КЗпП України вказують лише на можливість врегулювання спеціальним законом особливостей застосування порядку звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 цієї статті. Верховний Суд неодноразово, зокрема у постановах від 11.03.2020 у справі №813/1220/16, від 09.07.2020 у справі № 809/2894/13-a, наголошував на тому, що однією з правових гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. При цьому, власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. У випадку фактичного скорочення займаної працівником посади йому має бути запропонована рівноцінна посада, передбачена новим штатним розписом, а в разі, якщо на таку посаду претендують також інші працівники, роботодавець зобов`язаний провести порівняльний аналіз продуктивності їхньої праці і кваліфікації з метою визначення працівника, який має переважне право на залишення на роботі, як це передбачено ч. 1 ст. 42 КЗпП України. У процесі цього аналізу, як правило, враховуються такі обставини, як: наявність відповідної освіти, післядипломної освіти, документів про підвищення кваліфікації, відсутність дисциплінарних стягнень, наявність заохочень за успіхи в роботі, отримання премій за виконання особливо важливих робіт, відсутність прогулів, відпусток без збереження заробітної плати, тривалої тимчасової непрацездатності, зауважень з боку адміністрації щодо строків і якості виконуваних завдань, обсяги виконуваних робіт тощо. Інша вакантна робота, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації і досвіду пропонується в разі відсутності рівноцінної посади. Рівень кваліфікації визначається в залежності від освіти працівника та здобутих ним навичок під час виконання робіт за певною спеціальністю, а продуктивність праці вимірюється певними виробничими (службовими) показниками. Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в кінцевому підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників. У першу чергу перевага на залишення на роботі надається особам, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці. І лише за умови встановлення, що у всіх працівників є рівні умови продуктивності праці і кваліфікації, можна аналізувати, хто з них має переважне право на залишення на роботі згідно з ч. 2 ст. 42 КЗпП України. Крім того, при проведенні вивільнення орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, за його згодою на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Саме такий правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 13.10.2021 у справі №360/2308/20. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, судом встановлено, що 02.11.2020 позивач отримав попередження за підписом Голови Державної служби України з безпеки на транспорті Є.Прокопчук яким його повідомлено про наступне вивільнення. У згаданому попередженні містяться покликання на наказ Укртрансбезпеки від 09.09.2020 №340 «Про упорядкування структури Укртрансбезпеки» та наказ Укртрансбезпеки від 13.10.2020 № 390 «Про введення в дію структури та штатного розпису Державної служби України з безпеки на транспорті на 2020 рік» , із вказівкою на скасування посади, яку обіймав позивач. Так, наказом №340 від 09.09.2020 Управління Укртрансбезпеки у Львівській області, Управління Укртрансбезпеки у Закарпатській області та Управління Укртрансбезпеки у Івано-Франківській області реорганізовано шляхом злиття у Західне міжрегіональне управління Укртрансбезпеки (п.2). Утворено, зокрема Відділ державного контролю та нагляду на пасажирському транспорті з кількістю штатних одиниць - 4, Відділ державного контролю та нагляду на вантажному транспорті з кількістю штатних одиниць - 4 та Відділ надання адміністративних послуг з кількістю штатних одиниць - 6, які перебуватимуть у підпорядкуванні Західного міжрегіонального управління Укртрансбезпеки. Затверджено структуру Укртрансбезпеки штатною чисельністю 613 осіб (п.5). Згідно наказу №390 від 13.10.2020 введено в дію структуру затверджену наказом Укртрансбезпеки від 09.09.2020 № 340 «Про упорядкування структури Укртрансбезпеки» та штатний розпис Державної служби України з безпеки на транспорті на 2020 рік. Водночас відповідач не заперечує факту, що кількість штатних одиниць Укртрансбезпеки залишилася незмінною - 613 осіб, що вказує на те, що відповідач мав наявні вакантні посади, в тому числі і в інших областях. Водночас, відповідачем, на виконання вимог ч. 2 ст.77 КАС України, суду не надано жодних доказів на підтвердження того, що позивачу була запропонована будь-яка інша посада в Державній службі України з безпеки на транспорті, від якої він відмовився, як і не надано доказів щодо неможливості переведення позивача у зв`язку з його низькою кваліфікацією, та продуктивністю праці, що свідчить про порушення відповідачем процедури звільнення позивача із займаної посади. Таким чином відсутні підстави вважати, що при прийнятті оскаржуваного наказу було дотримано критерію обґрунтованості, оскільки на час попередження про звільнення, як і на момент звільнення позивача відповідач мав реальну можливість перевести позивача на рівнозначну посаду у Західному міжрегіональному управлінні Укртрансбезпеки. Аналізуючи наведені правові норми та обставини справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання протиправним та скасування наказу голови Державної служби України з безпеки на транспорті Є.Прокопчук від 14.12.2020 №2093-к «Про звільнення [PERSON] ». Відповідно до частини першої статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Із урахуванням положень наведеної норми КЗпП України суд першої інстанції інстанції, визнавши протиправним та скасувавши оскаржуваний наказ про звільнення позивача зі служби, дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для поновлення [PERSON] з 05 січня 2021 року (наступного дня після звільнення) на посаді, яку позивач обіймав до звільнення - начальника Управління Укртрансбезпеки у Закарпатській області та стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Суд першої інстанції при визначенні розміру середнього заробітку позивача правомірно керувався Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 та на підставі наданої відповідачем довідки №04/21 від 14.07.2021 про доходи позивача обґрунтовано вказав на необхідність стягнення на користь [PERSON] з відповідача середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу з 05.01.2021 по 14.07.2021 в сумі 157514,55 грн (185 робочих днів * середньоденна заробітна плата (851,43 грн)) без урахування сум обов`язкових до сплати податків та внесків. Оцінюючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції зазначає, що такі були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції та їм була надана належна правова оцінка. Доводами апеляційної скарги не спростовуються висновки, викладені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.

Результат розгляду: denied