Рішення адміністративного суду від 2022-06-30 00:00:00+03

[PERSON] , 22.11.2021, звернувся до суду з позовом, в якому, просив стягнути з військової частини [NUMBER] на його користь середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 40026,52 грн з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб. Обґрунтовує позов тим, що при звільненні з військової служби та виключенні із списків особового складу, військова частина [NUMBER] не провела з ним повний розрахунок та не виплатила йому індексацію грошового забезпечення, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права. В подальшому 28 жовтня 2021 року військова частина частково виконала рішення Львівського окружного адміністративного суду від 08 лютого 2021 року у справі № 380/9505/21 та виплатила йому індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2013 року по 19 серпня 2020 року в розмірі 39730,54 грн. Оскільки виплату індексації грошового забезпечення відповідачем у день звільнення позивачеві не проведено, то відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю України він має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку - з 20.08.2020 до 27.10.2021, у зв`язку з чим звернувся до суду за захистом свого порушеного права. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2021 року позов задоволено. Із цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає таке необґрунтованим, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Обґрунтовуючи апеляційні вимоги покликається на те, що оскільки при нарахуванні і виплаті позивачу належних при звільненні суми був відсутній спір щодо їх розміру, а тому підстави для застосування до спірних правовідносин положень ст. 117 КЗпП України відсутні. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, з огляду на викладене, суд відхилив клопотання, заявлене відповідачем у апеляційній скарзі про розгляд справи за участі представника військової частини [NUMBER]. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких мотивів. Судом першої інстанції встановлено, що капітан [PERSON] проходив військову службу в Військовій частині [NUMBER] на посаді чергового офіцера зі зв`язку і радіотехнічного забезпечення пункту управління системою зв`язку та радіотехнічним забезпеченням. Наказом командира Військової частини [NUMBER] від 19 серпня 2020 року № 159 виключений з списків особового складу частини та знято зі всіх видів забезпечення і направлено для зарахування на військовий облік до Миколаївського районного військового комісаріату Львівської області. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 08 лютого 2021 року у справі № 380/9505/21 бездіяльність військової частини [NUMBER] щодо не нарахування та невиплати позивачеві індексації грошового забезпечення визнано протиправною та зобов`язано військову частину нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2013 року по 19 серпня 2020 року з врахуванням січня 2008 року та березня 2018 року, як базових місяців для розрахунку із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінетом Міністрів України від 15.01.2004 № 44, з урахуванням раніше виплачених сум. Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16 червня 2021 року рішення Львівського окружного адміністративного суду від 08 лютого 2021 року залишено без змін. Вказане судове рішення виконано відповідачем частково 28.10.2021, коли позивачеві виплачено індексації грошового забезпечення, яка виникла на день звільнення із військової служби в розмірі 39730,54грн. Позивач вважає, що оскільки виплату індексації грошового забезпечення відповідачем у день звільнення не проведено, то відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю України він має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку - з 20.08.2020 до 27.10.2021. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що при розрахунку розміру середнього заробітку, який належить виплатити позивачу за час затримки розрахунку при звільненні, необхідне застосувати принцип співмірності, у відповідності до ст. 117 Кодексу законів про працю України. З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму. Стаття 117 КЗпП України передбачає, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Проаналізувавши вищенаведені норми, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що умовами для застосування частини першої статті 117 КЗпП України, є невиплата всіх належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Також, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що питання відповідальності за затримання розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення тощо) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. У той же час такі питання врегульовані КЗпП України. З огляду на неврегульованість спеціальним законодавством питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні з військової служби, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи КЗпП України, зокрема, його стаття 117, яка передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, до спірних правовідносин необхідно застосовувати приписи КЗпП України. Разом з тим, суд апеляційної інстанції зауважує, що відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, настає у випадку невиплати в день звільнення всіх сум, що належать працівнику від підприємства, установи, організації. Вказаний законодавчий припис є загальним і не встановлює конкретних видів виплат, які роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові в день його звільнення. Судом апеляційної інстанції встановлено, що на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 08.02.2021 у справі № 380/9505/20 відповідачем, 28.10.2021 нараховано та виплачено позивачу індексацію грошового забезпечення в сумі 39730,54 грн. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що при розрахунку розміру середнього заробітку, який належить виплатити позивачу за час затримки розрахунку при звільненні, необхідне застосувати принцип співмірності, у відповідності до ст. 117 Кодексу законів про працю України. Однак, суд апеляційної інстанції вважає, що при розгляді справи судом першої інстанції не враховано те, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 08.02.2020 у справі № 380/9505/20, яким зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення, виконано військовою частиною [NUMBER] частково, що сторонами не заперечується. Разом з тим суд апеляційної інстанції звертає увагу, що згідно ж положень ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові всіх сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскільки розрахунок з позивачем, згідно його ж тверджень, проведений лише частково, то вимоги про відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлену статтею 117 КЗпП України, є передчасними, а відтак позов задоволенню не підлягає. З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції допустив невідповідність своїх висновків обставинам справи та неправильно застосував норми матеріального права, що відповідно до приписів ст. 317 КАС України є підставою для скасування судового рішення та прийняття постанови про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. Згідно приписів ст. 139 КАС України підстав для стягнення судових витрат не має.

Результат розгляду: denied