Рішення адміністративного суду від 2022-06-21 00:00:00+03

14 лютого 2022 року [PERSON] звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив визнати протиправними дії головного державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Голод Н.П. щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження та визнати протиправною та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження від 21 січня 2022 року № 68280917. Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2022 року у справі № 140/2197/22 позову було задоволено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив із того, що державний виконавець 21 січня 2022 року виніс постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення від 09 жовтня 2022 року, тримісячний строк пред`явлення якої до виконання сплинув. У апеляційному порядку рішення суду першої інстанції оскаржено Першим відділом державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) (далі ВДВС), який просив таке скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог. Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення № 1АВ 02897063 від 09 жовтня 2022 року набрала законної сили 05 листопада 2021 року. Тому тримісячний строк пред`явлення до примусового виконання не сплинув. Учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, на виклик апеляційного суду не прибули, що відповідно до частини 3 статті 268 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає розгляду справи. Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вимог апелянта, виходячи із такого. Як встановлено судом та слідує з матеріалів справи, 09 жовтня 2020 року постановою серії 1АВ № 02897063 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, стосовно особи, яка має реєстрацію місця проживання/перебування (місцезнаходження юридичної особи) на території України, [PERSON] було притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 680 грн за порушення Правил дорожнього руху України. Постановою головного державного Першого відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Голод Н.П. від 21 січня 2022 року було відкрито виконавче провадження ВП № 68280917 з примусового виконання стягненням штрафу за постановою 1АВ №02897063 Департаменту патрульної поліції. Позивач не погодився із правомірністю такої постанови державного виконавця та \~звернувся до адміністративного суду із позовом, що розглядається. При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого. Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Відповідно до приписів частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Предметом розгляду даної справи є правомірність винесення постанови про відкриття виконавчого провадження щодо примусового виконання постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності та накладення на нього адміністративного стягнення. Отже, виконавчим документом, який був надісланий на примусове виконання є постанова про притягнення особи до адміністративної відповідальності та накладення адміністративного стягнення. Порядок розгляду справ про адміністративне правопорушення регламентований Главою 22 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КУпАП). Так, статтею 289 КУпАП визначено, що скаргу на постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути подано протягом десяти днів з дня винесення постанови, а щодо постанов по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, безпеки на автомобільному транспорті, зафіксовані за допомогою засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі в автоматичному режимі, постанов у справі про адміністративні правопорушення, передбачені статтею 132-2 цього Кодексу, та/або про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису), - протягом десяти днів з дня набрання постановою законної сили. В разі пропуску зазначеного строку з поважних причин цей строк за заявою особи, щодо якої винесено постанову, може бути поновлено органом (посадовою особою), правомочним розглядати скаргу. Відповідно до статті 299 КУпАП постанова про накладення адміністративного стягнення підлягає виконанню з моменту її винесення, якщо інше не встановлено цим Кодексом та іншими законами України. Постанова про накладення адміністративного стягнення звертається до виконання органом (посадовою особою) який виніс постанову. Згідно зі статтею 303 КУпАП не підлягає виконанню постанова про накладення адміністративного стягнення, якщо її не було звернуто до виконання протягом трьох місяців з дня винесення. В разі оскарження постанови перебіг строку давності зупиняється до розгляду скарги. У разі відстрочки виконання постанови відповідно до статті 301 цього Кодексу перебіг строку давності зупиняється до закінчення строку відстрочки. Законами України може бути встановлено й інші, більш тривалі строки для виконання постанов по справах про окремі види адміністративних правопорушень. Статтею 307 КУпАП визначено, що штраф має бути сплачений порушником не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня вручення йому постанови про накладення штрафу, крім випадків, передбачених статтями 300-1, 300-2 цього Кодексу, а в разі оскарження такої постанови - не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня повідомлення про залишення скарги без задоволення. Згідно зі статтею 308 КУпАП у разі несплати правопорушником штрафу у строк, установлений частиною першою статті 307 цього Кодексу, постанова про накладення штрафу надсилається для примусового виконання до органу державної виконавчої служби за місцем проживання порушника, роботи або за місцезнаходженням його майна в порядку, встановленому законом. У порядку примусового виконання постанови про стягнення штрафу за вчинення адміністративного правопорушення з правопорушника стягується: подвійний розмір штрафу, визначеного у відповідній статті цього Кодексу та зазначеного у постанові про стягнення штрафу; витрати на облік зазначених правопорушень. Розмір витрат на облік правопорушень визначається Кабінетом Міністрів України. Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України «Про виконавче провадження» (далі Закон №1404-VIII). Вказаним Законом визначено основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус. Завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом (стаття 3). Як передбачено статтею 11 Закону №1404-VIII, строки у виконавчому провадженні встановлюються законом, а якщо вони не визначені законом встановлюються виконавцем. Будь-яка дія або сукупність дій під час виконавчого провадження повинна бути виконана не пізніше граничного строку, визначеного цим Законом. Відповідно до частини 1 статті 12 Закону №1404-VIII виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців. Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття. Апеляційний суд не погоджується з посиланням позивача на норми статті 303 КУпАП, як на підставу визнання постанови про накладення адміністративного стягнення такою, що не підлягає до виконання, з чим погодився суд першої інстанції, оскільки вказана стаття регулює давність звернення до виконання постанови, а не припинення чи відмову у її виконанні, як виконавчого документу. Окремо, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що з відповідним позовом про визнання постанови про накладення адміністративного стягнення № 1АВ 02897063 від 09 жовтня 2021 року такою, що не підлягає до виконання, позивач не звертався і в судовому порядку рішення з цього приводу не приймалось. Натомість з матеріалів справи слідує, що постанова про накладення адміністративного стягнення від 09 жовтня 2021 року була звернута до примусового виконання з відміткою про набрання чинності 05 листопада 2021 року. При цьому, апеляційний суд приймає до уваги доводи апелянта, що державний виконавець першочергово в своїй діяльності керується нормами Закону №1404-VIII, який регламентує його діяльність, і не наділений повноваженнями самостійно визначати дату набрання чинності виконавчим документом чи надавати оцінку діям посадових осіб (органу), які звернули до виконання цей виконавчий документ і зазначили дату набрання ним чинності. Враховуючи приписи статті 12 Закону №1404-VIII, строк пред`явлення вказаної постанови до виконання закінчується 06 лютого 2022 року, а оскаржувана у межах цієї справи постанова державного виконавця була винесена 21 січня 2022 року, тобто в межах строку, встановленого приписами Закону №1404-VIII. Тобто, оскаржувана в межах даної справи постанова про відкриття виконавчого провадження прийнята у точній відповідності до вимог Закону №1404-VIII, оскільки державний виконавець у відповідності до обсягу наявних у нього повноважень жодних порушень Закону №1404-VIII не допустив. Відтак, матеріали справи не містять, а позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів порушення відповідачем вимог Закону №1404-VIII при прийняття оскаржуваної постанови про відкриття виконавчого провадження ВП 68280917 від 21 січня 2022 року. Наведені обставини дають підстави суду апеляційної інстанції не погодитись із висновком суду першої інстанції, як таким, що повністю спростовується доводами апеляційної скарги і встановленими обставинами справи. Приписами частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Підсумовуючи наведене, на переконання апеляційного суду, при вирішенні публічно-правового спору, що розглядається, суд першої інстанції допустив невідповідність висновків, викладених у своєму рішенні, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права що призвело до помилкового задоволення позову. Відтак, рішення суду першої інстанції слід скасувати та у задоволенні позову [PERSON] відмовити. Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Результат розгляду: denied