Рішення адміністративного суду від 2022-02-09 00:00:00+02

Короткий зміст позовних вимог. [PERSON] звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив: визнати протиправним та скасувати наказ Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, від 06.04.2021 року №86-ос «Про звільнення [PERSON] »; поновити його на посаді слідчого Другого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, або на рівнозначній посаді; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 07.04.2021 року (включно) по день ухвалення судом рішення по суті справи. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що його звільнення через скорочення штату є протиправним, оскільки фактичного скорочення не відбулось та наразі посада «слідчого слідчого відділу» фактично не ліквідована. Також позивач наголошує, що у новому штатному розписі займана ним раніше посада наявна та має відмінність лише у назві, проте функції, права, посадові обов`язки та кваліфікаційні вимоги не змінилися. До того ж відповідачем не було враховано гарантії його переважного права на залишення на роботі під час скорочення відповідно до законодавства про працю та не було запропоновано іншої рівнозначної посади державної служби, або, як виняток, нижчої посади, відповідно до професійної підготовки та компетентності, як то передбачено законодавством про працю. Короткий зміст рішення суду першої інстанції. Рішенням Одеського адміністративного суду від 30 вересня 2021 року у задоволенні позову відмовлено. Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що відбулась зміна правового статусу ДБР з центрального органу виконавчої влади на державний правоохоронний орган, внаслідок чого була скорочена посада державної служби, яку обіймав позивач. Крім того, відповідачем дотримано порядку звільнення позивача у частині належного та завчасного повідомлення. Також судом першої інстанції визначено, що на час звільнення у відповідача не було законодавчо встановленого обов`язку пропонувати позивачеві вакантні рівнозначні чи, як виняток, нижчі посади державної служби. До того ж судом визначено, що переведення працівників ДБР з посад державної служби на посади рядового та начальницького складу не передбачено чинним законодавством. Короткий зміст вимог апеляційної скарги. Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, посилаючись на невірне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, [PERSON] просить скасувати його та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. В обґрунтування наведених в апеляційній скарзі доводів апелянт зазначив, що суд першої інстанції не надав належну оцінку факту того, що ДБР з моменту створення мало статус правоохоронного органу. До того ж функціональні обов`язки посади, яку обіймав позивач у статусі державного службовця, відповідають такій же посаді у новоствореному правоохоронному органі. На думку апелянта, судом першої інстанції не враховано, що новостворений орган -ДБР, як державний правоохоронний орган, є правонаступником ДБР, як центрального органу виконавчої влади, тому у позивача було переважне право на залишення на роботі. Крім того, зміни у законодавстві, та, як наслідок, у вимогах до посади, яку обіймає позивач, не були передбачувані на час його призначення на посаду, тому його звільнення через зміни у штатному розписі суперечать принципу правової визначеності та порушують його право на працю. Також апелянтом зазначено, що він має на утриманні 2 неповнолітніх дітей, безперервний стаж служби в правоохоронних органах (в органах прокуратури з 2000 року по листопад 2018 рік, з листопада 2018 року по квітень 2021 року - у ДБР) без стягнень та зауважень, що не було враховано судом. Апелянтом також визначено про порушення судом першої інстанції норм процесуального право, оскільки не було залучено Державне бюро розслідувань до участі у справі, у якості третьої особи. Фактичні обставини справи. Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, Наказом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві (далі - Управління) від 23.11.2018 року №25-ос [PERSON] призначено на посаду слідчого Другого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, за результатом конкурсу з 27 листопада 2018 року, з випробувальним строком п`ять місяців (т.1 а.с.83). Наказом Управління від 28.11.2018 року №29-ос, [PERSON] переведено на посаду слідчого Другого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) Слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві (т.1 а.с.84). Наказом Управління від 22.10.2020 року №156-ос, відповідно до пункту 5 частини 3 статті 13 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», статті 87 Закону України «Про державну службу», статті 492 Кодексу законів про працю України, наказів Державного бюро розслідувань №581 від 15 жовтня 2020 року «Про затвердження структури та штатної чисельності територіальних управлінь Державного бюро розслідувань» та «Про затвердження змін до штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві» №201 ДСК від 20 жовтня 2020 року, сектору кадрової роботи та державної служби наказано персонально попередити працівників Управління, посади яких з 01 грудня 2020 року, з 23 грудня 2020 року, з 04 січня 2021 року та з 01 лютого 2021 року скорочуються, про наступне вивільнення (т.1 а.с.89-90). Наказом Управління «Про внесення змін до наказу №156-ос від 22.10.2020 року» наказано внести зміни у додаток 4 до Наказу «Список працівників Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, які попереджаються про скорочення посади з 01 лютого 2021 року внаслідок реорганізації, зміни структури та штатного розпису Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві», зокрема, підпункт 51 доповнено « [PERSON] » (т.1 а.с.91). 23.12.2020 року [PERSON] отримав попередження про наступне вивільнення, що підтверджується його особистим підписом (т.1 а.с.92). Наказом Управління від 28.01.2021 року №7-ос, відповідно до пункту 5 частини 3 статті 13 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», статті 87 Закону України «Про державну службу», статті 492 Кодексу законів про працю України, пункту 2 наказу Державного бюро розслідувань №45дск від 25.01.2021 року «Про затвердження та введення в дію штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві на 2021 рік», відділу кадрової роботи та державної служби наказано персонально попередити працівників Слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, посади яких з 01 березня 2021 року скорочуються, про наступне вивільнення (т.1 а.с.93-96). 29.01.2021 року [PERSON] отримав попередження про наступне вивільнення, що підтверджується його особистим підписом (т.1 а.с.97). Наказом Управління від 24.02.2021 року №27-ос звільнено державного службовця п`ятого рангу [PERSON] з посади слідчого Другого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) Слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві та припинено його державну службу з 01 березня 2021 року, на підставі пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу», у зв`язку зі скороченням штату державних службовців (т.1 а.с.98-99). У зв`язку з тимчасовою непрацездатністю [PERSON] наказом Управління від 01.03.2021 року №70-ос внесено зміни до пункту 1 наказу №27-ос від 24.02.2021 року та викладено його у наступній редакції: «…звільнити державного службовця 5 (п`ятого) рангу [PERSON] з посади слідчого Другого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) Слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, та припинити його державну службу у перший робочий день, наступний за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначений у документі про тимчасову непрацездатність, на підставі пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу», у зв`язку зі скороченням штату державних службовців (т.1 а.с.100). Наказом Управління від 06.04.2021 року №86-ос [PERSON] звільнено з посади з 06 квітня 2021 року, у зв`язку зі скороченням штату державних службовців (т.1 а.с.101-102). Законність наказу про звільнення є предметом спору у справі, що розглядається. Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та оцінка суду апеляційної інстанції доводів апеляційної скарги і висновків суду першої інстанції. Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення, з огляду на наступне. 12 листопада 2015 року Верховною Радою України прийнято Закон №794-VIII «Про Державне бюро розслідувань» (далі - Закон №794-VIII), який набрав чинності з 01 березня 2016 року, відповідно до якого ДБР визначено як центральний орган виконавчої влади, що здійснює правоохоронну діяльність з метою запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції (ст.1 Закону № 794-VIII). На виконання пункту 1 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №794-VIII Кабінет Міністрів України 29 лютого 2016 року прийняв постанову №127 «Про утворення Державного бюро розслідувань». Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України від 10 грудня 2015 року №889-VIII «Про державну службу», в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 889-VIII). Згідно з частинами другою, третьою статті 5 Закону №889-VIII відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом. В силу пункту 4 частини першої статті 83 Закону №889-VIII державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону). За приписами статті 87 Закону №889-VIII підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: 1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу; 1-1) ліквідація державного органу; 2) встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування; 3) отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності; 4) вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення. Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення. Суб`єкт призначення приймає рішення про припинення державної служби з підстав, передбачених пунктами 2 і 3 частини першої цієї статті, у п`ятиденний строк з дня настання або встановлення відповідного факту. Державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення за рішенням суб`єкта призначення може бути призначений на рівнозначну або нижчу посаду державної служби, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу. 03 грудня 2019 року Верховна Рада України, з метою удосконалення правових основ організації та діяльності ДБР, прийняла Закон №305-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань» (далі - Закон № 305-IX), який набрав чинності 27 грудня 2019 року. Статтею 1 Закону №794-VIII (тут і надалі - у редакції Закону №305-IX) визначено, що ДБР є державним правоохоронним органом, на який покладаються завдання щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції. Отже, з 27 грудня 2019 року ДБР, як центральний орган виконавчої влади, припинило своє існування та змінило статус на державний правоохоронний орган. За змістом абзацу другого частини першої статті 9 Закону №794-VIII організаційна структура Державного бюро розслідувань визначається Президентом України. На виконання зазначених положень закону Указом Президента України від 05.02.2020 року №41/2020 затверджено нову організаційну структуру Державного бюро розслідувань. Наказом ДБР №42 від 14.02.2020 року затверджено нову структуру системи ДБР та визнано таким, що втратив чинність, наказ ДБР №1 від 21.12.2017 року «Про затвердження організаційної структури Державного бюро розслідувань». Наказом ДБР №323 від 08.07.2020 року затверджено Перелік посад у територіальних управліннях ДБР, що підлягають заміщенню особами рядового та начальницького складу, граничних спеціальних звань за цими посадами. Наказом ДБР №581 від 15.10.2020 року «Про затвердження структури та штатної чисельності територіальних управлінь Державного бюро розслідувань» було затверджено структуру територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого місті Миколаєві, зі штатною чисельністю 116 штатних одиниць (т.1 а.с.112-114). 20.10.2020 року наказом ДБР №201дск затверджено зміни до штатного розпису Територіального управління Державного бюро розслідувань розташованого місті Миколаєві. Зокрема, з 01 лютого 2021 року виведено зі штатного розпису посаду слідчого (державної служби) Другого слідчого відділу (відділ з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) (т.1 а.с.115-117). Наказом ДБР №303дск від 30.12.2020 року, затверджено зміни до наказів ДБР, якими серед іншого, у пункті 4 наказу ДБР №201дск від 20.10.2020 року словосполучення «з 01 лютого 2021 року» замінено на словосполучення «з 01 березня 2021 року» (т.1 а.с.136-137). Наказом ДБР №45дск від 25.01.2021 року «Про затвердження та введення в дію штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві на 2021 рік» введено до штатного розпису нові посади (іншої категорії) старшого та середнього начальницького складу. Зокрема, у Другий слідчий відділ (з дислокацією у м. Одеса) введено посаду слідчого (середній начальницький склад, капітан ДБР) (т.1 а.с.118-119). Судова колегія визначає, що у зв`язку зі зміною правового статусу ДБР з центрального органу виконавчої влади у державний правоохоронний орган, була скорочена посада державної служби, яку обіймав позивач. Предметом спору у справі, що розглядається, є звільнення із займаної посади відповідно до п.1 ч.1 та ч.4 ст. 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису з припиненням державної служби. Твердження апелянта про відсутність фактичних змін структури та штатного розпису спростовується наказами ДБР №581 від 15.10.2020 року, №201дск від 20.10.2020 року, які є чинними та не скасовані у встановленому законом порядку. Також з матеріалів справи вбачається, що 23.12.2020 року та 29.01.2021 року позивача попереджено про зміни організаційно-штатної структури Держаного бюро розслідувань та скорочення посади, яку він обіймає, про що свідчить особистий підпис останнього на бланку ознайомлення з попередженням, що підтверджує про обізнаність позивача з фактом подальшої зміни структури та штатного розпису (т. 1 а.с. 92, 97). Стосовно наведених тверджень позивача щодо порушень його переважного права на працевлаштування судова колегія визначає наступне. Так, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини. Згідно з частиною третьою статті 87 Закону України №889-VIII (в редакції до набрання чинності Законом України від 19 вересня 2019 року № 117-IX), процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначалась законодавством про працю. Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускалось лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення. Законом України від 19 вересня 2019 року №117-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» були внесені зміни та доповнення до Закону №889-VIII. Так, відповідно до положень статті 83 Закону №889-VIII (у редакції, що діє з 19 вересня 2019 року) державна служба припиняється: 1) у разі втрати права на державну службу або його обмеження (стаття 84); 2) у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85); 3) за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86); 4) за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87,87-1); 5) у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття 88); 6) у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов (стаття 43); 7) у разі досягнення державним службовцем 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом; 8) у разі застосування заборони, передбаченої Законом України «Про очищення влади»; 9) з підстав, передбачених контрактом про проходження державної служби (у разі укладення) (стаття 88-1). Згідно з пунктом 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу. Законом України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» від 14 січня 2020 року №440-IX, частину третю статті 87 доповнено новим абзацом першим такого змісту: « 3. Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення». При цьому вжите у частині третій статті 87 Закону №889-VIII слово «може», означає, що на суб`єкта призначення або керівника державної служби не покладається обов`язок з працевлаштування працівників, що вивільняються. Вирішення питання пропонувати державному службовцю вакантну посаду чи ні законодавець залишив на розсуд суб`єкта призначення. Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 28 липня 2021 року по справ №640/11024/20. Відтак, при скороченні чисельності або штату державних службовців, скороченні посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу пропонування державному службовцю вакантної посади державної служби є правом суб`єкта призначення або керівника державної служби, а не обов`язком. Таким чином, процедура звільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення на момент звільнення позивача із займаної посади врегульована положеннями Закону №889-VIII. 02 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 12 грудня 2019 року №378-IX Про внесення змін до Кодексу законів про працю України, яким внесені зміни до Кодексу законів про працю України та викладено його у новій редакції. Так, нормами зазначеного Закону змінено порядок скорочення державних службовців. Зокрема, відповідно до частини 6 статті 49-2 КЗпП України вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу», здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей: про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів; у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті; не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень. Отже, після внесення Законом України від 14 січня 2020 року №440-IX змін у Закон України «Про державну службу» норми частини 3 статті 49-2 КЗпП України в частині обов`язку власника або уповноваженого ним органу запропонувати працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації на державних службовців не поширюються. Трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини, або коли про це йдеться у спеціальному законі. Рішенням Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/202 зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосовувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначено основні трудові права працівників. Оскільки положеннями спеціального законодавства, а саме нормами Закону №889-VIII на час повідомлення позивача про майбутнє звільнення було врегульовано процедуру звільнення державного службовця у зв`язку із скороченням чисельності або штату працівників, то в даному випадку саме норми спеціального законодавства підлягають застосуванню, а тому доводи позивача про невиконання відповідачем обов`язку щодо працевлаштування позивача, суд вважає помилковими. Крім того судова колегія акцентує увагу позивача, що застосована до нього процедура звільнення не передбачає врахування наявності на його утриманні неповнолітніх дітей та дослідження стажу служби в правоохоронних органах, тому судова колегія залишає поза увагою відповідні доводи апелянта. Стосовно посилань [PERSON] , що Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо відновлення проведення конкурсів на зайняття посад державної служби та інших питань державної служби» №1285-IX від 23.02.2021 року (чинній на момент безпосереднього звільнення позивача, а не попередження про наступне вивільнення) викладено частину 3 статті 87 Закону №889-VIII у новій редакції, судова колегія зауважує, що процедура вивільнення розпочата і не завершена до набрання чинності Законом України №1285-ІХ від 23 лютого 2021 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо відновлення проведення конкурсів на зайняття посад державної служби та інших питань державної служби», завершується згідно із законодавством, яке діяло на момент початку такої процедури. До того ж судова колегія вважає слушними доводи суду першої інстанції відносно того, що за умови повідомлення службовця в установленому порядку про звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону 22.10.2020 року та 29.01.2021 року і таке звільнення не відбулось до 06 березня 2021 року, суб`єкт призначення або керівник державної служби не мав обов`язку пропонувати цьому державному службовцю іншу посаду відповідно до чинної частини 3 статті 87 Закону, з огляду на незворотність дії закону у часі. Також, зважаючи на принцип незворотності дії в часі законів, судова колегія відхиляє доводи апелянта про необхідність застосування вимог Закону №889-VIII у редакції від 10.12.2015 року (які діяли на час його вступу на державну службу. Судова колегія визначає, що з урахуванням принципу правової визначеності, відповідач завершив процедуру звільнення особи з державної служби за чинним на час початку такого процесу законом. Наведене доводить правомірність позиції ТУ ДБР щодо відсутності обов`язку у суб`єкта призначення, в силу вимог ст. 87 Закону №889-VIII, пропонувати позивачу іншу рівнозначну посаду державної служби, а разі відсутності такої - іншу роботу. Водночас, єдиною законодавчо визначеною процедурою призначання на посаду слідчого, після зміни статусу Державного бюро розслідувань на правоохоронний орган, є проходження конкурсу. Однак в даному випадку позивач не може апелювати відсутністю доказів щодо не успішного проходження ним конкурсу та вказувати на будь-які порушення його проведення, оскільки перевірка процедури проведення конкурсу не входить до предмету дослідження даної справи. Наведене вище також вказує на хибність тверджень апелянта щодо необхідності залучення до розгляду даної справи у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Державного бюро розслідувань. Колегія суддів також звертає увагу на те, що Європейський суд з прав людини в рішенні від 18 липня 2006 р. у справі «Проніна проти України» зазначив, що за змістом пункту 1 статті 6 Конвенції суди зобов`язані обґрунтувати свої рішення, проте це не може сприйматись як вимога давати детальну відповідь на кожен довід. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру ухвалюваного рішення (CASE OF Svetlana Vladimirovna PRONINA against Ukraine, аpplication no. 63566/00). Судова колегія ретельно та всебічно дослідила передумови та процедуру звільнення позивача та не знайшла фактичних обставин, які б свідчили про недотримання відповідачем вимог чинного законодавства. Доводи апеляційної скарги, яким була дана оцінка в мотивувальній частині рішення, ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції. Таким чином, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції правильно дійшов висновку щодо спірних правовідносин. Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції, відповідно до ст.316 КАС України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Результат розгляду: denied