Рішення адміністративного суду від 2022-10-26 00:00:00+03

[PERSON] \~ \~звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати протиправною бездіяльність Головного управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області яка виразилася у невиконанні з 17.04.2019 рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.01.2019 у справі №160/9221/18 про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області судових витрат у розмірі 704 грн. 80 коп. та у невиконанні з 15.01.2021 рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.09.2020 у справі №160/7202/20 про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області судових витрат у розмірі 840 грн. 80 коп.; зобов`язати Головне управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області виконати рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справі №160/9221/18 від 10.01.2019 та у справі №160/7202/20; зобов`язати Головне управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області здійснити нарахування і виплату позивачу з Державного бюджету України компенсацію у розмірі трьох відсотків річних від несплаченої у встановлений строк суми стягнення відповідно до виконавчих листів Дніпропетровського окружного адміністративного суду №160/9221/18 від 10.01.2019, починаючи з 17.04.2019 по день звернення до суду, та №160/7202/20 від 28.09.2020, починаючи з 15.01.2021 по день звернення до суду; стягнути з Головного управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області\~ \~\~у відшкодування моральної шкоди 15000 грн. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 червня 2022 р., ухваленим за результатами розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, позовну заяву задоволено частково. Суд визнав протиправною бездіяльність Державної казначейської служби України, яка виразилась у невиконанні з 17.04.2019 рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.01.2019 у справі №160/9221/18 про стягнення на користь [PERSON] за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області судових витрат у розмірі 704 грн.80 коп., та у невиконанні з 15.01.2021 рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.09.2020 у справі №160/7202/20 про стягнення на користь [PERSON] за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області судових витрат у розмірі 840 грн. 80 коп.; зобов`язав Державну казначейську службу України здійснити нарахування і виплату [PERSON] з Державного бюджету України компенсацію у розмірі трьох відсотків річних від несплаченої у встановлений строк суми стягнення відповідно до виконавчих листів Дніпропетровського окружного адміністративного суду: №160/9221/18 від 10.01.2019, починаючи з 17.04.2019 по день звернення до суду\~ \~- 03.02.2022, та №160/7202/20 від 28.09.2020, починаючи з 15.01.2021 по день звернення до суду - 03.02.2022; стягнув з Державної казначейської служби України на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 1000 грн. У задоволенні іншої частини заявлених позовних вимог суд відмовив. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Рішення суду першої інстанції оскаржено в апеляційному порядку Державною казначейською службою України. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, скаржник просить скасувати оскаржене рішення суду першої інстанції та прийняте нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено про те, що судом першої інстанції безпідставно залучено в якості співвідповідача Державну казначейську службу України. Позивач такого клопотання не заявляв, згоди на таку процесуальну дію не надавав. Суд самостійно змінив предмет позову, вирішив позовні вимоги, які позивачем не заявлялись, що є порушенням \~ст. 48 КАС України. На думку скаржника, судом першої інстанції також порушено і норми матеріального права, оскільки діючим законодавством не передбачено строку для виконання рішень суду про стягнення відшкодування шкоди з Державного бюджету. Правовідносини, які випливають з рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду по справам №160/9221/18, №160/7202/20, №160/10069/20 не підпадають під дію Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», зокрема, в частині тримісячного строку на перерахування коштів. Подані позивачем виконавчі листи перебувають на виконанні у Державній казначейській службі України за бюджетною програмою КПКВК3504040 до моменту їх виконання. Боржник Головне управління ПФУ у Дніпропетровській області повідомив про відсутність бюджетних призначень для забезпечення виконання рішень суду. Рахунки, з яких можливо відшкодувати кошти, у боржника відсутні. Відшкодування коштів позивачу буде здійснено у порядку черговості в межах сум, передбаченої законом про Державний бюджет України на відповідний рік. У письмовому відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити оскаржене рішення суду першої інстанції в силі, вказуючи на те, що апеляційна скарга підписана не уповноваженою особою; апеляційна скарга не містить посилань на докази неможливості виплати 1545,60 грн. за двома виконавчими листами; доводи апеляційної скарги є безпідставними, не ґрунтуються за чинному законодавстві, суперечать судовій практиці Верховного Суду. У судовому засіданні представник скаржника та відповідача (Головного управління Державної казначейської служби України) підтримав вимоги та доводи апеляційної скарги. Позивач, повідомлений про день, місце і час розгляду справи, до суду не прибув, про причини неприбуття не повідомив. Відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Здійснюючи перевірку оскарженого рішення суду першої інстанції, колегія суддів керується приписами статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до яких рішення суду повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судом першої інстанції встановлено наступні обставини у справі: Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справі №160/9221/18 стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь \~\~\~ [PERSON] судові витрати з оплати судового збору в розмірі 704 грн. 80 коп. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~17.04.2019 позивач звернувся до Головного управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області, як до територіального управління Державної казначейської служби України, із заявою про виконання виконавчого листа Дніпропетровського окружного адміністративного суду №160/9221/18 від 14.03.2019 про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в Дніпропетровській області судових витрат у розмірі 704 грн.80 коп. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справі №160/7202/20 стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь \~\~\~ [PERSON] судові витрати з оплати судового збору в розмірі 840 \~грн. 80 коп. 15.01.2021 позивач звернувся до ГУ ДКС в Дніпропетровській області звернувся з заявою про виконання виконавчого листа Дніпропетровського окружного адміністративного суду по справі № 160/7202/20 від 27.11.2020 про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в Дніпропетровській області судових витрат у розмірі 840 грн. 80 коп. Факт отримання ГУ ДКС в Дніпропетровській області виконавчих листів №№ 160/9221/18, 160/7202/20 підтверджується листами ГУ ДКС в Дніпропетровській області від 23.11.2021 року вих.. №04-11-11/19392, від 12.01.2022 вих. № 04-11-11/487. Листами від 23.11.2021 та від 12.01.2022 ГУ ДКС в Дніпропетровській області повідомило позивача про те, що стягнення заборгованість за виконавчими листами Дніпропетровського окружного адміністративного суду по справам №160/9221/18, № 160/7202/20 підлягає виконанню відповідно до ч.3 п.3 р. II. «Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» і погашається в третю чергу, як погашення заборгованості за всіма іншими рішеннями суду. Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що Державна казначейська служба України допустила протиправну бездіяльність, яка виразилася у невиконанні з 17.04.2019 рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.01.2019 у справі №160/9221/18 про стягнення на користь [PERSON] , за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області судових витрат у розмірі 704 грн.80 коп., та у невиконанні з 15.01.2021 рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.09.2020 у справі №160/7202/20 про стягнення на користь [PERSON] , за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області судових витрат у розмірі 840 грн. 80 коп. Способом захисту порушених прав суд першої інстанції визначив зобов`язання Державну казначейську службу України здійснити нарахування і виплату [PERSON] з Державного бюджету України компенсацію у розмірі трьох відсотків річних від несплаченої у встановлений строк суми стягнення відповідно до виконавчих листів Дніпропетровського окружного адміністративного суду: №160/9221/18 від 10.01.2019, починаючи з 17.04.2019 по день звернення до суду\~ \~- 03.02.2022, та №160/7202/20 від 28.09.2020, починаючи з 15.01.2021 по день звернення до суду - 03.02.2022. Оскільки суд першої інстанції встановив обставини допущення Державною казначейської службою України протиправної бездіяльності щодо не здійснення виконання рішень суду, які, на переконання суду, \~беззаперечно мали негативний вплив на емоційний стан позивача - завдавало моральних страждань. Тому стягнув з Державної казначейської служби України на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 1000 грн. Колегія суддів звертає увагу, що перегляд оскарженого рішення суду першої інстанції здійснюється виключно в межах доводів та вимог апеляційної скарги, як це передбачено статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України. Правовідносини, що виникають у сфері виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів врегульовані Бюджетним кодексом України, Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» (ЗУ № 4901-УІ) та Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 (Порядок № 845). Гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження», та особливості їх виконання встановлені Законом № 4901-VI, відповідно до частини другої статті 1 якого терміни в цьому Законі вживаються у значенні, наведеному в Бюджетному кодексі України і Законі України «Про виконавче провадження». Особливості надання державою гарантій щодо виконання рішень суду визначені статтею 2 Закону № 4901-VI відповідно до частини першої якої держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація; юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства. Особливості виконання рішень суду про стягнення коштів з державного органу визначені статтею 3 Закону № 4901-VI, відповідно до частини першої якої виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. За приписами частини четвертої статті 3 Закону №4901-VI перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей. У разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Компенсація за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу нараховується центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів (частини перша друга статті 5 Закону №4901-VI). Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - рішення про стягнення коштів), прийнятих судами, а також іншими органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення установлений Порядком №845. Відповідно до пункті 2 Порядку №845 безспірне списання - це операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання Казначейством та його територіальними органами (далі - органи Казначейства) рішень про стягнення коштів без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів. Згідно з пунктом 3 Порядку рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій). За приписами пункту 18 Порядку №845 виконання виконавчих документів щодо стягнення судового збору, зарахованого до державного бюджету, здійснюється органами Казначейства без звернення до органу, що контролює справляння надходжень бюджету, за відповідною інформацією. Верховний Суд у постанові від 23 вересня 2020 р. у справі № П/811/169/16 дійшов наступного правового висновку: «Установлюючи державні гарантії щодо виконання рішень суду, законодавець передбачив можливість виплати компенсації стягувачу у разі затримки перерахунку коштів за рішенням суду про стягнення коштів. Водночас норми Закону № 4901-VI не пов`язують виплату такої компенсації з доходами державного бюджету, зокрема з його надходженнями. Тобто для виникнення права на її отримання достатньо лише факту порушення уповноваженим органом строків виконання судового рішення, за яким стягуються кошти з державного бюджету. Недостатність коштів у межах бюджетних видатків також не є підставою відмови у нарахуванні компенсації». Наявні у справі письмові докази свідчать про те, що Державною казначейською службою України порушено строк перерахування коштів за рішенням суду про стягнення на користь [PERSON] \~судового збору у справах №160/9221/18 та №160/7202/20 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, що є безумовною підставою для виплати [PERSON] , як стягувачу, компенсації в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми (від 704 грн. 80 коп. та від 840 грн.80 коп. відповідно). Колегія суддів звертає увагу, що для нарахування та виплати компенсації, у відповідності до статті 5 Закону України № 4601-УІ, не є необхіднім ані попереднього звернення стягувача до Державної казначейської служби з вимогою нарахувати компенсацію, ані отримання \~відмови у її виплаті. Визначальною та достатньою для застосування відповідальності у вигляді виплати відсотків від несплаченої суми є саме обставина порушення строку перерахування коштів стягувачу за рішенням суду. Суд першої інстанції залишив поза увагою те, що в межах спірних правовідносин судовий контроль за виконанням рішення суду не здійснюється. Визнання протиправною бездіяльності, допущеної суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду здійснюється виключно за результатами заяви, поданої позивачем (стягувачем) в порядку статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України. Враховуючи наведене, колегія суддів вважає помилковим рішення суду першої інстанції в частині визнання протиправної бездіяльності Державної казначейської служби України, яка виразилась у невиконанні з 17.04.2019 рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.01.2019 у справі №160/9221/18 про стягнення на користь [PERSON] за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області судових витрат у розмірі 704 грн.80 коп., та у невиконанні з 15.01.2021 рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.09.2020 у справі №160/7202/20 про стягнення на користь [PERSON] за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області судових витрат у розмірі 840 грн. 80 коп. Разом з тим, на думку колегії суддів, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про зобов`язання Державної казначейської служби України здійснити нарахування і виплату [PERSON] з Державного бюджету України компенсацію у розмірі трьох відсотків річних від несплаченої у встановлений строк суми стягнення відповідно до виконавчих листів Дніпропетровського окружного адміністративного суду: №160/9221/18 від 10.01.2019, починаючи з 17.04.2019 по день звернення до суду\~ \~- 03.02.2022, та №160/7202/20 від 28.09.2020, починаючи з 15.01.2021 по день звернення до суду - 03.02.2022, зважаючи на встановлену обставину порушення строку перерахування коштів за рішенням суду про стягнення на користь [PERSON] судового збору у справах №160/9221/18 та №160/7202/20 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області. Щодо позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди. Підставою для задоволення цієї позовної вимоги стала обставина встановлення судом першої інстанції «допущення Державною казначейської службою України протиправної бездіяльності щодо не здійснення виконання рішень суду, які, на переконання суду, \~беззаперечно мали негативний вплив на емоційний стан позивача - завдавало моральних страждань». Згідно статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. (п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди"). Презумпція наявності моральної шкоди законодавством не передбачена; вона також не визнана прямим наслідком кожної протиправної поведінки. Зважаючи на характер спору, позивач не звільнений від обов`язку по доведенню позовних вимог про стягнення суми на відшкодування моральної шкоди, як це передбачено частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України. В обґрунтування факту заподіяння моральних страждань позивачем у позовній заяві зазначено про те, що внаслідок тривалої боротьби на захист своїх прав, законних інтересів, свобод у нього загострилась хвороба серця і він опинився у складній життєвій ситуації. При цьому, жодних доказів на підтвердження наявності причинного зв`язку між порушенням Державною казначейською службою України строку перерахування йому 1545 грн. 60 коп. за судовими рішеннями і виникненням моральниих та/або фізичних страждань, які оцінені ним у 15000 грн., до позовної заяви не додано. Суд першої інстанції, у свою чергу, також не навів жодних аргументів \~в обґрунтування визначеної ним \~суми на відшкодування моральної шкоди у розмірі 1000 грн. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Колегія суддів звертає увагу, що судовими рішеннями у справах № 160/9221/18 та №160/7202/20 здійснено захист прав [PERSON] , як судді у відставці, на отримання щомісячного довічного грошового утримання \~у розмірі 86 % суддівської винагороди працюючого на відповідній посаді судді та здійснення перерахунку цього грошового утримання у зв`язку із зміною розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді (104049 грн). Зважаючи на те, що сплачений позивачем судовий збір складає 1,7 % від його щомісячного грошового утримання, підстави стверджувати про заподіяння моральних страждань внаслідок порушення строку \~перерахування 1545 грн. 60 коп. за судовими рішеннями та настання, у зв`язку із цим, складної життєвої ситуації для позивача, на думку колегії суддів, відсутні. Доказів протилежного матеріали справи не містять. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Доводи позивача про те, що апеляційна скарга подана неуповноваженою особою колегія суддів вважає неспроможними, оскільки повноваження представника підтверджені відповідними документами, перевірка яких є компетенцією суду. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне тлумачення норм матеріального права, що призвели до ухвалення незаконного рішення, є підставою для його скасування, як це передбачено статтею 317 Кодексу адміністративного судочинства України, та прийняття нового рішення у справі. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~

Результат розгляду: partial