Рішення адміністративного суду від 2022-07-28 00:00:00+03

Позивач, [PERSON] (далі - позивач) звернувся з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (далі - відповідач, ГУПФУ в Миколаївській області), в якому просив: - визнати протиправними дії відповідача з непроведення позивачу на загальних підставах перерахунку пенсії за вислугу років, починаючи з 01.03.2022 року, відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» від 09.04.1992 року № 2262-12, Постанови Кабінету Міністрів України від 16.02.2022 року № 118 "Про індексацію пенсій та заходи щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш уразливих верств населення у 2022 році"; - зобов`язати відповідача проводити на загальних підставах, без обмеження будь-яким тимчасовим періодом перерахунки пенсії позивачу, з усіма надбавками та підвищеннями, відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» від 09.04.1992 року № 2262 -12; - зобов`язати відповідача провести позивачеві перерахунок та виплату пенсії за вислугу років, починаючи з 01.03.2022 року, відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 року № 2262-12, Постановою Кабінету Міністрів України від 16.02.2022 року № 118 "Про індексацію пенсій та заходи щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш уразливих верств населення у 2022 році", з нарахуванням компенсації втрати доходу за затримку виплати пенсії за період з 01.03.2022 року на день фактичної виплати затриманої пенсії; - допустити негайне виконання рішення суду в повному обсязі заявлених позовних вимог, шляхом стягнення всієї суми боргу по пенсії, починаючи з 01.03.2022 року подень фактичної виплати; зобов`язати відповідача в 14-денний термін надати до суду звіт про виконання судового рішення, зверненого до негайного виконання; - стягнути з відповідача на користь позивача 1 грн. 11 коп. моральної шкоди, в режимі негайного виконання рішення, одним платежем; - винести окрему ухвалу суду: про невідповідність директивного листа Пенсійного фонду України від 17.02.2015 року № 4626/02-40 нормам Конституції України, Закону України "Про загальнообов`язкове пенсійне державне страхування" від 09.07.2003 року № 1058-IV, Закону України «Про індексацію грошових доходів населення » від 03 липня 1991 №1282-XII, "Порядку проведення індексації грошових доходів населення", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078, в частині обов`язковості виконання судових рішень, дотримання встановленого порядку проведення перерахунку та індексації раніше призначених пенсій В обґрунтування позовних вимог зазначав, що відповідач систематично та протикарно не вчиняє дії щодо перерахунку пенсії, чим грубо порушує права позивача, а саме: не здійснює поточні перерахунки пенсії на зальних підставах, на рівних з іншими громадянами України умовах, внаслідок чого позивач змушений щороку звертатися з позовом до адміністративного суду. На думку позивача, відповідач порушує конституційне право позивача на пенсійне забезпечення у старості, а тому такі дії відповідача мають бути визнані протиправними. Крім того, позивач зазначав, що вказані протиправні дії органу Пенсійного фонду призвели до порушення ст.1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки є втручанням в його майнові права. Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 26 травня 2022 року в задоволенні позову [PERSON] - відмовлено. Справа в суді першої інстанції розглянута за правилами спрощеного позовного провадження. Не погоджуючись з вказаним рішенням, [PERSON] , подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просив скасувати рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 26 травня 2022 року, та прийняти нове рішення про задоволення позову в повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначав про помилковість висновків суду першої інстанції щодо відсутності ознак протиправності в діях ГУПФУ в Миколаївській області та наголошував на тому, що суду слід встановити механізм запобігання порушенням прав позивача, щоб виключити передумову для нових судових розглядів. Так, на думку апелянта, судом першої інстанції не враховано позицію ЄСПЛ, згідно якої засіб правового захисту має бути незалежним від будь-яких дискреційних дій державних органів влади та бути безпосередньо доступними для тих, кого він стосується, здатним запобігти виникненню чи продовженню передбачуваного порушення, а також забезпечити належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце. Крім того, відмовляючи у задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди, на думку апелянта, суд першої інстанції не врахував ту обставину, що заборгованість по пенсії в повному обсязі досі не виплачена із посиланням на відсутність коштів (виплати за рішенням суду відповідачем затримуються роками), внаслідок чого позивач змушений постійно добиватися перахунку пенсії, що завдає йому моральні страждання. Відповідач, ГУПФУ в Миколаївській області, своїм процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався. Колегія суддів, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, за таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , отримує пенсію за вислугу років, з 16.01.1994 року постійно проживає в державі Ізраїль. У червні 1992 року Республіканським військовим комісаріатом в АРК (м.Сімферополь) позивачеві, відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб" від 09.04.1992р. № 2262-12, була призначена пенсія, як кадровому військовослужбовцю, в званні підполковника, звільненому в запас, 26 років вислуги, з видачою пенсійного посвідчення серії [NUMBER] . Пенсійне посвідчення вилучено під час виїзду на ПМП за кордон. Виплату пенсії позивачу припинено з січня 1994 р., у зв`язку із виїздом на ПМП за кордон, внаслідок чого позивач з 2010 року звертався до суду щодо захисту порушеного права на пенсійне забезпечення. Постановою Ленінського районного суду міста Севастополя від 28.01.2014 року у справі № 764/12535/13-а (2-а/764/101/2014 року), визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Севастополі, зобов`язано відповідача відновити і виплачувати позивачеві пенсію за вислугу років, починаючи з 29.03.2010 року. З 01 січня 2015 року виплата пенсії знову припинена, в огляду на те, що в м. Севастополі, що знаходиться на тимчасово окупованій території України, органи Пенсійного фонду України не здійснюють свої повноваження, що позивачем було оскаржено в суді. Постановою Печерського районного суду міста Києва від 12.06.2015 року у справі № 757/5953/15-а, визнано протиправними дії Пенсійного фонду України, зобов`язано відповідача відновити [PERSON] виплату пенсії за вислугу років, з моменту припинення виплати - з 01.01.2015 року. Листом Пенсійного фонду України від 17.02.2016 року №1433/Р-11 зобов`язано ГУ ПФУ в Миколаївській області провести нарахування та виплачувати пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 року № 2262-12. З 01.01.2015 року позивач перебуває на пенсійному обліку в ГУ ПФУ в Миколаївській області, пенсійна справа № 1401009308, та отримує пенсію за вислугу років, згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 року № 2262-12, як військовослужбовець, який звільнений з військової служби. Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 31.05.2018 року у справі № 814/1030/18, визнано протиправними дії ГУ ПФУ в Миколаївській області, зобов`язано відповідача перераховувати і виплачувати позивачеві пенсію за вислугу років, починаючи з 01.01.2018 року, з усіма надбавками і підвищеннями, відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 року № 2262 -12. Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 30.06.2020 року у справі № 400/1715/20, визнано протиправними дії ГУ ПФУ в Миколаївській області та зобов`язано відповідача здійснити позивачу перерахунок пенсії за вислугу років в період з 05.03.2019 року по 03.09.2019 року, з розрахунку 100% суми підвищення до пенсії, визначеної станом на 01.03.2018 року, з урахуванням раніше виплачених сум, з компенсацією втрати частини доходів. Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 22.11.2021р. у справі № 400/7936/21, визнано протиправними дії ГУ ПФУ у Миколаївській області та зобов`язано відповідача встановити та виплачувати позивачу з 01.07.2021 року щомісячну доплату у розмірі 2000 грн. до пенсії, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 14.07.2021 №713 "Про додатковий соціальний захист окремих категорій осіб" з урахуванням раніше виплачених сум. Відповідно до пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 16.02.2022р. № 118 "Про індексацію пенсій та заходи щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш уразливих верств населення у 2022 році" (далі: "Постанова КМУ № 118"), з 1 березня 2022 р. розміри пенсій, призначених відповідно до статей 13, 21 та 36 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" підвищуються на коефіцієнт збільшення, встановлений абзацом другим пункту 1 цієї постанови, у межах максимального розміру пенсії, визначеного законом, а саме у розмірі 1,14 ( підвищення на 14%). Вважаючи, що з 01.03.2022 року відповідач протиправно не здійснив перерахунок пенсії із посиланням на те, що судовим рішенням не було покладено на відповідача зобов`язань щодо проведення перерахунків пенсії з березня 2022 року, позивач звернувся до суду з даним позовом. Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм процесуального права, колегія суддів виходить із такого. Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Так, ч. 2 ст. 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Статтею 46 Конституції України гарантовано, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. Умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували, зокрема, на військовій службі, визначає Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» № 2262-ХІІ (далі -Закон № 2262-XII). Цим Законом держава гарантує гідне пенсійне забезпечення осіб, які мають право на пенсію, шляхом встановлення їм пенсій не нижче прожиткового мінімуму, визначеного законом, перерахунок призначених пенсій у зв`язку із збільшенням рівня грошового забезпечення, надання передбачених законодавством державних соціальних гарантій, вжиття на державному рівні заходів, спрямованих на їх соціальний захист. Частинами другою та третьою статті 51 Закону № 2262-XII передбачено, що перерахунок пенсій, призначених особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, та членам їх сімей, провадиться з першого числа місяця, що йде за місяцем, в якому настали обставини, що тягнуть за собою зміну розміру пенсії. Якщо при цьому пенсіонер набув права на підвищення пенсії, різницю в пенсії за минулий час може бути виплачено йому не більш як за 12 місяців. Перерахунок пенсій у зв`язку із зміною розміру хоча б одного з видів грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців, осіб, які мають право на такий перерахунок згідно із цим Законом, або у зв`язку із введенням для зазначених категорій осіб нових щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премій у розмірах, встановлених законодавством, не проведений з вини органів ПФУ та/або державних органів, які видають довідки для перерахунку пенсії, провадиться з дати виникнення права на нього без обмеження строком. Відповідно до ч.4 ст.63 Закону № 2262-XII усі призначені за цим Законом пенсії підлягають перерахунку у зв`язку з підвищенням грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, на умовах, у порядку та розмірах, передбачених Кабінетом Міністрів України. У разі якщо внаслідок перерахунку пенсій, передбаченого цією частиною, розміри пенсій звільненим із служби військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, є нижчими, зберігаються розміри раніше призначених пенсій. Приписами статті 117 Конституції України передбачено, що Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання. Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 16.02.2022 №118 "Про індексацію пенсій та заходи щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2022 році" установлено, що з 1 березня 2022 р. розміри пенсій, призначених відповідно до статей 13, 21 і 36 Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб (без урахування надбавок, підвищень, додаткових пенсій, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації пенсії, доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною, щомісячної доплати до пенсії, адресної допомоги до пенсійної виплати та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством) військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за зазначеним Законом (крім військовослужбовців строкової служби), та членам їх сімей і строк призначення яких до 31 грудня 2021 р. включно, підвищуються на коефіцієнт збільшення, установлений абзацом другим пункту 1 цієї постанови, у межах максимального розміру пенсії, визначеного законом. Як встановлено матеріалами справи, на виконання постанови Печерського районного суду м.Києва від 12.06.2015 року у справі № 757/5953/15-а позивачу поновлено виплату пенсії за вислугу років, що передбачена Законом України від 09.04.1992 року № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» з 01.01.2015 року. На виконання рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 31.05.2018 року по справі № 814/1030/18 позивачу перераховано розмір пенсії з 01.01.2018 року з усіма надбавками та підвищеннями відповідно до Закону № 2262-XII. Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 22.11.2021 року по справі № 400/7936/21 зобов`язано відповідача установити та виплатити з 01.07.2021 року щомісячну доплату у розмірі 2000,00 грн. до призначеної пенсії позивачу у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 14.07.2021 року №713 "Про додатковий соціальний захист окремих категорій осіб", з урахуванням раніше виплачених сум. Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 28.04.2022 року по справі № 400/7936/21 зобов`язано відповідача при виплаті з 01.07.2021 року щомісячної доплати у розмірі 2000,00 грн. до призначеної пенсії позивачу відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 14.07.2021 року №713 «Про додатковий соціальний захист окремих категорій осіб» нарахувати та виплатити компенсацію втрати доходу за затримку виплати пенсії. Відповідач, в обґрунтування відмови у перерахунку пенсії зазначав, що будь-яких зобов`язань (окрім вищенаведених) щодо перерахунку пенсії позивача з врахуванням надбавок, підвищень, доплат у подальшому, на відповідача рішенням суду не було покладено, у зв`язку з чим вважав, що відсутні підстави для здійснення перерахунку пенсії з урахуванням норм постанови Кабінету Міністрів України від 16.02.2022 №118 «Про індексацію пенсій та заходи щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2022 році». Згідно зі статтею 64 Закону №2262-ХІІ у разі якщо пенсії, призначені військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію згідно з цим Законом, та членам їх сімей у попередньому календарному році та до дати індексації пенсії включно у році, в якому проводиться індексація пенсій, не перераховувалися відповідно до ч. 4 ст. 63 цього Закону, для забезпечення їх індексації проводиться перерахунок пенсій у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, із застосуванням коефіцієнта збільшення, що визначається відповідно до ч. 2 ст. 42 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Сума індексації враховується під час подальшого перерахунку пенсії відповідно до статті 63 цього Закону. Відповідно до ч. 5 ст. 2 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індексація пенсій проводиться у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, із застосуванням коефіцієнта збільшення, що визначається відповідно до абзаців другого і третього частини другої статті 42 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Крім того, колегія суддів не погоджується із висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення вимог частині щодо виплати компенсації втрати доходу за затримку виплати пенсії за період з 01.03.2022 року по день фактичної виплати затриманої пенсії, з огляду на таке. Відповідно до ст. ст.1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 року № 2050- ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), така компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" № 2050-ІІІ (далі - Закон № 2050-ІІІ) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 159 (далі - Порядок № 159). Відповідно до ст. 1 Закону № 2050-ІІІ, підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Статтею 2 Закону № 2050-ІІІ, зазначено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Згідно ст. 3 Закону № 2050-ІІІ, сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Статтею 4 Закону № 2050-ІІІ, визначено, що виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. З викладеного випливає, що право на компенсацію частини доходів у громадянина пов`язується з настанням такого юридичного факту (події), як невиплата грошового доходу у встановлені строки його виплати. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, в тому числі, пенсії. При цьому, право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але невиплачені. Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 15.08.2018 у справі №653/3356/17, постанові від 31.08.2021 року у справі № 264/6796/16-а. Отже, висновки суду першої інстанції, що зазначені норми стосуються нарахованої, але не виплаченої суми доходу є помилковими, оскільки право на компенсацію виникає у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, в тому числі, пенсії. Таким чином, колегія суддів приходить до висновку щодо обґрунтованості позовних вимог стосовно визнання протиправними дії відповідача з непроведення [PERSON] перерахунку пенсії за вислугу років, починаючи з 01.03.2022р., відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» та Постанови Кабінету Міністрів України від 16.02.2022р. № 118 "Про індексацію пенсій та заходи щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш уразливих верств населення у 2022 році" та зобов`язання відповідача провести [PERSON] перерахунок та виплату пенсії за вислугу років, починаючи з 01.03.2022 року, відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та Постанови Кабінету Міністрів України від 16.02.2022р. № 118 "Про індексацію пенсій та заходи щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш уразливих верств населення у 2022 році", з нарахуванням компенсації втрати доходу за затримку виплати пенсії за період з 01.03.2022р. на день фактичної виплати затриманої пенсії. Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку стосовно відмови у задоволенні позовних вимог в цій частині, у зв`язку з чим судове рішення у вказаній частині підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення позовних вимог в цій частині. Втім, на думку колегії суддів судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено у задоволенні позовних вимог щодо зобов`язання відповідача проводити на загальних підставах, без обмеження будь-яким тимчасовим періодом перерахунки пенсії, з усіма надбавками та підвищеннями, відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» від 09.04.1992 року № 2262 -12, як таких що заявлені на мабутнє. Так, Рішенням Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес), визначено поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення повинно бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Колегія суддів зазначає, що адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен установити, що в зв`язку з прийняттям рішенням чи вчиненням дій (допущення бездіяльності) суб`єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача. Враховуючи наведене, вирішуючи спір, суд має пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), а також встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення). Тобто, порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов`язковими. Таким чином, підставами для визнання протиправним та скасування рішення суб`єкта владних повноважень є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. При цьому, обов`язковою умовою скасування такого рішення є також наявність факту порушення прав чи охоронюваних законом інтересів позивача у справі. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Колегія суддів зазначає, що при зверненні до суду позивач має обирати такий спосіб захисту, який міг би відновити його становище та захистити порушене, на його думку, право. Разом з цим, застосування конкретного способу захисту права залежить, як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Згідно матеріалів справи, позивач, завляючи вимоги щодо зобов`язання відповідача проводити на загальних підставах, без обмеження будь-яким тимчасовим періодом перерахунки пенсії позивачу, з усіма надбавками та підвищеннями, відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» посилався на те, що відповідачем систематично порушуються його права як пенсіонера, внаслідок чого він змушений щороку звертатися до суду за захистом своїх прав, натомість він вважає, що суд має прийняти таке рішення, за результатами якого відповідач повинен здійснювати перерахунок у подальшому за відсутності необхідності звернення позивача до суду, тобто задля запобігання порушення його прав відповідачем у майбутньому. Тобто, мова йде про захист прав, які на думку позивача, можуть статися в майбутньому. З цього приводу колегія суддів вважає необхідним звернути увагу на тому, що судовий захист не може розповсюджуватися на майбутнє можливе порушення прав, оскільки спрямований на захист конкретних вже порушених прав особи, яка звертається до суду. Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, були порушені, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, спосіб захисту повинен забезпечити поновлення саме порушеного права та бути адекватним наявним обставинам. З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині, оскільки захисту підлягають лише порушені права і суд позбавлений можливості задовольнити вимоги на майбутнє. Стосовно доводів апеляційної скарги [PERSON] щодо обґрунтованості вимог про стягнення моральної шкоди, колегія суддів зазначає таке. Згідно статті 1167 Цивільного Кодексу України (далі - ЦК України) моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до положень статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Вирішуючи вимоги про відшкодування моральної шкоди суд з`ясовує, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, чи існує причинний зв`язок, чи обґрунтовано грошовий вираз заявленої шкоди та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині. Ці обставини входять до предмету доказування у справі. Отже, для відшкодування шкоди обов`язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 30 січня 2018 року в справі № 804/2252/14, від 20.02.2018 у справі №818/1394/17. При цьому, у своїх постановах Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди. Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, експертні висновки тощо. Безспірно, порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають психологічне напруження, розчарування та незручності, негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, вагомості наслідків. Саме тому, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. Проте, матеріалами справи встановлено, що позивачем під час звернення до суду з даним позовом, не розкрито суті негативного впливу протиправної бездіяльності відповідача на її душевний та психічний стан. Колегія суддів вважає, що позивач не довів обґрунтованість моральної шкоди, оскільки його доводи, що протиправні дії відповідача викликали у нього негативні емоції та почуття соціальної незахищеності не свідчать про наявність підстав для позитивного вирішення питання щодо стягнення моральної шкоди. Отже, оскільки позивачем не надано доказів, що прямо чи опосередковано підтверджують заподіяння позивачу сильних душевних страждань, шкоди здоров`ю, чи інших втрат немайнового характеру, з яких суд, при обрахуванні розміру компенсації, міг би встановити характер та обсяг моральних страждань, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині. При цьому, в апеляційній скарзі апелянтом нових доводів щодо обґрунтованості заявлених вимог не зазначено, а наведення норм права та численної судової практики з приводу відшкодування моральної шкоди, на думку суду ніяким чином не свідчить про обґрунтованість або доведеність належними доказами факту завдання моральної шкоди. У зв`язку з викладним, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги у зазначеній частині. Стосовно вимог [PERSON] щодо негайного виконання рішення суду в повному обсязі щодо заявлених позовних вимог, шляхом стягнення всієї суми боргу по пенсії, починаючи з 01.03.2022 року по день фактичної виплати, судом першої інстанції доречно зазначено, що відповідно до п.1 ч.1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць. Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави. Обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, а тому, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням. Добровільне виконання рішення суду боржником це його законодавчо встановлений обов`язок випливає із норм Конституції України, згідно яких судові рішення, які набрали законної сили, повинні виконуватись державними органами добровільно. Отже судом обгрунтовано визнано таку вимогу необґрунтованою. Крім того, колегія суддів не вбачає достатніх підстав для задоволення вимог позивача про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду шляхом зобов`язання відповідача подати в установлений судом термін звіт про виконання судового рішення. Так, ч. 1 ст. 382 КАС України встановлено, що суд, який ухвалив рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. Таким чином, вказаною статтею передбачено право, а не обов`язок суду зобов`язати суб`єкт владних повноважень подати у встановлений судом строк звіт про виконання рішення. Судом першої інстанції обґрунтовано зазначено, що позивач, зазначаючи про необхідність встановлення судового контролю, не зазначав про причини такої необхідності чи обставини, які б свідчили, що рішення суду, ухвалене по цій справі, не буде виконано відповідачем. Таким чином, підстави для зобов`язання подавати звіт про виконання судового рішення, суд не вбачає. Стосовно доводів [PERSON] щодо постановлення окремої ухвали, колегія суддів зазначає, що вимога до суду першої інстанції щодо постановлення окремої ухвали не є позовною вимогою, а питання щодо постановлення окремої ухвали було вирішене судом першої інстанції ухвалою від 26.05.2022 року, про можливість апеляційного оскарження якої суд першої інстанції зазначив в резолютивній частині. Втім, вказана ухвала в апеляційному порядку не оскаржена. Відповідно до ст. 242 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Приписи п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні постанови неправильно застосовані норми матеріального права, що стали підставою для частково помилкового вирішення справи. У зв`язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а рішення суду - скасувати в частині. Відповідно до ч.1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Оскільки судом апеляційної інстанції ухвалено рішення про часткове задоволення позовних вимог, судові витрати, які складаються із судового збору, сплаченого [PERSON] за подання апеляційної скарги у розмірі 1488,60 грн. підлягають стягненню з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань.

Результат розгляду: partial