Рішення адміністративного суду від 2022-04-06 00:00:00+03

Позивач звернувся до суду з позовом у якому просить суд визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення - рішення № 7050/13010704 від 06.04.2021 року; № 7051/13010704 від 06.04.2021 року та № 7053/13010704 від 06.04.2021 року. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2021 року адміністративний позов задоволено. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення - рішення Головного управління ДПС у Львівській області № 7050/13010704 від 06.04.2021 року; № 7051/13010704 від 06.04.2021 року, № 7053/13010704 від 06.04.2021 року. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Львівській області на користь спільного підприємства "Київ-Захід" у формі товариства з обмеженою відповідальністю судовий збір в сумі 22700 грн. Приймаючи це рішення, суд першої інстанції виходив з того, що реальність здійснення господарської операції щодо придбання офісного обладнання та обладнання для магазинів між позивачем із його контрагентом підтверджується первинними документами. Натомість, відповідач не довів, що офісне обладнання та обладнання для магазинів позивач отримав безоплатно. Не погодившись із рішенням суду, його оскаржив відповідач, подавши апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити в задоволенні позову. У обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає, що позивач не надав для перевірки документи про походження товару, внаслідок чого неможливо встановити місце його походження. При цьому, контрагент позивача ТзОВ «Лембуд» не міг бути виробником офісного обладнання та обладнання для магазинів, оскільки не має необхідних виробничих потужностей. На підставі аналізу податкової звітності і податкових накладних, відповідач встановив, що ТзОВ «Лембуд» відобразило у податковій звітності придбання офісного обладнання та обладнання для магазинів у ТзОВ «Енерком груп». Водночас, ТзОВ «Енерком груп» не є ні виробником цього товару, ні набувачем. Відповідач стверджує, що на цьому ланцюг придбання переривається. Тому відповідач зробив висновок, що позивач отримав офісне обладнання безоплатно. Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань. Суд першої інстанції встановив те, що відповідач провів планову виїзну перевірку з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період діяльності з 01.01.2017 року по 31.12.2019 року за результатами якої 12.03.2021 року склав акт № 13-01-07-04/20780000. У акті перевірки відповідач зафіксував такі порушення вимог податкового законодавства збоку позивача: - П(С)БО 15; п.п. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134; п. 135.1 ст. 135; п. 137.1 ст. 137 , п.п. 140.4.2 п. 140.4 ст. 140 ПК України, що призвело до заниження податку на прибуток всього у сумі 2 167 490 грн. та завищення від`ємного значення об`єкта оподаткування з податку на прибуток за 2019 року - у сумі 4 648 356 грн.; - п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3 ст. 198; п. 200.1 ст. 200 ПК України, що призвело до заниження ПДВ, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України, за період з 01.01.2017 року по 31.12.2019 року всього у сумі 3 337 993 грн. На підставі акта перевірки відповідач прийняв податкові повідомлення - рішення: - № 7050/13010704, форма Р, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на прибуток 2 709 362,50 грн., в тому числі - за податковими зобов`язаннями 2 167 490 грн., штрафними санкціями 541 872,50 грн. - № 7051/13010704, форма П, яким зменшено суму від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 4 648 356 грн. Сума завищення від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток підлягає виправленню платником податків у показниках податкової звітності з податку на прибуток; - № 7053/13010704, форма Р, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податку на додану вартість на суму 4172491,25 грн., в тому числі - за податковим зобов`язанням - 3 337 993 грн., штрафними санкціями - 834498,25 грн. Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно - правового спору, суд апеляційної інстанції виходить із такого. Підпункт 14.1.36 п.14.1 ст.14 ПК України передбачає, що господарська діяльність - це діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами. Відповідно до п.44.1 ст.44 ПК України, для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту. Згідно з п.п. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 ПК України, об`єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень розділу III „Податок на прибуток підприємств" Податкового кодексу. Фінансовий результат до оподаткування (прибуток або збиток) визначається у Звіті про фінансові результати (форма № 2). Фінансовим результатом господарської діяльності підприємства є прибуток або збиток. Визначення фінансового результату полягає у визначенні чистого прибутку (збитку) звітного періоду. З цією метою в бухгалтерському обліку передбачається послідовне зіставлення доходів та витрат. Кінцевий фінансовий результат - чистий прибуток (збиток) визначається як різниця між різними видами доходів та витрат підприємства за звітний період. Відповідно до п. 198.1 ст. 198 ПК України, до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу. Згідно з п. 198.2 ст. 198 ПК України, датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: - дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; - дата отримання платником податку товарів/послуг. Відповідно до п. 198.3 ст. 198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 Податкового кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: - придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг; - придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті. За приписами статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», для цілей цього Закону терміни вживаються у такому значенні: господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію; активи - ресурси, контрольовані підприємством у результаті минулих подій, використання яких, як очікується, приведе до отримання економічних вигод у майбутньому; доходи - збільшення економічних вигод у вигляді збільшення активів або зменшення зобов`язань, яке призводить до зростання власного капіталу (за винятком зростання капіталу за рахунок внесків власників). Стаття 4 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» передбачає, що бухгалтерський облік та фінансова звітність ґрунтується, зокрема на таких принципах: повне висвітлення - фінансова звітність повинна містити всю інформацію про фактичні та потенційні наслідки господарської операції та подій, здатних вплинути на рішення, що приймаються на її основі (абзац другий); превалювання сутності над формою - операції обліковується відповідно до їх сутності, а не лише виходячи з юридичної форми (абзац сьомий). Згідно з п.3 розділу III Положення (Стандарту) бухгалтерського обліку № 1, фінансова звітність повинна бути достовірною (правдивою). Положення (Стандартом) бухгалтерського обліку № 15 «Дохід», затверджене наказом Міністерства фінансів України № 290 від 29 листопада 1999 року передбачає, що дохід визнається під час збільшення активу або зменшення зобов`язання, що зумовлює зростання власного капіталу (за винятком зростання капіталу за рахунок внесків учасників підприємства), за умови, що оцінка доходу може бути достовірно визначена. Відповідно до п. 7 цього Положення, доходи класифікуються в бухгалтерському обліку за такими групами: дохід (виручка) від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг); інші операційні доходи; фінансові доходи; інші доходи. Згідно з ч. 1, 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. З системного аналізу вищенаведених правових норм видно, що правові наслідки у виді виникнення права платника податку на формування витрат та доходу, для цілей оподаткування податком на прибуток та податком на додану вартість, настають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами. Якщо господарська операція фактично не відбулася, то первинні документи, складені платником податку та його контрагентом на підтвердження такої операції, не відповідають дійсності, та свідчать про відсутність у сторін волевиявлення щодо реального здійснення господарської операції. Наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів, що є обов`язковою умовою для формування об`єкту оподаткування податком на прибуток та витрат. Аналіз реальності господарської діяльності, на думку апеляційного суду, має здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту. При цьому, в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції. Про відсутність реального характеру відповідних операцій можуть свідчити, зокрема, наявність таких обставин: неможливість здійснення платником податку зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності, відсутність у платника податку необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності в силу відсутності управлінського або технічного персоналу, основних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів, здійснення операцій з товарно-матеріальними цінностями, які не вироблялися або не могли бути вироблені в обсязі, зазначеному платником податку в документах обліку. При цьому, кожна з вказаних вище обставин не може бути самостійним беззаперечним свідченням (доказом) відсутності реального характеру господарських операцій, проте наявність таких обставин в сукупності, що має бути встановлено судом, може свідчити на користь висновку про неможливість фактичного проведення (вчинення) господарських операцій. При вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема, якщо предметом спору є достовірність первинних документів та підтвердження інших обставин реальності відображених у податковому обліку господарських операцій, необхідно враховувати, що обов`язок доведення відповідних обставин у спорах між особою та суб`єктом владних повноважень покладається на суб`єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти позову. У разі надання контролюючим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать, що документи, на підставі яких платник податків сформував витрати, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи. Таким чином, на підтвердження фактичного здійснення господарських операцій, враховуючи специфіку таких операцій та договорів, що їх регламентують, платник повинен мати відповідні первинні документи, які мають бути належно оформленими, та, які в сукупності з встановленими обставинами справи, зокрема і щодо можливостей здійснення господарюючими суб`єктами відповідних операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна, обсягу матеріальних та трудових ресурсів, економічно необхідних для виконання умов, обумовлених договорами, мають свідчити про беззаперечний факт реального вчинення господарських операцій, що і є підставою для формування платником податкового обліку. Апеляційний суд встановив те, що позивач у спірний період мав господарські правовідносини із ТзОВ «Лембуд» у якого придбав офісне обладнання та обладнання для магазинів, про що надав договір поставки № 04/09/17 від 04.09.2017 року. Придбані у ТзОВ «Лембуд» товари позивач відніс на собівартість реалізованої продукції (товарів, робіт, послуг) у IV кварталі 2017 року всього у сумі 16 689 967 грн. без урахуванням ПДВ в сумі 3 337 993,32 грн. Вказаний товар позивач власним транспортом забрав у пункті навантаження за адресою: м. Львів. Персенківка, 70. Складське приміщення площею 218 кв.м. за цією адресою орендувало ТзОВ «Лембуд» у ТзОВ «Трентова ЛТД». Факт перевезення товару підтверджується подорожніми листами вантажного автомобіля, згідно з якими 04.09.2017 року, 05.09.2017 року, 06.09.2017 року, 07.09.2017 року вантажними автомобілями MAN [NUMBER] (вантажопідйомність 20 тон) та Мерседес 2435 236- 52 ТА (вантажопідйомність 10 тон), позивач здійснив перевезення офісного обладнання, відповідно до видаткових накладних: № PH-197/09 від 04.09.2017 року; № РІ 1-198/09 від 04.09.2017 року; № PI І-199/09 від 04.09.2017 року; № РН-200/09 від 04.09.2017 року; № PH-251/09 від 05.09.2017 року; № РН-252/09 від 05.09.2017 року; № РН-253/09 від 05.09.2017 року; № РН-254/09 від 05.09.2017 року; № РН-331/09 від 06.09.2017 року; № РН-332/09 від 06.09.2017 року; № РН-333/09 від 06.09.2017 року; № РН-334/09 від 06.09.2017 року; № РН-378/09 від 07.09.2017 року; № РН-379/09 від 07.09.2017 року; № РН-380/09 від 07.09.2017 року; № РН-381/09 від 07.09.2017 року. Пункт розвантаження, згідно із подорожніми листами, місто Червоноград, без вказівки конкретної адреси. При цьому, апеляційний суд, на підставі поданих позивачем документів, встановив те, що у місті Червонограді у позивача зареєстровано багато об`єктів нежитлової нерухомості, зокрема магазинів, що не викликає у суду сумніву, щодо можливості зберігання чи розміщення придбаного товару. Апеляційний суд також встановив те, що позивач здійснив оплату за придбаний товар, що підтверджується платіжними дорученнями: № 152 від 04.10.2017 року на суму 1278703.86 грн, № 153 від 04.10.2017 року на суму 1 270 964,22 грн, № 154 від 04.10.2017 року на суму 1135634,70 грн.; № 164 від 09.10.2017 року на суму 1 282 970,34 грн, № 165 від 09.10.2017 року на суму 1 257 086,58 грн, № 166 від 09.10.2017 року на суму 1273947,36 грн.; № 1941 від 17.10.2017 року на суму 1 257 727,98 грн, № 1942 від 17.10.2017 року на суму 1 278 121,08 грн.; № 2119 від 24.10.2017 року на суму 1 288 116.12 грн, № 2120 від 24.10.2017 року на суму 1 277 723,04 грн, № 2121 від 24.10.2017 року на суму 1 152 905.40 грн.; № 2393 від 02.11.2017 року на суму 1 143 642,60 грн, № 2394 від 02.11.2017 року на суму 1287338.70 грн.; № 2483 від 13.11.2017 року на суму 1 290 416,58 грн.; № 2642 від 27.11.2017 року на суму 1 277 803,32 грн, № 2643 від 27.11.2017 року на суму 1 274 858.04 грн. Отже, доводи відповідача про те, що позивач отримав товар на безоплатній основі спростовані вказаними вище документами про оплату. Що стосується ненадання контролюючому органу сертифікатів походження товару, сертифікатів відповідності товару, які мали бути передані за договором поставки, то за вимогами ч. 2 ст. 662 ЦК України передача сертифікатів якості є обов`язком продавця товару, невиконання якого може свідчити лише про недотримання останнім умов договору купівлі-продажу (поставки). Крім того, Декретом Кабінету Міністрів України «Про стандартизацію і сертифікацію» № 46-93 від 10.05.1993 року встановлена обов`язкова сертифікація продукції, що імпортується. Так, відповідно до ст. 18 вказаного Декрету Кабінету Міністрів України відповідність продукції (товару), що ввозиться і реалізується на території України та включена до переліку продукції, що підлягає обов`язковій сертифікації, стандартам, що діють в Україні, повинна підтверджуватися сертифікатом відповідності чи свідоцтвом про визнання відповідності, виданим призначеним органом. На виконання норм цього Декрету у спірний період (2017 рік) діяв наказ Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики № 28 від 01.02.2005 року (далі - наказ № 28), який визначав перелік продукції, що підлягає обов`язковій сертифікації в Україні. Дослідивши, на підставі видаткових накладних, перелік товарів (офісне обладнання та обладнання для магазинів), які придбав позивач, у співставленні із переліком товарів, які підлягаю сертифікації і визначені у наказі № 28, апеляційний суд встановив, що жоден із товарів, які придбав позивач не зазначений у наказі № 28, як такий, що підлягає сертифікації. Тому, доводи відповідача з приводу того, що позивач мав надати сертифікати відповідності товару, що придбані позивачем, є безпідставними. Підводячи підсумок наведеного вище, апеляційний суд стверджує, що позивач надав первинні документи, які у повній мірі підтверджують придбання товарів (офісне обладнання та товари для магазинів) та зміну у структурі активів позивача, що свідчить про те, що позивач не занизив податкові зобов`язання. Тому апеляційний суд вважає, що податкові повідомлення-рішення відповідача є протиправними і їх необхідно скасувати, що є підставою для задоволення позову. Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Таким чином, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги безпідставними та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду першої інстанції без змін.

Результат розгляду: denied