Рішення адміністративного суду від 2022-06-21 00:00:00+03

\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ [PERSON] у жовтні 2021 року звернувся до суду з позовом, в якому просив: - визнати протиправною бездіяльність Військової частини [NUMBER] щодо не проведення нарахування та виплати середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.02.2019 по 20.09.2021 включно; - зобов`язати Військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити середній заробіток (грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.02.2019 по 20.09.2021 включно. Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2021 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини [NUMBER] щодо не проведення нарахування та виплати середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.02.2019 по 20.09.2021 включно. Зобов`язано Військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити [PERSON] середній заробіток (грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.02.2019 по 20.09.2021 в розмірі 229139,64 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Військова частина [NUMBER] подала апеляційну скаргу, в якій просить його змінити в частині розміру стягнутої суми середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Апеляційна скарга ґрунтується на тому, що судом першої інстанції не надано належної оцінки обставинам справи та нормам чинного законодавства, що призвело до прийняття невірного рішення. Зокрема, апелянт зазначає, що відшкодуванню підлягає середній заробіток у розмірі 21410,48 грн. Натомість суд необґрунтовано збільшив розмір належних до виплати позивачу сум. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, суд апеляційної інстанції дійшов таких висновків. Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] проходив військову службу у Військовій частині [NUMBER] , з якої у 2019 році звільнений у запас. Відповідно до наказу командира Військової частини [NUMBER] від 11.02.2019 № 31 [PERSON] виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 07.06.2021 по справі № 340/4699/20 визнано протиправною бездіяльність Військової частини [NUMBER] \~ \~\~щодо ненарахування та невиплати [PERSON] грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2019 рік, виходячи з розміру грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби. Зобов`язано Військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити [PERSON] грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2019 рік, виходячи з розміру грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини [NUMBER] \~ \~\~щодо ненарахування та невиплати [PERSON] індексації грошового забезпечення за період з травня 2016 по лютий 2018. Зобов`язано Військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити\~ [PERSON] індексацію його грошового забезпечення за період з травня 2016 року по лютий 2018 року. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. На виконання рішення суду Військовою частиною [NUMBER] 20.09.2021 переведено на рахунок [PERSON] грошові кошти в сумі 21417,56 грн., що підтверджується випискою по надходженням на картковий рахунок [PERSON] . [PERSON] вважає, що дії Військової частини щодо несвоєчасного розрахунку при звільненні є незаконними та такими, що суперечать вимогам трудового законодавства України, а відтак останній має право звернутися до суду з вимогами, пов`язаними із нарахуванням та стягненням заборгованості по виплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. \~\~ Надаючи оцінку спірним правовідносинам та висновкам суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до частини 1 статті 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Статтею 116 Кодексу законів про працю України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. За змістом частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати. Всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Вказані висновки узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 620/1982/19. Суд апеляційної інстанції зазначає, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 Кодексу законів про працю України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. Зазначеної позиції дійшов Верховний Суд у постанові від 15 жовтня 2020 року під час розгляду адміністративної справи № 520/80/20. Таким чином суд апеляційної інстанції доходить висновку, що остаточний розрахунок мав бути проведений з [PERSON] 11.02.2019 в день звільнення. Натомість належні до виплати суми у розмірі 21417,56 грн. були виплачені лише 20.09.2021. Суд апеляційної інстанції погоджується з доводами позивача стосовно права останнього на стягнення сум середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, проте судом першої інстанції здійснено помилковий розрахунок таких сум. Судом встановлено, що 11.02.2019 день звільнення [PERSON] , а тому першим днем затримки є 12.02.2019. Щодо кінцевого строку проведення розрахунку, суд встановив, що такий проведено 20.09.2021, а тому останнім днем є 19.09.2021. Таким чином суд апеляційної інстанції доходить висновку, що період затримки розрахунку при звільненні складає 650 робочих днів. Суд зазначає, що середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100. Відповідно до пункту 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (пункт 8 Порядку № 100). Відповідно до довідки від 08.06.2022 Військовою частиною [NUMBER] виплачено грошове забезпечення у грудні 2018 року у сумі 11029,26 грн. та у січні 2019 року у сумі 14455,06 грн., що у сумі складає 25484,32 грн. Таким чином, розмір одноденного заробітку складає 621 грн. 57 коп. (25484,32 грн./41 робочих дня). З огляду на зазначене, середній заробіток за час затримки розрахунку складає 404020 грн. 50 коп. (621,57 грн. х 650 дні затримки). Проте суд апеляційної інстанції погоджується з доводами апелянта, що до даних правовідносин слід застосовувати принцип співмірності. При задоволенні позову суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу співмірності до подібних правовідносин викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 по справі № 806/345/16, від 18.07.2018 у справі № 825/325/16, від 04.04.2018 у справі № 524/1714/16-а. Зокрема, істотність частки компенсації за невикористану відпустку в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає: 21417,56 грн./ 404020,50 грн. (сума компенсації за невикористані додаткові відпустки / середній заробіток за весь час затримки розрахунку) = 0,053. Таким чином сума, яка підлягає відшкодуванню, становить: 621,57 грн. (середня заробітна плата позивача за один робочий день) х 0,053 х 650 (кількість робочих днів затримки розрахунку) = 21413,08 грн. Отже з врахуванням принципу справедливості та співмірності, суд дійшов висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований та виплачений [PERSON] у розмірі 21413 грн. 08 коп. з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком [PERSON] . Враховуючи сукупність викладених обставин, колегія суддів доходить висновку, що судом першої інстанції при вирішенні спору неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до ухвалення невірного судового рішення в окремій частині, що є підставою для його часткового скасування. В частині задоволених позовних вимог рішення суду першої інстанції сторонами не оскаржується, судом апеляційної інстанції не перевіряється.

Результат розгляду: partial