Рішення адміністративного суду від 2022-07-11 00:00:00+03

ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ, РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ, ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ ТА УЗАГАЛЬНЕНІ ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила: - визнати неправомірним та скасувати наказ відповідача-1 від 20.05.2021 № 4 о/с про звільнення із припиненням державної; - поновити на державній службі на посаді провідного спеціаліста відділу логістики відповідача-1 з 22.05.2021; - стягнути з відповідача-1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 22.05.2021 по день поновлення на роботі; \~ - допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на державній службі на посаді провідного спеціаліста відділу логістики відповідача-1 та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць; - визнати неправомірною відмову відповідача-2 у призначені на рівнозначну посаду до Регіонального сервісного центру головного сервісного центру МВС в Кіровоградській області (філія ГСЦ МВС) відповідно до заяви від 14.05.2021; - зобов`язати відповідача-2 призначити на рівнозначну посаду до Регіонального сервісного центру головного сервісного центру МВС в Кіровоградській області (філія ГСЦ МВС) відповідно до заяви від 14.05.2021. Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2021 року позов задоволений частково. Визнано протиправним і скасовано наказ відповідача-1 від 20.05.2021 № 4 о/с «Про звільнення [PERSON] ». Поновлено позивача на державній службі на посаді провідного спеціаліста відділу логістики відповідача-1 з 22.05.2021. Стягнуто з відповідача-1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 18446,67 гривень з відрахуванням податків та зборів. Визнано протиправною бездіяльність відповідача-2 щодо не переведення позивача до Головного сервісного центру МВС в Кіровоградській області (філія ГСЦ МВС). Зобов`язано відповідача-2 повторно розглянути заяви позивача від 09.04.2021, 14.05.2021 та вирішити окреслені в них питання з урахуванням висновків даної постанови. У задоволенні іншої частини позову відмовлено. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач-1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати в частині визнання протиправним і скасування наказу від 20.05.2021 № 4 о/с «Про звільнення [PERSON] », поновлення позивача на державній службі на посаді провідного спеціаліста відділу логістики з 22.05.2021, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 18446,67 грн та ухвалити нове, яким у задоволенні позову в зазначеній частині відмовити. В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що з моменту поновлення позивача відповідач-1 здійснює заходи пов`язані з ліквідацією, а не реорганізацією, що підтверджується чинною постановою КМУ від 12.02.2020 № 79. Водночас питання щодо оскарження постанови Кабінету Міністрів України від 12.02.2020 № 79 не є предметом спору, вказана постанова не скасована і є чинною. Відповідач в своїх діях дотримувався вказаної постанови та не міг на власний розсуд визначити етапи та процедуру припинення юридичної особи. Положення щодо обов`язку суб`єкта призначення пропонувати державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби до даних спірних правовідносин не застосовуються, відповідно позивачу ліквідаційною комісією не могли бути запропоновані інші посади та не враховується переважне право на залишення на роботі. Процедура звільнення з державної служби не була порушена. Посилається на судову практику апеляційних судів. Зазначає, що орган ліквідовувався в цілому і суб`єкт, який приймав рішення про звільнення, не мав повноваження щодо пропозиції роботи в інших органах. Зауважує, що позивачка з моменту попередження мала можливість підшукати до моменту звільнення собі нову роботу в іншому державному органі та бути переведеною на рівнозначну або нижчу посаду в іншому державному органі. Також заперечує щодо розрахунку розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з отриманням позивачем допомоги по безробіттю в період з 22.06.2021 по 18.07.2021 та працевлаштуванням на посаду бухгалтера в період з 20.07.2021 по 27.08.2021. Відповідачем-2 також подано апеляційну скаргу, в якій він просить рішення суду скасувати в частині визнання протиправною бездіяльність щодо не переведення позивача до Головного сервісного центру МВС в Кіровоградській області (філія ГСЦ МВС) та зобов`язання повторно розглянути заяви позивача від 09.04.2021, 14.05.2021, вирішити окреслені в них питання з урахуванням висновків даної постанови та ухвалити нове, яким у задоволенні позову в зазначеній частині відмовити. В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що він не був стороною у справі 340/2599/20 та резолютивна частина вказаного судового рішення не містить зобов`язання вчиняти будь-які дії стосовно поновлення, переведення позивача. Відповідач-2 ніколи не мав трудових відносин з позивачем, а тому і не мав жодних зобов`язань в сфері трудового законодавства. Структурний підрозділ відповідача-2, а саме відділ логістики повністю укомплектовано у період з 19.05.2020 по 24.06.2020. У період з19.05.202 по 24.06.2020 до моменту повного укомплектування даного підрозділу заяв про призначення від позивача не надходило. До заяви позивача від 14.05.2021 не додано документів, визначених ст. 24 КЗпП України. Крім того на час розгляду заяви від 14.05.2021 позивач втратила статус державного службовця, тому у відповідача-2 відсутні правові підстави для розгляду питання щодо переведення позивача в порядку, визначеному законодавством. Зауважує, що відсутні будь-які нормативно-правові акти про передачу функцій та повноважень від відповідача-1 до відповідача-2. Зазначає про недоцільність повторного розгляду заяв позивача, оскільки позивач звернувся до відповідача-2 з заявою від 31.08.2021 аналогічною заявам від 09.04.2021, 14.05.2021 (т. № 2 а.с. 90), на що листом від 22.09.2021 № 31/16767 позивача повідомлено про наявність вакантних посад та запропоновано у разі згоди прибути до управління персоналу відповідача-2. (т. № 2 а.с. 89) У частині відмови в задоволенні частини позову рішення суду першої інстанції не оскаржено. Від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача-2, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін. Від відповідача-1 та від відповідача-2 відзиви на апеляційні скарги не надходили, від позивача відзив на апеляційну скаргу відповідача-1 також не надходив, що не перешкоджає розгляду справи по суті . Суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до приписів статті 311 КАС України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. ОБСТАВИНИ СПРАВИ ТА ВИЗНАЧЕНІ ВІДПОВІДНО ДО НИХ СПІРНІ ПРАВОВІДНОСИНИ [PERSON] з 22.08.2017 прийнята на державну службу в Регіональний сервісний центр МВС в Кіровоградській області, з 09.10.2019 призначена на посаду провідного спеціаліста відділу логістики в порядку просування по службі, як така, що успішно пройшла за конкурсом, має дев`ятий ранг державного службовця в межах категорії "В" посад державної служби. 12.02.2020 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 79 «Деякі питання територіальних органів Міністерства внутрішніх справ», пунктом 1 якої постановлено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ за переліком згідно з додатком, зокрема Регіональний сервісний центр МВС в Кіровоградській області. (т. № 1 а.с. 77-78) На виконання цієї постанови наказом МВС України від 03.03.2020 № 218 «Про утворення ліквідаційних комісій територіальних органів з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ» утворено ліквідаційні комісії територіальних органів з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ та призначено голів ліквідаційних комісій, зокрема голову ліквідаційної комісії Регіонального сервісного центру МВС в Кіровоградській області. (т. № 1 а.с. 54,79-83) Наказом голови ліквідаційної комісії РСЦ МВС в Кіровоградській області від 19.06.2020 № 32К/ТР «Про звільнення [PERSON] » позивача відповідно до пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» звільнено з посади провідного спеціаліста відділу логістики Регіонального сервісного центру МВС в Кіровоградській області у зв`язку з ліквідацією Регіонального сервісного центру МВС в Кіровоградській області згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 12.02.2020 № 79 «Деякі питання територіальних органів Міністерства внутрішніх справ», із припиненням державної служби з 23.06.2020. (т. № 1 а.с. 217) Не погодившись зі своїм звільненням, позивач звернулась до суду. (т. № 1 а.с. 211-216) Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 7 квітня 2021 року у справі № 340/2599/20 визнано неправомірним та скасований наказ Регіонального сервісного центру МВС в Кіровоградській області від 19.06.2020 № 32 К/ТР про звільнення із припиненням державної служби [PERSON] ; поновлено [PERSON] на державній службі на посаді провідного спеціаліста відділу логістики РСЦ МВС в Кіровоградській області з 24.06.2020; зобов`язано РСЦ МВС в Кіровоградській області нарахувати та виплатити на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з врахуванням податків та зборів. (т. № 1 а.с. 13-20) На виконання зазначеного судового рішення РСЦ МВС в Кіровоградській області винесено наказ від 08.04.2021 № 10/6 «Про скасування наказу Регіонального сервісного центру МВС в Кіровоградській області та поновлення на роботі [PERSON] » поновлено [PERSON] на державній службі на посаді провідного спеціаліста відділу логістики РСЦ МВС в Кіровоградській області з 24 червня 2020 року. (т. № 1 а.с. 21) 09.04.2021 позивач звернулась із заявою до начальника Головного сервісного центру МВС України в якій просила призначити її у зв`язку з переводом з провідного спеціаліста відділу логістики РСЦ МВС в Кіровоградській області на рівнозначну посаду до РСЦ ГСЦ МВС в Кіровоградській області, яка зареєстрована відповідачем-2 13 квітня 2021 року. (т. № 1 а.с. 125) Листом Головного сервісного центру МВС від 27 квітня 2021 року № 31/В-1198 «Про розгляд заяви» позивачу відмовлено у переводі на рівнозначну посаду через те, що резолютивна частина судового рішення у справі № 340/2599/20 не зобов`язує відповідача-2 вчиняти будь-які дії стосовно поновлення та переведення позивача, порядок переведення державних службовців визначений Законом України «Про державну службу»/ (т. № 1 а.с. 126) 14.05.2021 позивач звернулась із заявою до начальника Головного сервісного центру МВС України в якій просила призначити її у зв`язку з переводом з провідного спеціаліста відділу логістики РСЦ МВС в Кіровоградській області на рівнозначну посаду до РСЦ ГСЦ МВС в Кіровоградській області, яка зареєстрована відповідачем-2 17 травня 2021 року. (т. № 1 а.с. 22) Наказом голови ліквідаційної комісії РСЦ МВС в Кіровоградській області від 20.05.2021 № 4о/с «Про звільнення [PERSON] » відповідно до пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» позивача звільнено з посади провідного спеціаліста відділу логістики Регіонального сервісного центру МВС в Кіровоградській області у зв`язку з ліквідацією Регіонального сервісного центру МВС в Кіровоградській області згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 12.02.2020 № 79 «Деякі питання територіальних органів Міністерства внутрішніх справ», із припиненням державної служби з 21.05.2021. (т. № 1 а.с. 23, 85) Листом Головного сервісного центру МВС від 31 травня 2021 року № 31/В-1512 «Про розгляд заяви» позивачу відмовлено у переводі на рівнозначну посаду через те, що позивач звільнена з державної служби, що унеможливлює переведення, оскільки в такому випадку має застосовуватись процедура проведення конкурсу на зайняття вакантної посади. (т. № 1 а.с. 24) Не погоджуючись із наказом про звільнення з державної служби та відмовою у переведенні на рівнозначну посаду, позивач звернулась до суду з цим позовом. Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача відбулось із порушенням норм законодавства, а у відповідача-2 був наявний обов`язок під час проведення реорганізації щодо переведення позивача на рівнозначну посади, оскільки він за суттю правонаступником усіх прав та обов`язків відповідача-1. Відповідач-2 не може відмежуватись від проведення процедури реорганізації відповідача-1, оскільки це є одним процесом утворення оновленого державного органу. Позивач двічі зверталась із заявами про переведення на посаду в новоутворену структуру, проте перша її заява залишилась взагалі від належного реагування. Занадто буквальний формалізм відповідача-2 при наданні спірної відповіді йде всупереч реалізації праву позивача на працю, тому відповідача-2 зобов`язано повторно розглянути заяви позивача від 09.04.2021 та від 14.05.2021 і вирішити окреслені у них питання, з урахуванням висновків даного судового рішення. Позивача без законної підстави звільнено з посади провідного спеціаліста відділу логістики відповідача-1 із припиненням державної служби 21 травня 2021 року, який був останнім днем роботи, тому вона підлягає поновленню на державній службі з 22 травня 2021 року. Вимушений прогул позивача у період з 22.05.2021 по 27.08.2021 складає 67 робочих днів, тому середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 18446,67 грн (275,92 грн х 67 дні), вказана сума визначена без утримання податків та інших обов`язкових платежів. НОРМИ ПРАВА, ЯКІ РЕГУЛЮЮТЬ СПІРНІ ПРАВОВІДНОСИНИ, ТА ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ СУДОМ Згідно з ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. З огляду на те, що рішення суду в частині відмови в задоволенні позову про зобов`язати відповідача-2 призначити на рівнозначну посаду до Регіонального сервісного центру головного сервісного центру МВС в Кіровоградській області (філія ГСЦ МВС) відповідно до заяви від 14.05.2021 не оскаржено, апеляційному перегляду підлягає законність і обґрунтованість судового рішення лише в частині задоволення позову. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з частиною 6 статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, регламентовані приписами регулюються Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII (далі Закон № 889-VIII, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), якщо інше не передбачено законом (частина 2 статті 5 Закону № 889-VIII). Відповідно до статті 5 Закону № 889-VIII правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. За приписами частини 1 статті 41 Закону № 889-VIII державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійних компетентностей може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу: 1) на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби або суб`єкта призначення; 2) на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець. Державний службовець, призначений на посаду без конкурсу, не може бути переведений на вищу посаду державної служби без проведення конкурсу. Частина 2 статті 41 Закону № 889-VIII передбачає, що переведення здійснюється лише за згодою державного службовця. Згідно з частиною 1 статті 87 Закону № 889-VIII у редакції на час виникнення спірних правовідносин підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема 1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу; 1-1) ліквідація державного органу. Порядок утворення та правовий статус юридичних осіб публічного права встановлюється Конституцією України та законами, а саме Законом України «Про центральні органи виконавчої влади», де, крім іншого, у статті 5 визначені повноваження Уряду щодо реорганізації та ліквідації центральних органів виконавчої влади, її територіальних підрозділів. Так, регіональний сервісний центр МВС в Кіровоградській області створений як юридична особа публічного права згідно з постановою Кабінету Міністрів «Про утворення територіальних органів з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ» від 28.10.2015 № 889. За змістом пункту 1 Положення про регіональний сервісний центр МВС в Кіровоградській області, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.11.2015 № 1410 (у редакції наказу Міністерства внутрішніх справ України від 19.05.2017 № 412) Регіональний сервісний центр МВС в Кіровоградській області (далі РСЦ МВС в Кіровоградській області) підпорядковувався Головному сервісному центру МВС як головному органу в системі територіальних органів з надання сервісних послуг МВС. (т. № 1 а.с. 89-95) Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 12.02.2020 № 79 «Деякі питання територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» постановлено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ, а саме усі 26 територіальних органів з надання сервісних центрів МВС регіональні сервісні центри МВС. (т. № 1 а.с. 77) Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 12.02.2020 № 79 «Деякі питання територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» установлено, що територіальні органи з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ, які ліквідуються згідно з пунктом 1 цієї постанови, продовжують здійснювати повноваження та функції, покладені на зазначені органи, до впорядкування структури Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ. (т. № 1 а.с. 77) Наказом МВС України від 24.02.2020 № 171 «Про затвердження Структури Головного сервісного центру МВС» затверджено структуру Головного сервісного центру МВС та визнано таким, що втратив чинність, наказ МВС, яким затверджено структуру регіональних сервісних центрів. Також наказом МВС України від 24.04.2020 № 354 внесено зміни до Положення про Головний сервісний центр МВС, затвердженого наказом МВС України від 07.11.2015 № 1393, та викладено його у новій редакції. Відповідно до пунктів 1, 3 цього Положення Головний сервісний центр МВС (ГСЦ МВС) утворений як юридична особа публічного права та є міжрегіональним територіальним органом з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ України. Структуру ГСЦ МВС затверджує Міністр внутрішніх справ. ГСЦ МВС складається зі структурних підрозділів та відокремлених структурних підрозділів регіональних сервісних центрів (далі РСЦ). РСЦ складається зі структурних підрозділів, до яких в тому числі входять територіальні підрозділи територіальні сервісні центри МВС (далі ТСЦ МВС). РСЦ підзвітні та підконтрольні керівництву ГСЦ МВС. ГСЦ МВС, РСЦ і ТСЦ МВС разом становлять систему сервісних центрів МВС. Наказом Головного сервісного центру МВС від 27.04.2020 № 13 затверджено Положення про регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Кіровоградській області (філія ГСЦ МВС). Відповідно до пункту 1 розділу І цього Положення регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Кіровоградській області (філія ГСЦ МВС) є відокремленим підрозділом Головного сервісного центру МВС, утвореним на правах філії без статусу юридичної особи. (т. № 1 а.с. 96-103) Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Регіональний сервісний центр МВС в Кіровоградській області з 6\~ березня 2020 року перебуває у стані припинення юридичної особи. (т. № 1 а.с. 119) В Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань зареєстрований відокремлений підрозділ регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Кіровоградській області (філія ГСЦ МВС). Частинами 2, 3 статті 81 Цивільного кодексу України передбачено, що юридичні особи, залежно від порядку їх створення, поділяються на юридичних осіб приватного права та юридичних осіб публічного права. Юридична особа публічного права створюється розпорядчим актом Президента України, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування. Порядок утворення та правовий статус юридичних осіб публічного права встановлюються Конституцією України та законом. Згідно з статтею 82 Цивільного кодексу України на юридичних осіб публічного права у цивільних відносинах поширюються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до частини 1 статті 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Частиною 2 статті 104 Цивільного кодексу України визначено, що юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення. Згідно зі статтею 106 Цивільного кодексу України злиття, приєднання, поділ та перетворення юридичної особи здійснюються за рішенням його учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами, а у випадках, передбачених законом, - за рішенням суду або відповідних органів державної влади. Статтею 95 Цивільного кодексу України визначений статус філій та представництв. Відповідно до частин 1, 2, 3 цієї статті філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Представництвом є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює представництво і захист інтересів юридичної особи. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення. Постановою Кабінету Міністрів України від 20.10.2011 № 1074 затверджено Порядок здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, який визначає механізм здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади (далі органи виконавчої влади) та їх територіальних органів. Пунктами 5, 6, 7, 8 цього Порядку передбачено, що орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. Права та обов`язки органів виконавчої влади переходять: у разі злиття органів виконавчої влади до органу виконавчої влади, утвореного внаслідок такого злиття; у разі приєднання одного або кількох органів виконавчої влади до іншого органу виконавчої влади до органу виконавчої влади, до якого приєднано один або кілька органів виконавчої влади; у разі поділу органу виконавчої влади до органів виконавчої влади, утворених внаслідок такого поділу; у разі перетворення органу виконавчої влади до утвореного органу виконавчої влади; у разі ліквідації органу виконавчої влади і передачі його завдань та функцій іншим органам виконавчої влади до органів виконавчої влади, визначених відповідним актом Кабінету Міністрів України. Майнові права та обов`язки органів виконавчої влади у разі їх злиття, приєднання або перетворення переходять правонаступникові на підставі передавального акта, а у разі їх поділу згідно з розподільчим балансом. У разі ліквідації органу виконавчої влади складається ліквідаційний баланс. Кабінет Міністрів України приймає рішення щодо подальшого використання нерухомого майна органу виконавчої влади, що ліквідується, та визначає суб`єкта управління підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління такого органу. Внаслідок реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) органів виконавчої влади припиняється той орган виконавчої влади, майнові права та обов`язки якого переходять його правонаступникам. Вирішуючи спори \~в аналогічних справах Верховний Суд України в постановах від 4 березня 2014 року (справа № 21-8а14) та від 27 травня 2014 року (справа № 21-108а14) сформулював правову позицію, згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою. У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їх передачі іншим органам виконавчої влади. Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім. У зв`язку з цим при вирішенні спорів щодо поновлення на роботі працівників юридичної особи публічного права, про ліквідацію яких прийнято рішення, судам належить, крім перевірки дотримання трудового законодавства щодо таких працівників, з`ясовувати фактичність такої ліквідації (чи мала місце у цьому випадку реорганізація). При вирішенні зазначеної категорії спорів підлягає оцінці і правовий акт, що став підставою ліквідації, зокрема: припинено виконання функцій ліквідованого органу чи покладено виконання цих функцій на інший орган. Судом першої інстанції правильно зазначено, що в постанові Кабінету Міністрів України від 12.02.2020 № 79 «Деякі питання територіальних органів Міністерства внутрішніх справ», як у розпорядчому акті органу державної влади, не наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій територіальних органів з надання сервісних послуг МВС або передачі їх іншим органам виконавчої влади. Натомість передбачено що територіальні органи з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ, які ліквідуються, продовжують здійснювати покладені на них повноваження та функції до впорядкування структури Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ. Тож в системі МВС фактично відбулося приєднання 26 територіальних органів (РСЦ МВС), що утворені в АРК, областях та у місті Києві, до головного міжрегіонального територіального органу ГСЦ МВС, юрисдикція (повноваження) якого поширюється на всю територію України. Воднораз у структурі ГСЦ МВС утворено відокремлені структурні підрозділи регіональні сервісні центри в АРК, областях та у місті Києві (РСЦ ГСЦ МВС), які діють як філії та здійснюють частину функцій ГСЦ МВС та усі функції колишніх РСЦ МВС, що припиняються. Порівняння змісту Положення про регіональний сервісний центр МВС в Кіровоградській області, затвердженого наказом МВС України від 07.11.2015 № 1410, та Положення про регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Кіровоградській області (філія ГСЦ МВС), затвердженого наказом ГСЦ МВС від 27.04.2020 № 13, свідчить про виконання цими державними органами одних і тих же завдань та функцій, спрямованих на реалізацію повноважень Міністерства внутрішніх справ України у сфері надання сервісних послуг. Вказані обставини підтверджують, що фактично відбулася реорганізація державного органу Регіонального сервісного центру МВС в Кіровоградській області як територіального органу з надання сервісних послуг МВС та юридичної особи публічного права, а не його ліквідація. До правонаступника Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ перейшли як функції та повноваження щодо реалізації державної політики у відповідних сферах, що виконувалися Регіональним сервісним центром МВС в Кіровоградській області, так і майнові права та обов`язки цієї юридичної особи, що припиняється. Якщо ж ліквідовано орган з одночасним створенням іншого органу, який буде виконувати повноваження (завдання) органу, що ліквідується, то зобов`язанням роботодавця (держави) є вжиття заходів щодо працевлаштування працівників ліквідованого у такий спосіб органу. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17 липня 2019 року у справі № 820/2932/16. Встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. (постанова Верховного Суду від 4 липня 2019 року у справі № 2а-108/12/2670). У зв`язку з цим, апеляційний суд вважає безпідставними і такими що не ґрунтуються на приписах чинного законодавства доводи представників відповідачів щодо відсутності правонаступництва при ліквідації Регіонального сервісного центру МВС в Кіровоградській області та утворення регіонального сервісного центру Головного сервісного центру МВС в Кіровоградській області. Відповідно до ч. 3 ст. 87 Закону № 889-VIII суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю. Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду. Таким чином, законодавець визначив такі умови (гарантії) для правомірності звільнення державних солужбовців при реорганізації державного органу: - персональне попередження державного службовця про наступне звільнення не пізніше ніж за 30 календарних днів; - обов`язок суб`єкта призначення або керівника державної служби запропонувати державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. Тобто, суб`єкт призначення як роботодавець, що діє від імені держави, не може обмежитися лише попередженням державного службовця про відповідні зміни в державному органі, а повинен також вживати заходів щодо його працевлаштування (пропонувати іншу посаду, роботу), звільнення ж може відбутися тільки при неможливості переведення працівника за відповідною професією чи спеціальністю або його відмови від цього. Водночас виключними та вичерпними підставами звільнення з причин скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідації державного органу, реорганізації державного органу є або неможливість переведення на іншу посаду відповідно до його кваліфікації, або відмова від такого переведення. (поставнова Верховного Суду України від 18 жовтня 2017 року у справі № 6-1723цс17). З матеріалів справи встановлено та не заперечувалось сторонами, що відповідач 8 квітня 2021 року персонально попередив позивача про наступне звільнення на підставі пункту 1-1 частини 1 статті 87 Закону № 889-VIII. (т. № 1 а.с. 84) Відповідно до положень частини 5 статті 22 Закону України «Про державну службу» у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу. Проте, всупереч вимогам чинного законодавства, при звільненні позивачу не запропоновано жодної вакантної посади у створених філіях Головного СЦ МВС України та не вжито жодних заходів до його працевлаштування. Також не надано доказів відсутності вакантних посад на час звільнення позивача, не надано доказів вжиття заходів з встановлення наявності у позивача права на переважне залишення на роботі. Таким чином, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що наведені докази свідчать, що відповідачем-1 при звільненні позивача не дотримано вимоги частини 3 статті 87 Закону № 889-VIII, а тому позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню шляхом визнання протиправним і скасування наказу від 20.05.2021 відповідача-1 № 4 о/с в частині звільнення позивача з посади провідного спеціаліста відділу логістики Регіонального сервісного центру МВС в Кіровоградській області та поновлення позивача на зазначеній посаді. Щодо виходу суду першої інстанції за межі позовної заяви в частині зобов`язання повторно розглянути заяви позивача від 09.04.2021, 14.05.2021. Відповідно до частини 2 статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Відповідно до статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Питання подальшого працевлаштування позивача повинно вирішуватись відповідно до приписів частини 3 статті 87 Закону № 889-VIII. Належним і ефективним способом захисту порушеного права позивача є саме зобов`язання відповідача-2 повторно розглянути заяви позивача від 09.04.2021, 14.05.2021 та вирішити окреслені в них питання з урахуванням висновків даної постанови. Отже судом першої інстанції правомірно застосовані приписи ч. 2 ст. 9 КАС України для застосування належного і ефективного способу захисту порушеного права позивача. Крім того позивачем апеляційна скарга на рішення суду не подавалась, тобто фактично вона погодилась з обраним судом способом її захисту, який в цілому відповідає приписам процесуального законодавства, у зв`язку з чим апеляційний суд, враховуючи приписи ч. 1 ст. 308 КАС України, вважає, що підстави для перегляду судового рішення в цій частині відсутні, і погоджує обраний судом спосіб захисту прав та інтересів позивача. Стосовно недоцільності повторного розгляду заяв позивача колегія суддів зазначає, що виконання частини рішення суду першої інстанції не є підставою для скасування зазначеного рішення в цій частині в тому числі і з мотивів недоцільності повторного розгляду заяв. Крім того була розглянута заява позивача від 31.08.2021 яка є аналогічною заявам від 09.04.2021, 14.05.2021, проте останні заяви розглянуті не були. Тим більше, що рішення суду в цій частині виконано формально та не в повному обсязі, доказів іншого суду \~апеляційної інстанції не надано. Посилання відповідача-1 на певні рішення апеляційних судів в аналогічних справах є безпідставними, оскільки суперечать приписам ч. 5 ст. 242 КАС України, у зв`язку з чим висновки цих судів не є обов`язковими для врахування колегією суддів при розгляді справи, яка переглядається. Жодного преюдиційного значення для вирішення цього спору зазначені позивачем рішення також не мають. Стосовно стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу апеляційний суд зазначає про таке. Відповідно до частини 2 статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Період, за яким обчислюється середня заробітна плата, визначено розділом ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі Порядок обчислення). Згідно з частиною 3 пункту 2 Порядку обчислення, у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до пункту 8 Порядку обчислення, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Згідно з пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13\~ задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд повинен визначити зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів. Згідно з довідкою про доходи від 12.08.2021 № 8 про заробітну плату позивача за 2 календарні місяці роботи перед звільненням, розмір заробітку [PERSON] у березні 2021 року склав 0 грн (оскільки у цей період позивач перебувала у вимушеному прогулу, за який нарахований середній заробіток), у квітні 2021 року 4760,90 грн. Позивача поновлено на посаду провідного спеціаліста відділу логістики Регіонального сервісного центру МВС в Кіровоградській області з 22 травня 2021 року з посадовим окладом згідно зі штатним розписом у 3940,41 грн, посадовий оклад є меншим ніж встановлена мінімальна заробітна плата на 2021 рік, для обчислення середньоденної заробітної плати необхідно виходити з мінімальної заробітної плати за березень 2021 року. Відповідно до Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" з 1 січня 2021 року встановлено мінімальну заробітну плату у розмірі 6000 грн. Розмір мінімальної заробітної плати 6000 грн х 1 + 4760,90 грн = 10760,90 грн. Середньоденна заробітна плата, розрахована із кількості робочих днів за ці два місяці (37 днів) становить 275,92 грн=10760,90/37. (т. № 1 а.с. 174). Вимушений прогул позивача у період з 22.05.2021 по 27.08.2021 складає 67 робочих днів. Отже, грошове забезпечення за час вимушеного прогулу складає 18446,67 грн (275,92 грн х 67 дні), вказана сума визначена без утримання податків та інших обов`язкових платежів. Відповідач-1 в апеляційній скарзі зазначив, що не згоден з розрахунком, проте свого розрахунку апелянт суду не надав. Так, відповідач-1 зазначив, що позивач отримала допомогу по безробіттю в період з 22.06.2021 по 18.07.2021 та була працевлаштована на посаді бухгалтера в період з 20.07.2021 по 27.08.2021. Колегія суддів з цього приводу зазначає, що положення статті 235 КЗпП України не містять застережень щодо зменшення за таких обставин розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а тому зазначені доводи апелянта не грунтуються на приписах чинного законодавства. Крім того відповідач-1 в апеляційній скарзі свою незгоду з розрахунком середнього заробітку за час вимушеного прогулу жодним чином не обґрунтував, посилання на норми права відсутні, як зазначено вище, свого розрахунку на спростування розрахунку суду не надав. Отже, колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі, який визначений судом першої інстанції. При цьому, оскільки позивач перебував на державній службі та був протиправно звільнений з Регіонального сервісного центру МВС в Кіровоградській області, то саме з вказаного органу підлягає стягненню на його користь розрахована судом сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу, про що правильно зазначено в рішенні судом першої інстанції. ВИСНОВОК АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову. Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, тому підстави для зміни або скасування рішення суду відсутні. Оскільки відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 12 КАС України справа відноситься до категорії незначних, постанова суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених цим пунктом. На підставі викладеного,

Результат розгляду: denied