Рішення адміністративного суду від 2022-04-05 00:00:00+03

[PERSON] 13.11.2020 звернувся в суд з позовом до Міністерства оборони України, третя особа на стороні відповідача Рівненський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки в якому просить скасувати пункт 34 протоколу № 9 від 27 січня 2020 року засідання Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, зобов`язати відповідача розглянути документи подані про призначення йому одноразової грошової допомоги, відповідно до ст.16 ЗУ «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та відповідно до Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженим постановою КМУ № 975 від 25.12.2013 і виплатити відповідну грошову допомогу. Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2021 року задоволено позов повністю. Не погоджуючись із вказаним рішенням Міністерство оборони України подало апеляційну скаргу, яку обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допущено порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову. Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. Згідно із частиною 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. На підставі статті 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів. Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що з 22.04.2019 позивач перебував на обстеженні і лікуванні в НВМКЦ ГВКГ по 30.05.2019, що підтверджується Свідоцтвом про хворобу № 470-х від 30.05.2019 вх. № 1514 у п.12 Свідоцтва вказано, що позивач має захворювання, так, пов`язане з проходженням військової служби. Згідно витягу з наказу командира військової частини [NUMBER] (по особовому складу) від 10.06.2019 №114, [PERSON] звільнено з військової служби достроково відповідно до підпункту "б" (за станом здоров`я) пункту 2 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». 25.09.2019 військовим комісаром Корецького районного ТЦК та СП видано направлення на медичний огляд комісією МСЕК позивача, з метою встановлення групи інвалідності/відсотку втрати працездатності, у зв`язку із захворювання, пов`язаним з проходженням військової служби. Відповідно до довідки про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках від 30.09.2019 вих. № 1692 серії АГ № 0025172, встановлено ступінь втрати професійної працездатності [PERSON] у відсотках - 20 %. 02.10.2019 [PERSON] звернувся до військового комісара Корецького районного ТЦК та СП із заявою щодо виплати одноразової грошової допомоги відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 №975 у зв`язку з настанням 20% втрати працездатності. Листом від 18.11.2019 Рівненський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки повідомив, що відповідно до підпункту 8 статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», підстави для направлення документів на розгляд комісії Міністерства оборони України відсутні. 18.11.2019 позивач звернувся повторно до Рівненського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки з приводу направлення документів до Міністерства оборони України щодо виплати одноразової грошової допомоги. Судом встановлено, що розглянувши подані документи комісія Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум винесла протокол від 27.01.2020 № 9, відповідно до якого дійшла висновку про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги громадянину [PERSON] (Рівненський ОТЦКСП), якого 10.06.2019 звільнено зі строкової військової служби та 30.09.2019 під час первинного огляду органами МСЕК встановлено 20% втрати працездатності внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби (довідка МСЕК серія АГ № 0025172 від 30.09.2019). Згідно з пунктом 7 частини другої статті 16 Закону (у редакції Закону України від 06.09.2018 р. № 2522-VIII) передбачено виплату одноразової грошової допомоги у разі отримання військовослужбовцем поранення (контузії травми або каліцтва), захворювання під час виконання ним обов`язків військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення йому інвалідності, а також особою, звільненою з військової служби, яка частково втратила працездатність внаслідок зазначених причин, але не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби. Заявника звільнено з військової служби 10.06.2019, а 30.09.2019 встановлено ступінь втрати працездатності внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, тобто понад тримісячний термін після звільнення з військової служби. Вважаючи вищевказану відмову відповідача щодо виплати одноразової грошової допомоги протиправною, позивач звернувся з відповідними позовними вимогами до суду. Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, в межах доводів та вимог апеляційної скарги колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі та в межах повноважень у спосіб, що передбачений, як Конституцією, так і Законами України. Статтею 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII (в редакції Закону № 2522-VIII від 06.09.2018 та станом на день прийняття оскаржуваного рішення та встановлення позивачу ступеня втрати професійної працездатності) (далі - Закон № 2011-XII) передбачено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання. Пунктом 7 частини 2 статті 16 Закону № 2011-XII визначено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі: отримання військовослужбовцем поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання під час виконання ним обов`язків військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення йому інвалідності, а також особою, звільненою з військової служби, яка частково втратила працездатність внаслідок зазначених причин, але не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби. Пунктом 8 частини 2 статті 16 Закону № 2011-XII визначено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі: отримання військовослужбовцем строкової військової служби поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання у період проходження ним строкової військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення йому інвалідності, а також особою, звільненою із строкової військової служби, яка частково втратила працездатність внаслідок зазначених причин, пов`язаних з проходженням військової служби, але не пізніше ніж через три місяці після звільнення її із строкової військової служби. Частинами 2, 3 статті 16-3 Закону №2011-ХІІ визначено, що у випадках, передбачених підпунктами 4 - 9 пункту 2 статті 16 цього Закону, одноразова грошова допомога призначається і виплачується відповідним військовослужбовцям, військовозобов`язаним або резервістам. Встановлення інвалідності або визначення ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам здійснюється в індивідуальному порядку державними закладами охорони здоров`я відповідно до законодавства. У разі встановлення інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовцю, особі, звільненій з військової служби, який (яка) на день отримання інвалідності, визначення ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності або на день його (її) звільнення з військової служби обіймав (обіймала) посаду в державному органі, установі, організації із залишенням на військовій службі, виплата одноразової грошової допомоги здійснюється за рахунок коштів цих державних органів, установ, організацій, до яких він (вона) були відряджені (частина 5 статті 16-3 Закону №2011-ХІІ). Механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності (далі - одноразова грошова допомога) військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - військовослужбовець, військовозобов`язаний та резервіст) визначає Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві №975 від 25 грудня 2013 року (в редакції станом на момент існування спірних правовідносин, далі - Порядок №975). Пунктом 7 Порядку №975 (в редакції станом на день прийняття оскаржуваного рішення та встановлення позивачу ступеня втрати професійної працездатності) визначено, що 50-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлено ступінь втрати працездатності, - військовослужбовцю строкової військової служби, який отримав поранення (контузію, травму або каліцтво), захворювання у період проходження ним строкової військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності, а також особі, звільненій із строкової військової служби, яка частково втратила працездатність внаслідок зазначених причин, пов`язаних з проходженням військової служби, але не пізніше ніж через три місяці після звільнення її із строкової військової служби. Вимогами пункту 3 Порядку №975 передбачено, що днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є: у разі встановлення ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності - дата, зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії. Аналіз наведених норм свідчить, що застосування статті 16 Закону №2011-ХІІ пов`язується не з фактом звільнення позивача зі служби, а з часом встановлення йому ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності, що мало місце в період проходження військової служби. Відповідно до матеріалів справи, відмовляючи у призначенні та виплаті позивачу одноразової грошової допомоги відповідач виходив з того, що [PERSON] звільнено з військової служби 10.06.2019, а 30.09.2019 встановлено ступінь втрати працездатності внаслідок захворювання, пов`язаного із проходженням військової служби, тобто понад тримісячний термін після звільнення з військової служби. Відтак, право на отримання одноразової грошової допомоги, на думку відповідача, не виникло в силу вищезазначених норм, оскільки дата встановлення позивачу втрати працездатності перевищує тримісячний строк від дня звільнення зі служби. У пункті 12 свідоцтва про хворобу № 470-х від 30.05.2019, виданого НВМКЦ ГВКГ, зазначено: «Захворювання, ТАК, пов`язане з проходженням військової служби». Відповідно до довідки про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках серії АГ № 0025172 від 30.09.2019 ступінь втрати професійної працездатності у відсотках - 20%. Визначена довідкою медико-соціальної експертної комісії серії АГ № 0025172, дата 30.09.2019 у розумінні пункту 3 Порядку № 975, вважається днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги, у разі його виникнення. Згідно витягу з наказу командира військової частини [NUMBER] (по особовому складу) від № 114, [PERSON] звільнено з військової служби достроково відповідно до підпункту «б» (за станом здоров`я) пункту 2 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з 10.06.2019. Відтак, з дня звільнення позивача з військової служби (10.06.2019) до дня встановлення позивачу ступеня втрати працездатності (30.09.2019) минуло понад три місяці, а тому позивач пропустив передбачений пунктом 7 частини 2 статті 16 Закону №2011-ХІІ, пункту 7 Порядку № 975, тримісячний строк. Разом з тим, в межах цієї адміністративної справи судом враховано, що відповідно до відповіді на заяву [PERSON] від 25.10.2019 КНП Корецька центральна районна лікарня КРР Рівненської області листом від 04.11.2019 повідомила, що наказом від 25.10.2019 № 118-о, було створено комісію для проведення службового розслідування. Додатково вказано, що з 21.06 по 02.07 - хворий [PERSON] знаходився на стаціонарному лікуванні у терапевтичному відділенні КНП «Корецька ЦРЛ» КРР Рівненської області; з 09.07 по 16.07 - хворий [PERSON] знаходився на стаціонарному лікуванні у гастроентерологічному центрі КП «РОКЛ», куди був направлений головою ЛКК [PERSON] та лікуючим лікарем [PERSON] . Після виписки з гастроентерологічного центру КП «РОКЛ», хворий [PERSON] звернувся із медичною допомогою і за направленням щодо встановлення групи інвалідності та відсотків втрати працездатності до голови ЛКК [PERSON] та лікуючого лікаря [PERSON] . У зв`язку із тим, що голова ЛКК [PERSON] та лікар [PERSON] пішли у заплановані відпустки, хворому [PERSON] було рекомендовано з`явитися у перших числах вересня. З огляду на викладені обставини, позивач був обмежений у можливості вчасно звернутись до органів МСЕК для його обстеження, що, в свою чергу, призвело до встановлення йому ступеня втрати працездатності понад тримісячний строк після звільнення та, як наслідок, порушило право позивача на отримання відповідних сум одноразової грошової допомоги. За наведених обставин, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що порушене право [PERSON] на отримання відповідних сум одноразової грошової допомоги підлягає відновленню. Більше того, з досліджених судом доказів не вбачається факту зволікання зі сторони позивача щодо вчинення активних дій щодо отримання відповідних сум одноразової грошової допомоги. В даному випадку рішення відповідача про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги позивачу, оформлене у вигляді пункту 34 протоколу № 9 від 27 січня 2020 року засідання Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, з покликанням на наведені підстави є протиправними. Таким чином, апеляційний суд вважає, що твердження відповідача про відсутність правових підстав для виплати позивачу одноразової грошової допомоги, оскільки ступінь втрати працездатності внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, встановлено понад тримісячний строк після звільнення з військової служби, є помилковими. Інших підстав для відмови у виплаті позивачу одноразової грошової допомоги в пункті 34 рішення Комісії, оформленого протоколом № 9 від 27.01.2020, не наведено. При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього. Суд також зауважує, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення. Така правова позиція узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 08.11.2019 по справі № 227/3208/16-а. У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права. Статтею 13 Конвенції про захист прав та основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Колегія суддів дійшла висновку, що позивач втратив працездатність внаслідок захворювання, пов`язаного із проходженням військової служби, заявлений позивачем розмір одноразової грошової допомоги передбачений Законом, Міністерством оборони України досліджувались документи, подані позивачем, за наслідком розгляду яких було прийнято рішення про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги (оформлене пунктом 34 протоколу № 9 від 27.01.2020), яке, судом визнано протиправним та таким, що підлягає скасуванню, будь-яких інших передбачених законом підстав для відмови у виплаті допомоги в оскаржуваному рішенні відповідачем не наведено, а тому слід зобов`язати відповідача призначити та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу у зв`язку з встановленням 20% ступеня втрати працездатності відповідно до статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Порядку №975, а судове рішення суду першої інстанції прийняте з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, апеляційна скарга не спростовує правильність вказаних доводів, яким мотивовано судове рішення. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника. Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстав для розподілу судових витрат підставі статті 139 КАС України немає.

Результат розгляду: denied