Рішення адміністративного суду від 2023-07-04 00:00:00+03

19 травня 2023 року 9 прикордонний загін імені [PERSON] (військова частина [NUMBER] ) звернувся в суд з адміністративним позовом до громадянина Ісламської Республіки Пакистан\~ \~ [PERSON] , в якому просив продовжити строк затримання громадянина Ісламської Республіки Пакистан\~ \~ [PERSON] на шість місяців з метою забезпечення примусового видворення. На обґрунтування позовних вимог зазначає, що громадянин Ісламської Республіки Пакистан [PERSON] , [INFO] , 25 листопада 2022 року о 16:15 був виявлений та затриманий прикордонним нарядом від відділу прикордонної служби « [INFO] » [INFO] на ділянці відповідальності відділу прикордонної служби « [INFO] » (Варазький район Рівненської області), в районі тимчасового прикордонного знаку 0621 на відстані 500 м від лінії державного кордону (прикордонна смуга контрольований прикордонний район), за незаконне перетинання державного кордону з республіки білорусь в Україну, поза встановленими пунктами пропуску в групі осіб (тобто вчинив адміністративне правопорушення відповідальність за яке передбачено ч. 2 ст. 204-1 КУпАП). Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 28 листопада 2022 року у справі № 296/8455/22, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 23 грудня 2022 року, громадянина Ісламської Республіки Пакистан [PERSON] , [INFO] було затримано з поміщенням до ПТПІ з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України. Вказує, що для забезпечення виконання рішення суду про ідентифікацію та забезпечення примусового видворення ним було вжито всіх заходів, однак\~ видворити до країни громадянської належності відповідача з України на даний час виявилося неможливим у зв`язку з відсутністю будь-якого авіасполучення з території України з 24 грудня 2022 року. Звертає увагу на те, що здійснити виїзд з території України можливо лише суходолом через країни: Республіка Польща, Угорщина, Румунія, Словацька Республіка та Республіка Молдова, однак жодна з перелічених країн немає взаємовідносин з Ісламською Республікою Пакистан, при яких громадянам даної країни не потрібна віза для відвідування цих країн. Зазначає, що вирішується питання щодо можливості видворення відповідача через треті країни та оформлення візи для нього, тому просить продовжити строк затримання відповідача з метою забезпечення примусового видворення до шести місяців. Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 19 травня 2023 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю. Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що в судовому засіданні не встановлено підстав, передбачених ч. 13 ст. 289 КАС України, за наявності яких неможливо виконати судове рішення про примусове видворення іноземця, особу якого ідентифіковано. Суд\~ першої інстанції констатував, \~\~що\~ жодних порушень\~ зі\~ сторони\~ відповідача задля\~ виконання\~ процедури видворення,\~ судом не\~ встановлено;\~ іноземець\~ цілком реально співпрацював\~ з\~ відповідними\~ органами для\~ реалізації\~ свого\~ права\~ на повернення\~ до країни\~ походження, тому,\~ у даному випадку, затримання відповідача на новий строк буде суперечити п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Твердження позивача про те, що у випадку незадоволення позову іноземець буде звільнений з ПТПІ та знову ж таки буде вважатися таким, що незаконно перебуває на території України, суд першої інстанції не взяв до уваги, оскільки відповідно до ч. 18 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»\~ особи, звільнені з пунктів тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, на підставі рішення суду про скасування рішення про їх затримання або примусове видворення за межі України, або яких до завершення граничного строку перебування у таких пунктах не було примусово видворено за межі України з причин відсутності проїзного документа, транспортного сполучення з країною їхнього походження або з інших причин, незалежних від таких осіб, визнаються такими, які на законних підставах тимчасово перебувають в Україні на період дії обставин, що унеможливлюють їх примусове видворення за межі України. Не погодившись з прийнятим рішенням, [INFO] (військова частина [NUMBER] ) \~подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким адміністративний позов задовольнити повністю. Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що громадянин Ісламської Республіки Пакистан [PERSON] не має законних підстав перебувати на території України; країни з якими межує Україна не можуть впустити його на свою територію без відповідних на те документів, а саме візи, яку він перебуваючи в Україні отримати не може; в Україні на даний час відсутнє авіаційне сполучення, тому в`їзд до сусідніх країн можливий лише автомобільним та залізничним шляхом, що передбачає отримання візи. Звертає увагу на те, що граничний термін затримання особи (граничний строк перебування у пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства), визначений частиною 11 статті 289 КАС України складає 18 місяців, рішення про примусове видворення зазначеного іноземця або його затримання скасовано не було, особа утримується в ПТПІ тільки 6 місяців. Вказує, у відповідача немає документів, що дають право для перетинання державного кордону України та суміжних країн, українською мовою він не володіє, родичів на території України, які б могли надати допомогу у поверненні до країни походження немає, отримати документ, який давав би можливість законно перебувати на території України, на даний момент він не може. Зазначає, що у разі звільнення відповідача з ПТПІ ДМС України, останній продовжить перебувати на території України незаконно, самостійно в законний спосіб залишити територію України фактично не зможе. Вказує, що з моменту затримання іноземця, персоналом Державної прикордонної служби України вживалося усіх можливих заходів, щодо організації законного виїзду громадянина Ісламської Республіки Пакистан [PERSON] , в тому числі і шляхом взаємодії з прикордонними відомствами суміжних з Україною країн. В судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу, в своїх поясненнях покликався на доводи в ній викладені. Представник відповідача щодо апеляційної скарги заперечив, просив залишити в силі рішення суду першої інстанції. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити повністю з наступних підстав. Як встановлено судом першої інстанції, рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 28 листопада 2022 року у справі № 296/8455/22 затримано особу, що назвався громадянином Ісламської Республіки Пакистан [PERSON] , [INFO] , з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України з метою забезпечення примусового видворення за межі території України. Видворено за межі території України особу, що назвався громадянином Ісламської Республіки Пакистан [PERSON] , [INFO] (а.с.14-16). Постановою Зарічненського районного суду Рівненської області від 07 грудня 2022 року у справі \~№ 561/1131/22, яка набрала законної сили 20 грудня 2022 року, ASIF ALI [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2\~ ст. 204-1 КУпАП. Накладено на [PERSON] адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 800 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 13600,00 грн (а.с.17). Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 23 грудня 2022 року у справі № 296/8455/22 апеляційну скаргу громадянина Ісламської Республіки Пакистан [PERSON] залишено без задоволення, а рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 28 листопада 2022 року без змін (а.с.18-20). \~ Постановою Верховного Суду від 24 травня 2023 року касаційну скаргу представника громадянина Ісламської Республіки Пакистан [PERSON] - адвоката Самолюка Василя Васильовича задоволено частково. Рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 28 листопада 2022 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 23 грудня 2022 року у справі № 296/8455/22\~ в частині\~ видворення за межі території України особу, що назвався громадянином Ісламської Республіки Пакистан - ASIF ASIF [PERSON] скасовано. У задоволенні позовної вимоги [NUMBER] прикордонного загону імені [PERSON] (військова частина [NUMBER] ) \~про видворення за межі території України особу, що назвався громадянином Ісламської Республіки Пакистан - ASIF ASIF [PERSON] - відмовлено. В іншій частині рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 28 листопада 2022 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 23 грудня 2022 року у справі № 296/8455/22 залишено без змін. З метою виконання рішення Корольовського районного суду \~м. Житомира від 28 листопада 2022 року начальником 9 \~прикордонного загону [INFO] прийнято рішення про поміщення громадянина Ісламської Республіки Пакистан [PERSON] до Волинського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства (а.с.52). В подальшому\~ особу відповідача ідентифіковано як громадянина Ісламської Республіки Пакистан [PERSON] , [INFO] , зокрема, Урядом Пакистану видано йому документ № [NUMBER] від 28 грудня 2022 року (аварійний паспорт, дійсний на одну поїздку повітряним транспортом), строком дії до 27 січня 2023 року \~(а.с.46). Відповідач не звертався із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на території України. 28 грудня 2022 року представниками [NUMBER] прикордонного загону здійснено супровід відповідача до Посольства Ісламської Республіки Пакистан в Україні, де отримав дозвіл (тимчасовий документ) № [NUMBER] , виданий 28 грудня 2022 року, який надавав йому право протягом місяця покинути територію України та повернутись до країни походження (а.с.46). 24 січня 2023 року начальником [NUMBER] прикордонного загону, відповідно до ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» прийнято рішення про примусове повернення за межі території України громадянина Ісламської Республіки Пакистан [PERSON] , особу якого посвідчує документ № [NUMBER] , виданий 28 грудня 2022 року, та зобов`язано його покинути територію України у термін до 26 січня 2023 року (а.с.21). 24 січня 2023 року у громадянина Ісламської Республіки Пакистан [PERSON] було відібрано розписку про отримання зазначеного рішення, в якій останній зобов`язувався залишити територію України до 26 січня 2023 року (а.с.22-23). 25 січня 2023 року громадянина Ісламської Республіки Пакистан [PERSON] було супроводжено до пункту пропуску «Чоп» (Дружба)» з метою перетину державного кордону з Республікою Угорщиною, та в подальшому повернення до країни походження. Проте, представниками угорської прикордонної служби громадянина Ісламської Республіки Пакистан [PERSON] , було повернуто до України та вручено Рішення про не пропуск. 16 травня 2023 року позивачем прийнято рішення про примусове видворення за межі території України громадянина Ісламської Республіки Пакистан [PERSON] , [INFO] (а.с.24-26). Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції прийшов до висновку про безпідставність позовних вимог. Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав. Згідно із положеннями частини 2\~ \~статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~ \~Конституцією\~ \~та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року № 3773-VI (далі Закон № 3773-VI) визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України. Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні. Згідно ч. 3 ст. 9 Закону № 3773-VI строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України. Приписи ч. 1 ст. 26 Закону № 3773-VI визначають, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України). У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення. При цьому, в силу положень ч. 5 ст. 26 Закону № 3773-VI іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення. Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону № 3773-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальні органи та територіальні підрозділи, органи охорони державного кордону або органи Служби безпеки України можуть приймати рішення про примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, якщо такі особи затримані за незаконне перетинання (спробу незаконного перетинання) державного кордону України або є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, або якщо така особа не виконала у встановлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення, а також в інших передбачених законом випадках. Згідно з абз. 1 ч. 4 ст. 30 Закону № 3773-VI \~\~\~\~іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців. Приписи ч. 11 ст. 289 КАС України визначають, що строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, цей строк може бути продовжений, але не більш як на вісімнадцять місяців. Проаналізувавши наведені норми, колегія суддів зазначає, що законодавцем передбачено можливість затримання іноземця або особи без громадянства та продовження строку такого затримання за наявності умов за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні. Тобто, існування принаймні однієї з передбачених у ч. 11 ст. 289 КАС України умов з урахуванням обставин справи є достатнього підставою для затримання іноземця або продовження строку такого затримання. За правилами ч. 12 ст. 289 КАС України про продовження строку затримання не пізніш як за п`ять днів до його закінчення орган (підрозділ), за клопотанням якого затримано іноземця або особу без громадянства, кожні шість місяців подає відповідний адміністративний позов. У такому позові зазначаються дії або заходи, що вживалися органом (підрозділом) для ідентифікації іноземця або особи без громадянства, забезпечення виконання рішення про примусове видворення (реадмісію) або для розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні. Відповідно до ч. 13 ст. 289 КАС України умовами, за яких неможливо ідентифікувати іноземця чи особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи, є: відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його ідентифікації; неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи. Колегія суддів звертає увагу, що у зв`язку зі здійсненням збройної агресії російської федерації на територію України, на даний момент пасажирське авіаційне та морське сполучення України з іншими державами відсутнє, здійснити виїзд з території України можливо лише суходолом. Діяльність автомобільних, залізничних та пішохідних пунктів пропуску, в частині пропуску іноземних громадян на вихід з України до російської федерації та республіки білорусь припинено. Станом на сьогодні залишити територію України можливо лише до наступних країн: Республіка Польща, Угорщина, Румунія, Словацька Республіка, Республіка Молдова. Жодна з перелічених країн немає взаємовідносин з Ісламською Республікою Пакистан при яких громадянам Пакистану не потрібна віза для відвідування цих країн, тобто діє візовий режим. Крім того, однією із вимог для отримання візи до країн Європейського Союзу, а також до Республіки Молдова, є законне перебування особи в країні в якій розташована дипломатична установа, до якої звертається іноземець. Поряд з тим, Ісламську Республіку Пакистан внесено до додатку 3 «Перелік держав, оформлення віз громадянам яких та особам без громадянства, які постійно проживають у зазначених державах, здійснюється закордонною дипломатичною установою України в державі тимчасового або постійного проживання заявників після проведення особистої співбесіди з іноземцем або особою без громадянства та за погодженням з компетентними органами». Отже, колегія суддів зауважує, що громадянин Ісламської Республіки Пакистан [PERSON] перебуває на території України незаконно та не може отримати візу на перебування в Україні, що в свою чергу не дає йому можливості отримати візу до третіх країн, перебуваючи в Україні. Крім того, суд апеляційної інстанції наголошує, що з моменту затримання іноземця, Державною прикордонною службою України вживалися численні заходи щодо організації законного виїзду громадянина Ісламської Республіки Пакистан [PERSON] , в тому числі і шляхом взаємодії з прикордонними відомствами суміжних з Україною країн. З матеріалів справи слідує, що 28 грудня 2022 року представниками [NUMBER] прикордонного загону було здійснено супровід громадянина Ісламської Республіки Пакистан [PERSON] , [INFO] до Посольства Ісламської Республіки в Україні, яке надало останньому документ № [NUMBER] від 28 грудня 2022 року (аварійний паспорт, дійсний на одну поїздку повітряним транспортом), строком дії до 27 січня 2023 року, який надавав йому право протягом місяця покинути територію України та повернутись до країни походження (а.с.46) 24 січня 2023 року начальником [NUMBER] прикордонного загону, відповідно до ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» прийнято рішення про примусове повернення за межі території України громадянина Ісламської Республіки Пакистан [PERSON] , особу якого посвідчує документ № [NUMBER] , виданий 28 грудня 2022 року, \~та зобов`язано його покинути територію України у термін до 26 січня 2023 року (а.с.21). 24 січня 2023 року у громадянина Ісламської Республіки Пакистан [PERSON] було відібрано розписку про отримання зазначеного рішення, в якій останній зобов`язувався залишити територію України до 26 січня 2023 року (а.с.22-23). 25 січня 2023 року громадянина Ісламської Республіки Пакистан [PERSON] було супроводжено до пункту пропуску «Чоп» (Дружба)» з метою перетину державного кордону з Республікою Угорщиною, та в подальшому повернення до країни походження. Проте, представниками угорської прикордонної служби громадянина Ісламської Республіки Пакистан [PERSON] , було повернуто до України та вручено Рішення про непропуск. Крім того, Адміністрацією Державної прикордонної служби України в рамках міжнародного \~\~співробітництва було скеровано листа Головному коменданту Прикордонної варти Республіки Польща від 28 лютого 2023 року № 21/8587/23-Вих щодо можливого транзитного проїзду через територію Республіки Польщі, зокрема, затриманих громадянин Ісламської Республіки Пакистан (а.с.27, 30). Проте, 18 березня 2023 року отримано відповідь, відповідно до якої основними елементами, які впливають на рішення Польської сторони є інформація щодо отриманих Українською стороною згод на транзит інших країн, через які здійснюватиметься примусове видворення до країни походження (а.с.28-29). З огляду на вказане, на адресу Посольства України в Турецькій Республіці було скеровано лист від 07 квітня 2023 року «Щодо погодження транзитного перельоту» (а.с.30а) Також листом від 10 квітня 2023 року № 21/15796/23-Вих АДПСУ проінформовано Головну комендатуру Прикордонної варти Республіки Польща щодо погодження згоди на транзит територією Туреччини (а.с.31). 20 квітня 2023 року отримано відповідь від Головної комендатури Прикордонної варти Республіки Польща, згідно з якою, з огляду на відсутність підтвердження отримання відповідного дозволу від турецької сторони згода на транзитний проїзд іноземців через територію Польщі не може бути надана (а.с.32). Адміністрацією Державної прикордонної служби України на адресу Головної комендатури Прикордонної варти Республіки Польща повторно скеровано лист від 20 квітня 2023 року № 21/17901 у якому проінформовано Польську сторону, що Турецькою стороною 17 квітня 2023 року погоджено транзитний проїзд іноземців, в тому числі громадянина Ісламської Республіки Пакистан [PERSON] у робочому порядку без офіційного письмового підтвердження (а.с.34). Також, було повторно надіслано лист на адресу Посольства України в Турецькій Республіці від 24 квітня 2023 року № 21/18283/23-Вих щодо офіційного письмового підтвердження надання такого дозволу щодо транзитного перельоту (а.с.34). Проте, на момент подання адміністративного позову про продовження строку затримання з метою забезпечення примусового видворення іноземця, який підлягає примусовому видворенню за межі України, відповіді від Посольства України в Турецькій Республіці не отримано. Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» № 3773-VI від 22 вересня 2011 року в`їзд в Україну та виїзд з України іноземців та осіб без громадянства здійснюється за паспортним документом за наявності відповідної візи, якщо інший порядок в`їзду та виїзду не встановлено законодавством чи міжнародним договором України. Також із матеріалів справи слідує, що 12 квітня 2023 року громадянин Ісламської Республіки Пакистан [PERSON] у супроводі представників [NUMBER] прикордонного загону вибув до Посольства Ісламської Республіки Пакистан в Україні до м. Києва для оформлення нового документу для повернення до країни походження, оскільки, попередній документ мав термін дії до 27 січня 2023 року. Проте, під час перебування в Посольстві ASIF [PERSON] вищевказаний документ не отримав та був повернутий до Волинського ПТПІ. 24 квітня 2023 року представниками [NUMBER] прикордонного загону направлено лист до Посольства Ісламської Республіки Пакистан в Україні № 21/3008-23-Вих з проханням про надання [PERSON] в найкоротший термін документів, що посвідчують особу з метою належної організації примусового видворення з території України (а.с.35). Відповіді на даний лист не отримано. 15 травня 2023 року представниками [NUMBER] прикордонного загону направлено повторний лист до Посольства Ісламської Республіки Пакистан в Україні 21/3611-23-Вих такого ж змісту (а.с.36) відповіді також не отримано. Проаналізувавши обставини справи, колегія суддів зауважує, що вищевказані факти свідчать про відсутність у громадянина Ісламської Республіки Пакистан [PERSON] , на момент звернення [INFO] [PERSON] до суду із цим позовом, документів від Посольства Ісламської Республіки Пакистан в Україні, необхідних для ідентифікації відповідача. Термін дії документа № SS587310 (аварійний паспорт, дійсний на одну поїздку повітряним транспортом), виданого відповідачу \~28 грудня 2022 року Урядом Пакистану, завершився ще 27 січня 2023 року \~(а.с.46). Таким чином, \~вказане підтверджує наявність умови, за якої неможливо забезпечити примусове видворення іноземця, передбаченої ч. 13 ст. 289 КАС України, а саме: неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця чи документів, необхідних для ідентифікації особи. Відповідно до ч. 18 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»\~ особи, звільнені з пунктів тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, на підставі рішення суду про скасування рішення про їх затримання або примусове видворення за межі України, або яких до завершення граничного строку перебування у таких пунктах не було примусово видворено за межі України з причин відсутності проїзного документа, транспортного сполучення з країною їхнього походження або з інших причин, незалежних від таких осіб, визнаються такими, які на законних підставах тимчасово перебувають в Україні на період дії обставин, що унеможливлюють їх примусове видворення за межі України. Проте, колегія суддів звертає увагу на те, що положення вказаної норми не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки граничний строк перебування у пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, визначений частиною 11 статті 289 КАС України складає 18 місяців, а у спірних правовідносинах такий строк не завершився. Суд апеляційної інстанції вказує, що у відповідача немає документів, що посвідчують особу, дають право для перетинання державного кордону України та суміжних країн, українською мовою він не володіє, родичів на території України, які б могли надати допомогу у поверненні до країни походження немає, самостійно отримати документ, який давав би можливість законно перебувати на території України, на даний момент він не може, а тому, у випадку звільнення відповідача з ПТПІ ДМС України, останній продовжить перебувати на території України незаконно. Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав неможливості забезпечити примусове видворення відповідача, що в розумінні частин 11-13 статті 289 КАС України \~є необхідною умовою для продовження строку затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, у зв`язку із чим позовні вимоги є підставними та обґрунтованими, тому підлягають задоволенню. Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29). Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та допущено порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, що відповідно до частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Результат розгляду: granted