Рішення адміністративного суду від 2022-09-21 00:00:00+03

У червні 2020 року [PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся у суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (далі - відповідач, ГУ ПФУ у Київській області) про визнання протиправною бездіяльності щодо не проведення з 01 січня 2018 року перерахунку доплат як першого, другого та третього етапу підвищення пенсії згідно з постановою Кабінету Міністрів України «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» від 21 лютого 2018 року №103 із розрахунку місячного розміру підвищеної пенсії 79% грошового забезпечення та зобов`язання вчинити відповідні дії, а також визнати протиправною бездіяльність щодо не проведення з 23 квітня 2019 року перерахунку пенсії в розмірі 80% грошового забезпечення на підставі пункта «а» статті 21 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», як особі з інвалідністю внаслідок війни 2 групи та зобов`язання вчинити відповідні дії. Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 22 липня 2021 року позов задоволено частково. Визнано протиправними дії ГУ ПФУ у Київській області щодо відмови у перерахунку та виплаті [PERSON] пенсії відповідно до вимог пункта «а» статті 21 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та зобов`язано здійснити такий перерахунок і виплату у розмірі 80% відповідних сум грошового забезпечення, з урахуванням виплачених сум. У решті позовних вимог відмовлено. Не погоджуючись із рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати в частині відмови в задоволенні позову та постановити нове рішення, яким позов задовольнити. На обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не правильно визначено предмет оскарження. Звертаючись до суду з позовом він стверджує, що сума підвищення пенсії визначена відповідачем помилково, оскільки під час розрахунку розміру пенсії станом на 01 березня 2018 року орган Пенсійного фонду виходив з того, що пенсія становить 70%, а не 79% грошового забезпечення. Відзиву на апеляційну скаргу не подано. На виконання ухвали суду відповідач надав письмові пояснення та витребувані документи згідно з якими, доплата до пенсії визначена органом Пенсійного фонду України виходячи з пенсії у розмірі 70%. Після отримання рішення суду про перерахунок пенсії позивача виходячи з 79% грошового забезпечення, перерахунок доплати до пенсії проведений не був. Розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження згідно на підставі 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів уважає, що апеляційну скаргу потрібно задовольнити, а рішення суду в оскаржуваній частині - скасувати, з таких підстав. Судом установлено, що позивач є пенсіонером органів внутрішніх справ з 2000 року та отримує пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» від 09 квітня 1992 року №2262-XII (далі - Закон України №2262-XII). На підставі прийнятої 21 лютого 2018 року Кабінетом Міністрів України постанови «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» №103 (далі - Постанова №103) відповідачем з 01 січня 2018 року здійснено перерахунок пенсії позивача. Однак її розмір було зменшено з 79 % до 70 % сум грошового забезпечення, із поетапною виплатою підвищення пенсії згідно з вказаною постановою. Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2019 року у справі №320/3965/19 відповідача зобов`язано з 01 січня 2018 року провести перерахунок та виплату пенсії позивачу з урахуванням 79% розміру грошового забезпечення та з врахуванням виплачених сум. Разом з тим за результатами проведення перерахунку розміру пенсії відповідач не провів перерахунок розміру доплати до неї, яка мала бути визначена як різниця між розміром пенсії, розрахованим станом на 01 березня 2018 року, та розміром пенсії станом на 01 січня 2016 року. Уважаючи таку бездіяльність відповідача протиправною, позивач звернувся до суду із цим позовом. Постановляючи рішення про відмову в задоволенні позову в частині, суд першої інстанції виходив з того, що поетапного збільшення пенсії позивача не відбувалося, оскільки він є пенсіонером органів внутрішніх справ, яким Постановою №103 такого збільшення не передбачено. Натомість позивачу нараховано окрему доплату до пенсії за попередній період. Також суд зауважив, що предметом позову є зобов`язання відповідача провести перерахунок пенсії на підставі Постанови №103 з 01 січня 2018 року із розрахунку основного розміру пенсії 79% грошового забезпечення, а не за період 2016 - 2017 роки. Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів уважає за необхідне зазначити наступне. Приписами частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Розмір та порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям врегульовано статтею 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ з наступними змінами та доповненнями у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон України №2011-ХІІ). Згідно з пунктами 2 та 3 цієї правової норми, до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Пунктом 4 статті 9 Закону України №2011-ХІІ закріплено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України. На реалізацію наведеної бланкетної норми Урядом 11 листопада 2015 року прийнято постанову №988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» (далі - Постанова №988). У подальшому, Кабінетом Міністрів України 21 лютого 2018 року прийнято Постанову № 103, пунктом 3 якою було передбачено, що перерахувати з 1 січня 2016 року пенсії, призначені згідно із Законом України №2011-ХІІ, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ (міліції) за прирівняною посадою з розміру грошового забезпечення поліцейського, враховуючи відповідні оклади за посадою, спеціальним званням, відсоткову надбавку за вислугу років, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії в розмірах, установлених законодавством, з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, за січень 2016 р. відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 року №988. Розмір премії визначається у середніх розмірах, що фактично виплачені за відповідною посадою (посадами) поліцейського за січень 2016 року. Виплату перерахованих відповідно до абзацу першого цього пункту пенсій (з урахуванням доплат до попереднього розміру пенсій, підвищень, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством (крім підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, що визначені законом) особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ (міліції) проводити з 1 січня 2018 року. Сума перерахованих пенсій для виплати за період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2017 року обчислюється органами Пенсійного фонду України станом на 1 січня 2018 року та виплачується після виділення коштів на їх фінансування з державного бюджету в такому порядку: з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - щомісяця окремою сумою у розмірі 50 відсотків різниці між місячним розміром підвищеної пенсії, розрахованої відповідно до абзацу першого цього пункту, та місячним розміром отриманої особою пенсії за період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2017 року; з 1 січня 2020 року - щомісяця окремою сумою у розмірі 100 відсотків різниці між місячним розміром підвищеної пенсії, розрахованої відповідно до абзацу першого цього пункту, та місячним розміром отриманої особою пенсії за період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2017 року та до забезпечення повної виплати розрахованої суми. Як убачається зі змісту позовної заяви, спірним у цій справі є питання правильності визначення відповідачем суми доплати до пенсії, розрахованої на підставі наведених положень Постанови №103. Відповідно до наведених положень розмір доплати визначається шляхом визначення різниці між розміром пенсії, визначеним станом на 01 січня 2018 року та розміром пенсії, яка була отримана особою у період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2017 року. Проте, як установлено судом апеляційної інстанції та підтверджує відповідач, під час визначення розміру пенсії позивача станом на 01 січня 2018 року орган Пенсійного фонду України застосував 70% грошового забезпечення, визначеного станом на зазначену дату. Отже, розмір пенсії позивача станом на 01 січня 2018 року на підставі Постанови №103 визначений помилково, а саме у меншому розмірі. Зазначене у подальшому встановлено рішенням Київського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2019 року у справі №320/3965/19. Однак після проведення перерахунку розміру пенсії на виконання зазначеного рішення суду відповідач не провів перерахунок доплати до пенсії. Посилання відповідача на те, що положення наведених вище нормативно-правових актів не передбачають проведення перерахунку доплати до пенсії внаслідок проведення перерахунку пенсії, колегія суддів уважає помилковим. Аналіз пункту 3 Постанови №103 дає підстави для висновку, що доплата до пенсії, розрахована згідно з абзацом 2 цього пункту, є частиною пенсії, не виплаченою за період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2017 року, а тому зміна розміру пенсії, яка обумовлює зміну розміру доплати, є безумовною підставою для проведення перерахунку останньої. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги у відповідній частині є обґрунтованими, а тому позов підлягає задоволенню. Згідно з частиною 3 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. За змістом частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції судове рішення ухвалено при неповному з`ясуванні обставин справи та з помилковим застосуванням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню в частині з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Результат розгляду: granted