Рішення адміністративного суду від 2023-06-29 00:00:00+03

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування 1. У лютому 2021 року [PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Офісу Генерального прокурора, у якому просив: 1.1. визнати протиправною відмову відповідача у доступі позивачу до публічної служби (до посади прокурора, у тому числі адміністративної посади в органах прокуратури) за критеріями здійснення очищення влади (люстрації), визначеними пунктом 8 частини першої статті 3 Закону України «Про очищення влади» від 16.09.2014 № 1682-VII (далі - Закон № 1682-VII); 1.2. зобов`язати Офіс Генерального прокурора повторно розглянути заяву позивача від 14.01.2021 про призначення на посаду заступника начальника Департаменту захисту інтересів дітей та протидії насильству Офісу Генерального прокурора. 2. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що у жовтні 2014 року у зв`язку з прийняттям Верховною Радою України Закону України «Про очищення влади» від 16.09.2014 № 1682-VII (далі - Закон № 1682-VII) змушений був звільнитися з органів прокуратури за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію. 2.1. У подальшому, перебуваючи на пенсії, позивач звернувся до Генерального прокурора із заявою від 14.01.2021 про призначення його на вакантну посаду заступника начальника Департаменту захисту інтересів дітей та протидії насильству Офісу Генерального прокурора, на яку отримав від Офісу Генерального прокурора лист від 21.01.2021 № 07/1/1-5551вих-21, за змістом якого позивачу відмовлено у призначенні на цю посаду. Ця відмова мотивована тим, що позивач відповідає критеріям здійснення очищення влади (люстрації), передбаченим пунктом 8 частини першої статті 3 Закону № 1682-VII (з жовтня 2011 року по липень 2014 року обіймав посаду першого заступника прокурора Одеської області), а тому на нього поширюється 10-ти річна заборона обіймати посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), зазначені, зокрема, у частині першій статті 3 цього Закону. 2.2. Відмову Офісу Генерального прокурора у доступі йому до публічної служби на підставі відповідності його особи критеріям здійснення очищення влади (люстрації) уважає протиправною та такою, що не відповідає принципам верховенства права і законності, порушує надані йому як громадянину конституційні гарантії на право рівного доступу до праці (публічної служби) без ознак дискримінації, передбачені статтями 21, 38, 43 Конституції України, а також суперечить положенням презумпції невинуватості та індивідуальної відповідальності (стаття 64 Конституції України), а загалом становить втручання у його конвенційне право на приватне життя. Установлені судами фактичні обставини справи 3. [PERSON] 14.01.2021 звернувся до Генерального прокурора Венедіктової І.В. із заявою про призначення на вакантну посаду заступника начальника Департаменту захисту інтересів дітей та протидії насильству Офісу Генерального прокурора. 4. Листом від 21.01.2021 року № 07/1/1-5551вих-21 Офіс Генерального прокурора відмовив [PERSON] у прийнятті на роботу до органів прокуратури та призначенні на посаду прокурора, у тому числі адміністративну в органах прокуратури. 5. Відмова мотивована тим, що позивач повністю відповідає критеріям здійснення очищення влади (люстрації), передбаченими пунктом 8 частини першої статті 3 Закону № 1682-VII, і на нього поширюється 10-ти річна заборона обіймати посаду, на яку він претендував. 6. З жовтня 2011 року по липень 2014 року [PERSON] обіймав посаду першого заступника прокурора Одеської області, що підтверджується відповідними записами у його трудовій книжці серія, тобто у зазначений частиною першою статті 3 Закону №1682-VII період з 22.02.2010 по 22.02.2014 сукупно не менше одного року обіймав посаду, передбачену пунктом 8 частини першої статті 3 Закону № 1682-VII. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій 7. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.03.2021, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 09.06.2021, позовні вимоги задоволені, визнана протиправною відмова Офісу Генерального прокурора у доступі [PERSON] до публічної служби (до посади прокурора, у тому числі адміністративної посади в органах прокуратури) за критеріями здійснення очищення влади (люстрації), визначеними пунктом 8 частини першої статті 3 № 1682-VII, зобов`язано відповідача повторно розглянути заяву [PERSON] від 14.01.2021 про призначення на посаду заступника начальника Департаменту захисту інтересів дітей та протидії насильству Офісу Генерального прокурора. 8. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що відповідач відмовляючи позивачу у призначенні на відповідну посаду з підстав відповідності позивача критеріям передбаченим пункту 8 частини першої статті 3 Закону № 1682-VII діяв протиправно та з порушенням прав позивача, оскільки сам факт зайняття позивачем посади не достатньо для застосування заборон, передбачених Законом № 1682-VII, вина особи повинна бути доведена в кожному конкретному випадку, відповідальність має носити індивідуальний, а не колективний характер. Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги та її рух в касаційній інстанції 9. Касаційна скарга Офісу Генерального прокурора надійшла до Верховного Суду 17.08.2021, у якій відповідач просить рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25.03.2021 та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 09.06.2021 скасувати з мотивів порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору, та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову [PERSON] . 10. Ця касаційна скарга подана на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), у зв`язку з відсутністю правового висновку у питанні щодо призначення на посаду прокурора, у тому числі адміністративну в органах прокуратури до спливу 10 річного строку з моменту набрання чинності Законом № 1682-VII, установленого частиною третьою статті 1, статтею 2, частиною першою статті 3 цього Закону. 11. В обґрунтування цієї підстави відповідач підкреслив, що [PERSON] наказом Генерального прокурора України від 10.10.2014 № 2417ц звільнено з посади старшого прокурора відділу нагляду за додержанням законів при провадженні оперативно-розшукової діяльності управління нагляду за додержанням законів органами внутрішніх справ Головного управління нагляду у кримінальному провадженні Генеральної прокуратури України за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за вислугою років з 10.10.2014 на підставі статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ. Тож у цій справі, на відміну від тих, які розглядалися Верховним Судом з приводу звільнення прокурорів з посад, щодо яких здійснювалося очищення влади (люстрація), зазначені, зокрема, у частині першій статті 3 означеного Закону, на підставі пункту 7-2 частини першої статті 36 КЗпП України, у зв`язку із застосуванням до них обмежень, передбачених статтями 1, 3 Закону № 1682-VII, до позивача обмеження у вигляді звільнення з посади не застосовувалося. 11.1. Поряд із цим скаржник наголошує, що поза увагою судів попередніх інстанцій залишилася та обставина, що позивач, будучи звільненим з органів прокуратури на пенсію, подав заяву про призначення його на адміністративну посаду, передбачену пунктом 4-15 частини першої статті 39 Закону України «Про прокуратуру», в той час, коли набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 № 113-ІХ (далі - Закон № 113-ІХ), яким запроваджено реформування органів прокуратури та, серед іншого, змінено порядок та процедуру призначення на адміністративні посади в органах прокуратури. Зокрема, підпунктом 6 пункту 22 розділу ІІ указаного Закону передбачено, що призначення на адміністративні посади, здійснюється Генеральним прокурором після подання кандидатом усіх необхідних документів та відповідного схвалення призначення на цю посаду Комісією з добору керівного складу органів прокуратури. Водночас, підкреслює скаржник, позивачем до заяви від 14.01.2021 щодо призначення на посаду заступника начальника Департаменту захисту інтересів дітей та протидії насильству Офісу Генерального прокурора відповідні документи не долучені. 12. Протоколом автоматизованого розподілу справи між суддями для розгляду касаційної скарги від 17.08.2021 визначено колегію суддів у складі: головуючого судді Єресько Л.О., суддів Білак М.В., Соколова В.М. 13. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 06.09.2021 відкрите касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою. 14. Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного адміністративного суду Єресько Л.О. від 21.06.2023 закінчено підготовчі дії у справі та призначено її до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи. 15. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.06.2023, який здійснено на підставі розпорядження заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 23.06.2023 № 993/0/78-23, у зв`язку з відпусткою судді Соколова В.М., який входить до складу постійної колегії суддів, з метою дотримання строків розгляду справ, визначено для розгляду цієї справи колегію суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду: Єресько Л.О. - головуючий суддя (суддя-доповідач), судді: Загороднюк А.Г., Білак М.В. Позиція інших учасників справи 16. У письмовому відзиві, який надійшов до Верховного Суду 28.09.2021, [PERSON] просить касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора залишити без задоволення з мотивів її безпідставності, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанції - без змін. 16.1. Позивач підкреслює, що предметом розгляду цієї справи є оскарження відмови у прийнятті на роботу до органів прокуратури та призначені на посаду прокурора, у тому числі адміністративну, в органах прокуратури, у зв`язку з чим існує спір про право на працю з приводу застосування приписів пункту 8 частини першої статті 3 Закону №1682-VII в частині 10-ти річної заборони обіймати посаду, на яку позивач претендував. 16.2. У зв`язку з цим посилається на висновки Європейського суду з прав людини у рішенні по справі «Полях та інші проти України» (заяви № 58812/15, № 53217/16, № 59099/16, № 23231/18, № 47749/18), яке стосувалося звільнення п`ятьох державних службовців на підставі приписів Закону № 1682-VІІ, серед яких були і працівники прокуратури. Позиція Верховного Суду Оцінка висновків судів, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи 17. Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. 18. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. 19. Спір у цій справі виник у зв`язку із реалізацією особою, звільненою з посади прокурора за власним бажанням у зв`язку виходом на пенсію за вислугою років на підставі статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ до набрання чинності Законом України «Про очищення влади», права на призначення на адміністративну посаду в органах прокуратури, передбачену пунктом 5 частини першої статті 39 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII. 20. Надаючи оцінку оскаржуваним судовим рішенням у межах доводів касаційної інстанції за правилами статті 341 КАС України, Верховний Суд виходить із такого. 21. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON] суди попередніх інстанцій виходили з того, що лист від 21.01.2021 № 07/1/1-5551вих-21 за підписом начальника Департаменту кадрової роботи та державної служби С.Яновича, наданий позивачу у відповідь на його заяву від 14.01.2021, є відмовою відповідача у доступі позивачу до публічної служби у зв`язку із застосуванням до нього обмежень, передбачених пунктом 8 частини першої статті 3 Закону № 1682-VII, що, з урахуванням рішення Європейського суду з прав людини у справі «Полях та інші проти України», а також правової позиції Верховного Суду, викладеної в рішеннях від 18.09.2018 та 31.01.2019 у справі №800/186/17, від 03.06.2020 у справі № 817/3431/14, від 04.06.2020 у справі №821/4571/14, від 25.06.2020 у справах № 825/1262/15-а, № 826/18037/14, від 19.06.2020 у справі № 822/256/16, є порушенням права на працю останнього у контексті його конституційного права на рівний доступ до державної служби без ознак дискримінації, яке становить аспект права на повагу до приватного та сімейного життя, гарантованого статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 22. Частиною першою статті 1 Закону №1682-VII, який набрав чинності 16.10.2014, визначено, що очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування. 23. Очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України В.Януковичем , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини (частина друга статті 1 Закону №1682-VII). 24. Протягом десяти років із дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону (частина третя статті 1 Закону № 1682-VII). 25. Згідно з пунктом 8 частини першої статті 3 Закону № 1682-VII заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25.02.2010 по 22.02.2014 - керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України […]. 26. За обставинами цієї справи позивач звільнився з посади прокурора за власним бажанням у зв`язку виходом на пенсію за вислугою років на підставі статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ до набрання чинності Закону №1682-VІІ, а тому заяву в порядку статті 4 цього Закону з повідомленням про застосування чи не застосування до нього заборон, визначених частиною третьою статті 1 цього ж Закону не подавав керівнику, відповідна перевірка уповноваженим органом не проводилася, а її результати не мали наслідком звільнення позивача з посади прокурора із одночасним внесенням відомостей до загальнодоступного в мережі Інтернет Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення цього Закону. 27. Матеріалами справи підтверджується, що у заяві від 14.01.2021 поряд із проханням призначити його на вакантну посаду заступника начальника Департаменту захисту інтересів дітей та протидії насильству Офісу Генерального прокурора позивач, з-поміж іншого, повідомив про те, що у період з 2011 по 2014 обіймав посаду першого заступника прокурора Одеської області, що формально відповідає критеріям здійснення очищення влади (люстрації), передбачених пунктом 8 частини першої статті 3 Закону № 1682-VII, однак, при цьому, наголошував, що обіймаючи вказану посаду не сприяв узурпації влади Президентом України В.Януковичем , так само, як і підриву основ національної безпеки та протиправному порушенню прав людини. Про результати розгляду цієї заяви просив письмово повідомити за указаною позивачем адресою. 28. У відповідь на цю заяву позивач отримав з Офісу Генерального прокурора лист від 21.01.2021 № 07/1/1-5551вих-21 за підписом начальника Департаменту кадрової роботи та державної служби С.Яновича, у якому зазначено, що оскільки позивач сукупно не менше одного року обіймав посаду, передбачену пунктом 8 частини першої статті 3 Закону № 1682-VII, то на нього розповсюджується заборона щодо призначення на посади прокурорів, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, тому до спливу 10-річного строку з моменту набрання чинності вказаним Законом підстав для вирішення питання щодо призначення його на посаду прокурора, у тому числі в органах прокуратури, не вбачається. 29. Одночасно цим же листом позивача проінформовано, що у зв`язку із набранням чинності 25.09.2019 Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 № 113-ІХ (далі - Закон № 113-ІХ) призначення на адміністративні посади, передбачені пунктами 4-15 частини першої статті 39 Закону України «Про прокуратуру», здійснюється Генеральним прокурором після відповідного схвалення Комісією з добору керівного складу органів прокуратури, склад і положення про яку затверджуються Генеральним прокурором. 30. Поза увагою судів попередніх інстанцій залишилася та обставина, що Закон України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII (далі - Закон № 1697-VII), який на момент звернення позивача із означеною заявою регулював питання призначення прокурорів на посади, діяв у редакції Закону № 113-ІХ, яким запроваджено реформу органів прокуратури. 31. Так, Законом № 113-ІХ внесені зміни до Закону № 1697-VII, в тому числі і статтю 39, зокрема, тимчасово (до 01.09.2021), зупинено дію абзацу першого частини четвертої цієї статті, відповідно до якого призначення прокурора на адміністративну посаду, зокрема, передбачену пунктами 4 та 5 частини першої цієї статті, здійснюється Генеральним прокурором. 32. Питання призначення прокурорів на адміністративні посади на цей період визначено підпунктом 6 пункту 22 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 113-ІХ установити, що тимчасово (до 01.09.2021), на адміністративні посади, передбачені частиною першою статті 39 Закону № 1697-VII можуть бути призначені прокурори, а також інші особи, які відповідають вимогам, визначеним у статті 27 Закону № 1697-VII. Такі особи з дня призначення на адміністративну посаду набувають статусу прокурора відповідної прокуратури, за винятком випадків, передбачених частиною десятою статті 39 Закону № 1697-VII. Призначення на адміністративні посади, передбачені пунктами 2-6 частини першої статті 39 Закону № 1697-VII, здійснюється Генеральним прокурором. Під час вирішення питання щодо призначення на адміністративну посаду беруться до уваги професійні та морально-ділові якості кандидата, а також його управлінсько-організаторські здібності. Призначення на посади, передбачені пунктами 4-15 частини першої статті 39 Закону № 1697-VII, здійснюється після відповідного схвалення Комісією з добору керівного складу органів прокуратури, склад і положення про яку затверджуються Генеральним прокурором. 33. Так, на виконання підпункту 6 пункту 22 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX наказом Генерального прокурора від 16.12.2019 № 335 затверджено Положення про Комісію з добору керівного складу органів прокуратури (яке було чинним на момент виникнення спірних правовідносин у цій справі, далі - Положення № 335), який визначав, в тому числі, і механізм призначення прокурорів на адміністративні посади. 34. Пунктом 2 цього Положення встановлено, що до повноважень Комісії належить схвалення призначення прокурорів на адміністративні посади, передбачені пунктами 4-15 частини першої статті 39 Закону № 1697-VII. Призначення на вказані посади здійснюється Генеральним прокурором, керівником обласної прокуратури в межах повноважень, визначених Законом № 1697-VII, після відповідного схвалення Комісією. 35. Розгляд питання про схвалення призначення на адміністративні посади, передбачені пунктами 4-15 частини першої статті 39 Закону № 1697-VII, здійснюється Комісією на підставі подання відповідно Генерального прокурора або керівника обласної прокуратури щодо кандидата (пункт 12 цього Положення). 36. До подання про кандидата додаються документи, що підтверджують відповідність такого кандидата вимогам статті 27 Закону № 1697-VII, а також біографічна довідка та інші документи, які підтверджують професійні та морально-ділові якості, а також управлінсько-організаторські здібності кандидата (пункт 14 Положення № 335). 37. Згідно із пунктом 15 Положення № 335 під час вирішення питання щодо схвалення призначення на адміністративну посаду Комісія розглядає подані документи і проводить співбесіду з кандидатом із метою визначення його професійних та морально-ділових якостей, а також управлінсько-організаторських здібностей. 38. Відповідно до пункту 17 Положення № 335 за результатами проведення співбесіди із кандидатом Комісія ухвалює одне з таких рішень: про схвалення призначення кандидата на адміністративну посаду чи про відмову у схваленні призначення кандидата на адміністративну посаду. 39. Аналіз приписів Закону № 113-ІХ та Положення № 335 дозволяє зробити висновок, що на зазначений період, тобто до 01.09.2021, призначення Генеральним прокурором кандидатів на адміністративні посади, передбачені пунктами 4-15 частини першої статті 39 Закону № 1697-VII, відбувалося із дотриманням законодавчо визначеної процедури, урегульованої Законом № 113-ІХ і Положенням № 335, та лише після ухвалення рішення відповідною Комісією про схвалення призначення кандидата на адміністративну посаду. 40. Про запровадження такої процедури призначення на адміністративну посаду власне і було роз`яснено позивачу Офісом Генерального прокурора в листі за №07/1/1-5551вих-21 від 21.01.2021. 41. При цьому, положення Законів № 1697-VII та Закону № 113-ІХ не наділяють повноваженнями начальника Департаменту кадрової роботи та державної служби приймати рішення про призначення (відмову у призначенні) прокурів чи інших осіб на посади в органах прокуратури, в тому числі, і на адміністративні посади. 42. Тож визначальним для правильного вирішення цього спору є відповідь на питання: чи дійсно оскаржуваний лист Офісу Генерального прокурора від 21.01.2021 №07/1/1-5551вих-21 за підписом начальника Департаменту кадрової роботи та державної служби С.Яновича є відмовою уповноваженої особи чи органу, яка мала б дійсним наслідком порушення трудових прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду із цим позовом? 43. За обставинами цієї справи позивач подавав вищевказану заяву не перебуваючи у статусі прокурора, позаяк був звільнений з органів прокуратури на пенсію за вислугою років з 10.10.2014. Тож маючи намір бути призначеним на адміністративну посаду в Офісі Генерального прокурора не перебуваючи у статусі прокурора, що було можливим лише на підставі підпункту 6 пункту 22 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX, який діяв тимчасово 29.09.2019 до 01.09.2021, позивач мав би до заяви про призначення на обрану ним посаду надати документи, які б підтверджували його відповідність вимогам статті 27 Закону № 1697-VII. 44. Однак суди попередніх інстанцій не встановлювали обставин чи звертався позивач до Генерального прокурора чи до відповідної Комісії з добору керівного складу органів прокуратури із заявою про призначення його на адміністративну посаду в Офісі Генерального прокурора із одночасним поданням необхідного пакету документів, так само як і не встановлювали чи мало місце рішення Комісії з добору керівного складу органів прокуратури про відмову у схваленні призначення [PERSON] на обрану ним адміністративну посаду. 45. Суди попередніх інстанцій надали оцінку спірним правовідносинам лише у контексті Закону № 1682-VII, водночас не застосували для комплексного аналізу, зокрема, приписи Законів № 1697-VII та не врахували дію приписів Закону № 113-ІХ у зв`язку із чим неправильно визначили предмет і характер спору та дійшли передчасних висновків по суті спору. 46. Верховний Суд наголошує, що за правилами статті 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. 47. Підсумовуючи Суд зазначає, що суди попередніх інстанцій не вжили усіх, визначених законом, заходів та не встановили усі фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, у зв`язку з чим дійшли передчасних висновків по суті справи. Висновки судів попередніх інстанцій та оскаржувані рішення в цій справі не відповідають завданням адміністративного судочинства щодо справедливого і неупередженого вирушення спору. 48. Водночас, в силу положень статті 341 КАС України їх встановлення судом касаційної інстанції не допускається. 49. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 349 КАС України, суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд. 50. Відповідно до пункту 2 частини другої статті 353 КАС України, підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 328 цього Кодексу. 51. Приписами частини четвертої статті 353 КАС України передбачено, що справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції. 52. Ураховуючи те, що вказані порушення під час розгляду справи допущені як судом першої інстанції, так і судом апеляційної інстанції, тому справа підлягає направленню на новий розгляд до суду першої інстанції. 53. Під час нового розгляду справи суду необхідно дослідити усі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи з урахуванням висновків Верховного Суду, викладених у цій постанові, та ухвалити законне та обґрунтоване рішення за результатами повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи в їх сукупності та взаємному зв?язку. 54. З огляду на результат касаційного розгляду, витрати понесені у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції не розподіляються.

Результат розгляду: partial