Рішення адміністративного суду від 2022-05-26 00:00:00+03

[PERSON] звернулася до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини [NUMBER] Національної гвардії України, в якому просила суд: - визнати протиправними дії Військової частини [NUMBER] Національної гвардії України; - стягнути з Військової частини [NUMBER] Національної гвардії України на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10.07.2019 по 30.08.2021 в сумі 408 353,66 грн. Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 19.01.2021 позов задоволено частково, ухвалено: - визнати протиправною бездіяльність Військової частини [NUMBER] Національної гвардії України щодо не нарахування та невиплати [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10.07.2019 по 30.08.2021; - стягнути з Військової частини [NUMBER] Національної гвардії України на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10.07.2019 по 30.08.2021 в сумі 144\~938,81 грн; - в задоволенні решти позовних вимог відмовити. Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням в частині відмови у задоволенні позову, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 19.01.2021 скасувати, прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з`ясування обставин справи і, як наслідок, прийняття необґрунтованого рішення. В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що застосування судом першої інстанції пропорційного розрахунку середнього заробітку за затримку розрахунку є безпідставним та таким, що суперечить нормам статей 116 та 117 КЗпП України, адже у ст.117 КЗпП України законодавець установив лише одну підставу для зменшення розміру середнього заробітку за затримку розрахунку, а саме, якщо спір вирішено на користь працівника частково. Водночас, у даному спір вирішено повністю на користь працівника. Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням в частині задоволення позову, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 19.01.2021 скасувати, прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з`ясування обставин справи і, як наслідок, невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованого рішення. В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що відсутні підстави стверджувати, що положення статей 116, 117 КЗпП України передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом. Звільнення позивача з військової служби відбулося без будь-яких зауважень з боку позивача та спорів щодо суми виплати. Позивач \~та відповідач не подали відзивів або письмових пояснень на апеляційну скаргу іншої сторони. Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 28.03.2022, з урахуванням п.7 ч.1 ст.306, ст.307, 311 КАС України, суд вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків. Як вірно встановлено судом першої інстанції, [PERSON] в період з 06.04.1995 по 10.07.2019 проходила службу у військовій частині [NUMBER] НГ України. Наказом командира військової частини [NUMBER] НГ України від 10.07.2019 №150 позивача виключено із списків військової частини із 10.07.2019. На час звільнення зі служби з позивачем не було проведено повного розрахунку, зокрема не виплачено одноразову грошову допомогу, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 за №975 та грошову компенсацію за неотримане речове майно. Вказана обставина не заперечується відповідачем. Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 10.11.2020 по справі №120/609/20-а адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини [NUMBER] Національної Гвардії України щодо невиплати [PERSON] грошової компенсації вартості за неотримане під час проходження військової служби речове майно. Стягнуто на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості за неотримане під час проходження військової служби речове майно в розмірі 17121,90 грн. В задоволені решти позовних вимог відмовлено. Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 14.07.2021 по справі №120/609/20-а скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 10.11.2020. Прийнято в цій частині нове рішення, яким стягнуто на користь [PERSON] з Військової частини [NUMBER] Національної гвардії України заборгованість у розмірі 44409,75 грн. компенсації за неотримане під час проходження військової служби речове майно. В решті - рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 10.11.2020 залишено без змін. 18.06.2019 позивачем на ім`я командира військової частини [NUMBER] НГ України подано рапорт в якому [PERSON] просила виплатити одноразову допомогу у зв`язку з настанням інвалідності ІІ групи, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби. Виплата одноразової грошової допомоги в сумі 576 300 грн відповідачем була здійснена 22.10.2019, що підтверджується платіжним дорученням №2986 від 22.10.2019. В свою чергу, виплата грошової компенсації в сумі 16865,07 грн здійснена 05.03.2021 та в сумі 43743,60 грн. здійснена 30.08.2021. Вважаючи протиправними дії відповідача щодо несвоєчасної виплати при звільненні зі служби індексації грошового забезпечення за період з 10.07.2019 по 30.08.2021, позивач звернулася до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10.07.2019 по 30.08.2021 в сумі 408 353,66 грн. Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що на спірні правовідносини поширюються норми КЗпП України у частині встановлення відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу, а тому позивач має право на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10.07.2019 по 30.08.2021. Разом з цим, заявлена позивачем до стягнення сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10.07.2019 по 30.08.2021 не відповідає вимогам пропорційності та співмірності, у зв`язку із чим позовні вимоги у цій частині підлягають до часткового задоволення шляхом стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10.07.2019 по 30.08.2021 в сумі 144\~ 938,81 грн. Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції та враховує наступне. Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. За статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму. Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Необхідно звернути увагу на те, що постанова Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 №1294 "Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", постанова Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889 "Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій" та Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затверджена наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 20.05.2008 №425 не містять норм щодо виплати звільненому військовослужбовцю середнього заробітку в зв`язку із затримкою з вини роботодавця всіх належних йому виплат при звільненні. Таким чином, нерозповсюдження на військовослужбовців норм КЗпП України стосується лише норм, якими врегульована оплата праці (виплата грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення, таких як: спорів щодо розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати. Разом з тим, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу, зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення, неврегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення, тому щодо них необхідно застосувати положення КЗпП України, а саме статті 116, 117 цього Кодексу, оскільки трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних правовідносин. Так, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини. Необхідно зазначити, що непоширення норм КЗпП України на рядовий і начальницький склад військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці. При цьому, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. Такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №807/3664/14, від 31.10.2019 у справа № 2340/4192/18. З урахуванням наведеного судом першої інстанції обґрунтовано відхилені доводи відповідача про те, що виплата компенсації за затримку виплати при звільненні осіб, які проходили військову службу, не передбачена спеціальним законодавством, а дія норм КЗпП України на них не поширюється. Конституційний Суд України у рішенні від 22.02.2012 №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що згідно зі статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Враховуючи, що позивачеві при звільненні не виплачено належні суми грошового забезпечення, позовні вимоги про протиправність такої бездіяльності відповідача та стягнення з нього на користь позивача середнього заробітку за весь період затримки розрахунку є обґрунтованими. Щодо належної до стягнення з відповідача на користь позивача суми середнього заробітку за період затримки розрахунку, апеляційний суд враховує наступне. У постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця. Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Встановлено, що строк затримки розрахунку при звільненні у даному випадку складає - 781 день, а середньоденна заробітна плата позивача становить 788,03 грн. Отже, сума середнього заробітку за час затримки у 781 календарний день становить 615451,43 грн. При цьому, загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 261\~333,65 грн, з яких компенсація за неотримане речове майно становить 61531,65 грн. (23,55 %). Виходячи з принципу пропорційності, апеляційний суд вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 144\~938,81 грн (23,55% від 615451,43 грн). Вказаний висновок узгоджується із висновками Верховного Суду, які висловлені у постановах від 26.01.2022 у справі №240/12167/20, від 10.02.2022 у справі №580/2264/20. На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції \~правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права і прийшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог, а доводи апеляційних скарг не спростовують висновки суду першої інстанції. Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 315 та статті 316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Результат розгляду: denied