Рішення адміністративного суду від 2022-09-20 00:00:00+03

У січні 2022 року [PERSON] звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, в якому просив: - визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ПФУ в Донецькій області №155950011447 від 19.10.2021 року про відмову в призначенні йому пенсії відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»; - зобов`язати ГУ ПФУ в Донецькій області призначити йому пенсію за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 11 жовтня 2021 року. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 25.04.2022 року у задоволенні позову відмовлено. Не погоджуючись з вказаним рішенням, [PERSON] подав до П`ятого апеляційного адміністративного суду апеляційну скаргу, в якій посилався на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин по справі. В поданій апеляційній скарзі апелянт вказував на помилковість висновків суду першої інстанції стосовно наявності у нього двох трудових книжок від 11.09.1978 року та від 25.10.2000 року, та наполягав на тому, що має одну трудову книжку, на титульному листі якої зазначені його анкетні дані з помилкою, тоді як на сторінках 16-17 трудової книжки його анкетні дані зазначені на українській мові вірно. Також апелянт не погодився з висновком суду першої інстанції стосовно необхідності його звернення через наявну на титульній сторінці трудової книжки помилку у написанні його імені російською мовою до суду в порядку п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України для встановлення факту належності йому трудової книжки. Апелянт посилався на те, що його ім`я у трудовій книжці на українській мові зазначено вірно і Головну управлінням ПФУ в Донецькій області не ставило під сумнів належність саме позивачу даної трудової книжки. Про це свідчить те, що Головним управлінням ПФУ в Донецькій області були зараховані до трудового стажу інші періоди його роботи, зазначеній у цій трудовій книжці. Також апелянт зазначає, що у разі недостатності поданих документів відповідач, в силу положень Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», мав правові підстави для самостійного витребування документів для перевірки трудового стажу позивача. Зважаючи на зазначене позивач вважає протиправним незарахування пенсійним органом періоди його роботи з 29.08.1978 року по 16.10.1979 року, з 06.01.1982 року по 30.03.1990 року, з 14.04.1990 року по 01.12.1993 року, з 04.12.1993 року по 25.03.1996 року, з 01.08.1999 року по 02.10.2000 року до стажу, який дає право на призначення пенсії, та відповідно, вважає протиправним прийняте Головним управлінням Пенсійного фонду України рішення про відмову у призначенні пенсії №155950011447 від 19.10.2021 року На підставі викладеного апелянт просить скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25.04.2022 року та постановити нове рішення, яким позов [PERSON] задовольнити у повному обсязі. Справу розглянуто у порядку письмового провадження відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України. Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного: Судом першої інстанції встановлено, що 11.10.2021 року [PERSON] звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення йому пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». При зверненні за призначенням пенсії у підтвердження наявності необхідного стажу роботи для призначення пенсії позивачем було додано до заяви трудову книжку. Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 19.10.2021 року №155950011447 позивачу було відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». У вказаному рішенні зазначено, що страховий стаж позивача складає 12 років 1 місяць 20 днів, при необхідному 28 років. Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області не було зараховано до страхового стажу позивача періоди його роботи з 29.08.1978 року по 16.10.1979 року, з 06.01.1982 року по 30.03.1990 року, з 14.04.1990 року пo 01.12.1993 року, з 04.12.1993 року пo 25.03.1996 року, з 01.08.1999 року по 02.10.2000 року, оскільки в трудовій книжці ім`я заявника не спiвпадає з паспортними даними, а саме зазначено на російській мові «Александыр», вірно « [PERSON] ». Також у рішенні зазначено, що окремі довідки про періоди роботи не надавались, а для зарахування до страхового стажу вищевказаних періодів роботи необхідно надати уточнюючі довідки відповідно до п. 3 Порядку підтвердження наявного трудового стажу до призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженому Постановою КМУ №637 від 12.08.1993 року. Не погоджуючись з вказаним рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, позивач оскаржив його до суду першої інстанції. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції посилався на те, шо дані документів, які позивач подав до пенсійного органу 11.10.2021 року різняться в частині зазначення імені особи, а тому дійшов висновку про правомірність дій відповідача щодо їх неврахування під час вирішення питання про призначення пенсії. Водночас суд першої інстанції звернув увагу позивача на положення п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, яка регулює розгляд судом \~в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Також суд першої інстанції відхилив доводи позивача про те, що відповідальність за правильне оформлення трудових книжок покладається на роботодавця, посилаючись на наявність інших розбіжностей в особистих даних, документах. Колегія суддів суду апеляційної інстанції не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції та вважає за необхідне зазначити наступне: Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV (далі - Закон України №1058-IV). Умови призначення пенсії за віком визначені статтею 26 Закону України №1058-IV. Так, відповідно до статті 26 цього Закону особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема, з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років. Згідно з положеннями статті 1 Закону №1058-IV страховий стаж період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески. Відповідно до частини 1 статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Згідно з частиною 2 та 3 статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Страховий стаж обчислюється в місяцях. Неповний місяць роботи, якщо застрахована особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню або брала добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови, що сума сплачених за цей місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок. Частиною 4 статті 24 Закону №1058-IV передбачено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом. Отже, страховий стаж, який безпосередньо пов`язаний зі сплатою страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, зараховується починаючи з 1 січня 2004 року. До 1 січня 2004 року стаж вимірювався періодом роботи (трудовий стаж). Таким чином до 1 січня 2004 року трудовий стаж (періоди офіційної роботи, які підтверджуються записами в трудовій книжці) автоматично зараховується як страховий стаж. Законом України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII (далі - Закон №1788-XII) у частині 1 статті 56 передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв. Згідно зі статтею 62 Закону №1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України. Пунктами 1, 2, 3 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків. За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи. Аналіз наведених норм права свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються інші документи, які можуть підтвердити періоди роботи. В даному випадку підставою для відмови позивачу у призначенні пенсії за віком стала невідповідність імені зазначеного у трудовій книжці позивача імені, вказаному у його паспортному документі, а саме: у трудовій книжці на російській мові зазначено ім`я « [PERSON] », тоді як вірним є « [PERSON] ». Надаючи оцінку вказаним обставинам, колегія суддів дослідила завірену копію трудової книжки позивача [PERSON] та встановила, що дійсно на титульній сторінці трудової книжки його ім`я зазначено на російській мові « [PERSON] ». В свою чергу за правилами орфографії ім`я позивача на російській мові пишеться як « [PERSON] ». Таким чином, колегією суддів встановлено, що запис на титульній сторінці трудової книжки позивача містить лише орфографічну описку у написанні імені позивача. При цьому з тієї ж трудової книжки встановлено, що на іншій сторінці анкетні дані позивача заповнені українською мовою вірно та в графі ім`я вказано « [PERSON] », що співпадає з його паспортними даними. Колегія суддів враховує, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області будь-яких сумнівів щодо належності поданої трудової книжки саме позивачу не висловлювалось, а підставою для відмови у призначенні йому пенсії за віком стала лише наявність орфографічної описки у написанні імені позивача. З огляду на зазначене колегія суддів вважає не доречними посилання суду першої інстанції на необхідність звернення позивача до суду в порядку п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України для встановлення певного факту. Відповідно до п.4 постанови Кабінету Міністрів України «Про трудові книжки працівників» № 301 від 27.04.1993 року відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність. Таким чином, недотримання правил ведення трудової книжки не може мати негативні наслідки для особи, щодо якої внесені такі відомості. З огляду на все вищевикладене колегія суддів вважає безпідставним не зарахування пенсійним органом до страхового стажу позивача його періодів роботи з 29.08.1978 року по 16.10.1979 року, з 06.01.1982 року по 30.03.1990 року, з 14.04.1990 року пo 01.12.1993 року, з 04.12.1993 року пo 25.03.1996 року, з 01.08.1999 року по 02.10.2000 року лише з підстав допущення робітником підприємства орфографічної описки у написанні імені позивача у трудовій книжці. Зважаючи на зазначене колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для визнання протиправним та скасування рішення Головного управління ПФУ в Донецькій області №155950011447 від 19.10.2021 року про відмову [PERSON] в призначенні йому пенсії відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Що стосується позовних вимог в частині зобов`язання Головного управління ПФУ в Донецькій області призначити [PERSON] пенсію за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 11 жовтня 2021 року, колегія суддів зазначає наступне: Згідно чинного законодавства \~повноваження щодо призначення особам пенсій належить органам Пенсійного фонду України. В свою чергу, поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Тобто, дискреційним є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. У такому випадку дійсно суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде правомірним, а тому це не порушує будь-чиїх прав. Слід зазначити, що зобов`язання відповідача прийняти конкретне рішення, як і будь-які інші способи захисту застосовується лише за наявності необхідних підстав, з урахуванням фактичних обставин справи. Дійсно, у випадку невиконання обов`язку відповідачем, за наявності визначених законом умов, у суду виникають підстави для ефективного захисту порушеного права позивача шляхом, зокрема, зобов`язання відповідача вчинити певні дії, спрямовані на відновлення порушеного права, або шляхом зобов`язання прийняти рішення. Згідно ч. 4 ст. 245 КАС України у випадку, визначеному п. 4 ч. 2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У спірних правовідносинах відповідач фактично не досліджував питання щодо наявності у позивача права на призначення пенсії за віком відповідно до ст. 26 «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскільки не досліджував питання чи достатньо у позивача стажу роботи для призначення йому пенсії за віком з урахуванням періодів його роботи з 29.08.1978 року по 16.10.1979 року, з 06.01.1982 року по 30.03.1990 року, з 14.04.1990 року пo 01.12.1993 року, з 04.12.1993 року пo 25.03.1996 року, з 01.08.1999 року по 02.10.2000 року. Отже, відповідачем не надавалась оцінка наявності підстав для задоволення поданої позивачем заяви. Таким чином суд на цьому етапі позбавлений процесуальної можливості приймати рішення за умови не перевірки, не надання оцінки та не встановлення певних обставин суб`єктом владних повноважень з порушеного позивачем питання щодо призначення пенсії. Згідно ч. 2 ст. 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Слід зазначити, що застосування конкретного способу захисту права залежить як від захисту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Захист порушеного права має бути ефективним. При цьому під ефективним засобом (способом) необхідний розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав. З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що в даному випадку, з метою захисту порушеного права позивача, ефективним та належним, за встановлених обставин, є такий спосіб захисту порушених прав, як зобов`язання відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області повторно розглянути заяву позивача від 11.10.2021 року щодо призначення пенсії Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Відповідно до ст. 317 КАС України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Колегія суддів зазначає, що в даному випадку рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 242 КАС України, оскільки судом першої інстанції порушено норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду підлягає скасуванню на підставі ст. 317 КАС України, з ухваленням нового рішення, про часткове задоволення позовних вимог. Згідно ч. 1 та 3 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору. Судом встановлено, що позивачем при зверненні до суду першої інстанції було сплачено судовий збір у розмірі 908 грн., що підтверджується квитанцією про сплату № СВ06000087/1 від 23.12.2021 року, як за одну вимогу немайнового характеру. При зверненні до суду апеляційної позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 1362,60 грн., що підтверджується квитанцією СВ06380036/1 від 24.05.2022 року. Враховуючи те, що за наслідками розгляду даної адміністративної справи судом було задоволено вимогу позивача, яка має немайновий характер, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для стягнення сплаченого [PERSON] судового збору у повному обсязі в сумі 2270,60 грн. Зважаючи на те, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч.5 ст.328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягають.

Результат розгляду: partial