Рішення адміністративного суду від 2023-03-23 00:00:00+02

07.11.2022р. [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] звернулися до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до ГУ ДМС в Одеській області, у якому просили суд: - визнати протиправними дії Малиновського відділу у м.Одесі ГУ ДМС в Одеській області (відповідь від 11.10.2022р. №08/5114.1-22) щодо відмови в оформленні та видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон [PERSON] ( [INFO] ), без присвоєння унікального номеру запису у реєстрі, без застосування безконтактного електронного носія персональних даних, без застосування засобів Єдиного державного демографічного реєстру та передачі персональних та біометричних даних до нього, відповідно до постанови Верховної Ради України від 26.06.1992р. №2503-XII, яким затверджено «Положення про паспорт громадянина України», та постанови Верховної Ради України від 23.02.2007р. №719-V, яким затверджено «Положення про паспорт громадянина України для виїзду для кордон»; - зобов`язати відповідача оформити та видати паспорта громадянина України для виїзду за кордон [PERSON] ( [INFO] ), без присвоєння унікального номеру запису у реєстрі, без застосування безконтактного електронного носія персональних даних, без застосування засобів Єдиного державного демографічного реєстру та передачі персональних та біометричних даних до нього, згідно з постановою Верховної Ради України від 26.06.1992р. №2503-XII, яким затверджено «Положення про паспорт громадянина України», та постанови Верховної Ради України від 23.02.2007р. №719-V, яким затверджено «Положення про паспорт громадянина України для виїзду для кордон»; - визнати протиправними дії Малиновського відділу у м.Одесі ГУ ДМС в Одеській області (відповідь від 11.10.2022р. №08/5114.1-22) щодо відмови в оформленні та видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон [PERSON] ( [INFO] ), без присвоєння унікального номеру запису у реєстрі, без застосування безконтактного електронного носія персональних даних, без застосування засобів Єдиного державного демографічного реєстру та передачі персональних та біометричних даних до нього, відповідно до постанови Верховної Ради України від 26.06.1992р. №2503-XII, яким затверджено «Положення про паспорт громадянина України», та постанови Верховної Ради України від 23.02.2007р. №719-V, яким затверджено «Положення про паспорт громадянина України для виїзду для кордон»; - зобов`язати відповідача оформити та видати паспорта громадянина України для виїзду за кордон [PERSON] ( [INFO] ), без присвоєння унікального номеру запису у реєстрі, без застосування безконтактного електронного носія персональних даних, без застосування засобів Єдиного державного демографічного реєстру та передачі персональних та біометричних даних до нього, згідно з постановою Верховної Ради України від 26.06.1992р. №2503-XII, яким затверджено «Положення про паспорт громадянина України», та постанови Верховної Ради України від 23.02.2007р. №719-V, яким затверджено «Положення про паспорт громадянина України для виїзду для кордон»; - визнати протиправними дії Малиновського відділу у м.Одесі ГУ ДМС в Одеській області (відповідь від 11.10.2022р. №08/5114.1-22) щодо відмови в оформленні та видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон [PERSON] ( [INFO] ), без присвоєння унікального номеру запису у реєстрі, без застосування безконтактного електронного носія персональних даних, без застосування засобів Єдиного державного демографічного реєстру та передачі персональних та біометричних даних до нього, відповідно до постанови Верховної Ради України від 26.06.1992р. №2503-XII, яким затверджено «Положення про паспорт громадянина України», та постанови Верховної Ради України від 23.02.2007р. №719-V, яким затверджено «Положення про паспорт громадянина України для виїзду для кордон»; - зобов`язати відповідача оформити та видати паспорта громадянина України для виїзду за кордон [PERSON] ( [INFO] ), без присвоєння унікального номеру запису у реєстрі, без застосування безконтактного електронного носія персональних даних. без застосування засобів Єдиного державного демографічного реєстру та передачі персональних та біометричних Даних до нього, згідно з постановою Верховної Ради України від 26.06.1992р. №2503-XII, яким затверджено «Положення про паспорт громадянина України», та постанови Верховної Ради України від 23.02.2007р. №719-V, яким затверджено «Положення про паспорт громадянина України для виїзду для кордон». Позовні вимоги обґрунтовані тим, що законодавством закріплено дві альтернативні форми паспорта громадянина для виїзду за кордон, а виготовлення паспорта, що містить безконтактний електронний носій, можливо виключно при наявності письмової згоди заявника. Позивачі, не маючи наміру оформлювати паспорт громадянина України для виїзду за кордон з безконтактним електронним носієм персональних даних і застосуванням засобів Єдиного державного демографічного реєстру, звернулися з письмовими заявами до ГУ ДМС в Одеській області, яке протиправно відмовило в оформленні та видачі таких паспортів. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 30 січня 2023 року (ухваленим в порядку спрощеного (письмового) провадження) у задоволенні адміністративного позову [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] відмовлено у повному обсязі. Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, позивачі 13.02.2023р. подали апеляційну скаргу, в якій зазначили, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення порушено норми матеріального та процесуального права, просили скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30.01.2023р. та прийняти нове, яким задовольнити їх позовні вимоги в повному обсязі. Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 15.02.2023р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивачів та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження. 28.02.2023р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду. Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, можуть бути розглянуті судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження. Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України). Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність достатніх підстав для її задоволення. Судом першої інстанції встановлені наступні обставини. 08.10.2022р. позивачі - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] звернулися до Малиновського відділу у м.Одесі ГУ ДМС в Одеській області із заявою, в якій просили відповідно до ст.ст.3,8,22,32,35 Конституції України оформити та видати паспорти громадянина України для виїзду за кордон відповідно до постанови Верховної Ради України від 23.02.2007р. №719-V, яким затверджено «Положення про паспорт громадянина України для виїзду для кордон». До зазначеної заяви позивачами додано копії паспорта громадянина України, дві фотокартки розміром 35х45 мм та квитанції про сплату державного мита. Однак, листом Малиновського відділу у м.Одесі ГУ ДМС в Одеській області від 08.10.2022р. №Х-108/6/5114-22 позивачам відмовлено в оформленні та видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон, що не містить безконтактного електронного носія, відповідно до постанови Верховної Ради України від 23.02.2007р. №719-V, посилаючись на відсутність правових підстав. Не погодившись із зазначеними вище діями (відмовами) ГУ ДМС в Одеській області, позивачі звернулися до суду із даним позовом. Вирішуючи справу по суті та повністю відмовляючи у задоволенні позову, суд 1-ї інстанції виходив із необґрунтованості та недоведеності у спірних правовідносинах факту порушення прав, свобод або законних інтересів позивачів та, як наслідок, відсутності підстав для задоволення їх позовних вимог. Однак, колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, не погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції та вважає їх необґрунтованими, з огляду на наступне. Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України. При цьому, ст.24 Конституції України, визначено, що всі громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом та не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Кожен має право на свободу світогляду і віросповідання (ст.35 Конституції України), однак, ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань (ч.4 ст.35 Конституції України). Так, правові та організаційні засади оформлення та видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон визначені Законом України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» від 20.11.2012р. за №5492-VІ, а також постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон» від 07.05.2014р. №152 (в редакції постанови КМУ від 16.11.2016р. №1001). Відповідно до ч.1 ст.4 Закону №5492-VI, єдиним державним демографічним реєстром (Реєстр) вважається електронна інформаційно-телекомунікаційна система, призначена для зберігання, захисту, обробки, використання і поширення визначеної цим Законом інформації про особу та про документи, що оформлюються із застосуванням засобів Реєстру, із забезпеченням дотримання гарантованих Конституцією України свободи пересування і вільного вибору місця проживання, заборони втручання в особисте та сімейне життя, інших прав і свобод людини та громадянина. Єдиний державний демографічний реєстр ведеться з метою ідентифікації особи для оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсними та знищення передбачених цим Законом документів. Єдиний державний демографічний реєстр у межах, визначених законодавством про свободу пересування та вільний вибір місця проживання, використовується також для обліку інформації про реєстрацію місця проживання чи місця перебування. Згідно з ч.3 ст.4 Закону №5492-VI, порядок ведення Реєстру та взаємодії між уповноваженими суб`єктами встановлюється Кабінетом Міністрів України. За змістом ст.13 Закону №5492-VI, документи, оформлення яких передбачається цим Законом із застосуванням засобів Реєстру, у відповідності до їх функціонального призначення поділяються, зокрема, на: а) паспорт громадянина України; б) паспорт громадянина України для виїзду за кордон. Документи, передбачені цією статтею, є власністю України. Паспорт громадянина України та паспорт громадянина України для виїзду за кордон містять безконтактний електронний носій. Посвідчення особи на повернення в Україну, тимчасове посвідчення громадянина України, посвідчення водія не містять безконтактного електронного носія. Особам гарантується право на відмову від внесення відцифрованих відбитків пальців рук до безконтактного електронного носія, що міститься у паспорті громадянина України. Таке право реалізується шляхом подання заяви відповідному уповноваженому суб`єкту про внесення або відмову від внесення відцифрованих відбитків пальців рук особи до безконтактного електронного носія. Нормами ст.15 Закону №5492-VI, встановлені вимоги до бланків документів та їх форми. Бланки документів, які містять безконтактний електронний носій, виготовляються відповідно до вимог державних та міжнародних стандартів та з урахуванням рекомендацій Міжнародної організації цивільної авіації (ІСАО), а також повинні мати ступінь захисту, що унеможливлює їх підроблення. Бланки документів, якщо інше не визначено Законом №5492-VI, виготовляються за єдиними зразками та технічними описами, що затверджуються Кабінетом Міністрів України. Бланки документів, в які імплантовано безконтактний електронний носій для внесення персональних даних, біометричних даних, параметрів та іншої інформації про особу, повинні бути виконані багатокомпонентним захисним друком, містити символ електронного документа, інформацію про підприємство, на якому виготовлено бланк документа, зображення малого Державного Герба України. Однак, як вбачається зі змісту поданої позивачами заяви та адміністративного позову, позивачі за своїми релігійними переконаннями не бажають одержувати паспорт громадянина України для виїзду за кордон, який містить безконтактний електронний носій. Позивачі вважають, що враховуючи їх релігійні переконання, їм може бути виданий паспорт громадянина України для виїзду за кордон відповідно до постанови Верховної Ради України «Про затвердження Положень про паспорт громадянина України та про паспорт громадянина України для виїзду за кордон» від 26.06.1992р. №2503-ХІІ (в редакції від 23.02.2007р. №719-V), тобто старого зразка та без застосування засобів Єдиного державного демографічного реєстру. Як передбачено ч.ч.1,2 та 4 ст.22 Закону №5492-VI, паспорт громадянина України для виїзду за кордон є документом, що посвідчує особу, підтверджує громадянство України особи, на яку він оформлений, і дає право цій особі на виїзд з України і в`їзд в Україну. Кожен громадянин України має право на отримання паспорта громадянина України для виїзду за кордон у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Паспорт громадянина України для виїзду за кордон виготовляється у формі книжечки, правий форзац якої містить безконтактний електронний носій, та складається із м`якої обкладинки, 32 сторінок та сторінки даних. Частиною 7 цієї ж статті визначено, що до паспорта громадянина України для виїзду за кордон вноситься така інформація: назва держави; назва документа; тип документа; код держави; номер документа; ім`я особи; громадянство; дата народження; унікальний номер запису в Реєстрі; стать; місце народження; дата видачі документа; уповноважений суб`єкт, що видав документ (код); дата закінчення строку дії документа; відцифрований образ обличчя особи; відцифрований підпис особи; дані про перебування на консульському обліку (за бажанням особи). Аналогічні за замістом положення закріплені у Постанові №152. Водночас, постанова Верховної Ради України №2503-ХІІ (в редакції від 23.02.2007р. №719-V) - є чинною, її дія не зупинена, в порядку, передбаченому Конституцією і законами України, вона не визнана неконституційною, протиправною, нечинною та не скасована в судовому порядку, а тому може застосовуватися при вирішення питань щодо оформлення та видачі паспорту громадянина України для виїзду за кордон. У той же час, варто зазначити про те, що положення постанови Верховної Ради України від 26.06.1992р. №2503-ХІІ (в редакції від 23.02.2007р. №719-V) не містять вимог стосовно безконтактного електронного носія, що, зокрема, відповідає релігійним переконанням позивачів. Як уже зазначалося колегією суддів вище, ч.2 ст.15 та ч.2 ст.22 Закону №5492-VI визначено, що кожен громадянин України має право на отримання паспорта громадянина України для виїзду за кордон у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно з п.1 Постанови №152, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, оформлений та/або виданий на підставі документів, поданих до 01.10.2015р., є чинним протягом строку, на який його було видано. Прийняття документів для оформлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, що не містить безконтактного електронного носія, зразок бланка якого затверджено Постановою №152, з 20.12.2016р. припиняється, однак паспорт громадянина України для виїзду за кордон, що не містить безконтактного електронного носія, оформлений та виданий на підставі документів, поданих до 20.12.2016р., є чинним протягом строку, на який його було видано (п.4 Постанови №152). Аналіз наведеного правового регулювання свідчить, що з 20.12.2016р. органи та підрозділи ДМС здійснюють прийом документів для оформлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон лише з безконтактним електронним носієм, зразок бланка якого затверджено вказаною Постановою. У контексті зазначеного, колегія суддів вважає за необхідне зазначити про те, що припинення прийняття документів для оформлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, що не містить безконтактного електронного носія, не є прямою забороною щодо видачі паспорту, що не містить безконтактного електронного носія. Однак, з огляду на той факт, що людина, є найвищою соціальною цінністю в Україні, а права людини визначають зміст і спрямованість діяльності держави, то враховуючи повагу до людини та її релігійних переконань, держава в будь-якому випадку не може примусити людину відступити від її релігійних переконань. На переконання суду апеляційної інстанції, у даних спірних правовідносинах сторонам слід зайняти таку позицію, яка буде в першу чергу відповідати «демократичним засадам суспільства» та «пропорційному балансу» між будь-якими несприятливими наслідками для прав людини та цілями на досягнення яких приймаються відповідні рішення державою. У силу своїх владних повноважень держава може втручатися в права людини. Водночас, в демократичній державі межа такого втручання має обмежуватися метою досягнення суспільних інтересів, що і є принципом пропорційності. При цьому, права людини можуть бути обмежені державними органами лише у випадку переслідування необхідного публічного інтересу. Таким чином, видача позивачам (які мають відповідні релігійні переконання) паспорта громадянина України для виїзду за кордон, що не містить безконтактного електронного носія, не перешкоджає досягненню публічного інтересу щодо застосування в Україні паспортів громадянина України для виїзду за кордон з безконтактним електронним носієм. Так, більшість громадян України, не заперечують, підтримують та використовують новітні запровадження щодо одержання паспорта громадянина України для виїзду за кордон, який містить безконтактний електронний носій. Разом із тим, діючи в межах принципів демократичної держави, слід надати можливість особі з релігійними переконаннями одержати паспорт громадянина України для виїзду за кордон, що не містить безконтактного електронного носія. Така позиція відповідає вимогам ст.2 КАС України, а саме: у справах стосовно оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) рішення субретками владних повноважень пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення та/або дія (п.8 ч.2 ст.2 КАС України). Враховуючи той факт, що листом ГУ ДМС в Одеській області від 08.10.2022р. №Х-108/6/5114-22 фактично відмовлено позивачам у видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон, що не містить безконтактного електронного носія у відповідності до постанови Верховної Ради України від 26.06.1992р. №2503-ХІІ (тобто створено перешкоди в реалізації прав позивачів на отримання такого паспорта), такий лист має усі ознаки рішення суб`єкта владних повноважень, з огляду на що, має відповідати вимогам ч.2 ст.2 КАС України. Натомість, судом апеляційної інстанції встановлено, що суб`єктом владних повноважень при прийнятті спірного рішення про відмову у видачі паспорту для виїзду з кордон не дотримано принципу пропорційності, що зазначений у вищевказаній статті. Оскільки відмова органу ДМС України розглядається як відмова держави в цілому, і така відмова порушує основоположні права позивачів у справі, то вона визнається протиправною. Матеріалами справи також підтверджується той факт, що разом із заявою позивачами надано документи для оформлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон (дві фотокартки та копію внутрішнього паспорту громадянина України). Окрім того, Постановою №152 (в редакції Постанови від 16.11.2016р. №1001) визначено процедуру подання документів для оформлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон. Відповідач, у свою чергу, наголосив, що позивачами не була дотримана процедура подання документів для оформлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, передбачена Постановою №152. Водночас, зазначена обставина (недотримання процедури подання документів для оформлення паспорта для виїзду за кордон, що містить безконтактний електронний носій) не спростовується і самими позивачами, адже останні бажають отримати паспорт громадянина України для виїзду за кордон, що не містить безконтактного електронного носія на підставі постанови Верховної Ради України від 26.06.1992р. №2503-ХІІ без застосування засобів Єдиного державного демографічного реєстру. З урахуванням викладеного, судова колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки викладеним вище обставинам справи та не застосував норми Закону і нормативно-правових актів, що врегульовують правовідносини, які виникли між фізичною особою та суб`єктом владних повноважень на час заявленого позову. При чому, також варто наголосити й на тому, що аналогічного правового висновку з цього спірного питання дійшов і П`ятий апеляційний адміністративний суд, зокрема, у своїй постанові від 08.09.2021р. за результатами розгляду справи №420/13069/20. Таким чином, доводи апеляційної скарги є суттєвими і свідчать про невідповідність висновків суду 1-ї інстанції обставинам справи та невірне застосування ним норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Слід також зазначити про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж \~Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Згідно з ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову, що, у свою чергу, не було відповідним чином реалізовано відповідачем при розгляді справи в судах 1-ї та 2-ї інстанцій. Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»). Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші зазначені в апеляційній скарзі аргументи позивачів, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення. У силу вимог ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду 1-ї інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Отже, в обсязі встановлених обставин та враховуючи, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а також у зв`язку із тим, що деякі висновки суду не відповідають обставинам справи, судова колегія, діючи виключно в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, у відповідності до ч.1 ст.317 КАС України, вважає за необхідне скасувати рішення суду 1-ї інстанції та прийняти нове - про задоволення позовних вимог в повному обсязі. За правилами ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно \~\~\~до положень цього ж Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Частиною 6 ст.139 Кодексу передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат. При зверненні з даним позовом до суду першої інстанції позивачами сплачено по 992,40 грн. судового збору, а при поданні апеляційної скарги - по 1488,60 грн. Таким чином, на підставі ч.ч.1,6 ст.139 КАС України, з ГУ ДМС в Одеській області на користь кожного із позивачів підлягає стягненню судовий збір у розмірі - 2481 грн.

Результат розгляду: granted