Рішення адміністративного суду від 2022-09-20 00:00:00+03

[PERSON] звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до 2269 Національної гвардії України, в якому просить: визнати протиправною бездіяльність військової частини [NUMBER] Національної гвардії України щодо невиплати [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з дня звільнення (17.02.2021 р.) по день фактичного розрахунку (29.06.2021 р.); зобов`язати Військову частину [NUMBER] Національної гвардії України нарахувати та виплатити [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з дня звільнення (17.02.2021 р.) по день фактичного розрахунку (29.06.2021 р.), виходячи з грошового забезпечення позивача за останні два повних місяці перед звільненням. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 16 лютого 2021 року, при звільненні з військової служби у запас, позивач не отримав належної йому компенсації за неотримане речове майно. Вказану виплату позивачу було виплачено лише 29 червня 2021 року. За таких умов вважає, що за період з 16.02.2021 року по 29 червня 2021 року (день фактичного розрахунку) відповідач повинен виплатити йому середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України. Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 06.06.2022 \~адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини [NUMBER] Національної гвардії України щодо непроведення нарахування та виплати [PERSON] середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 18 лютого 2018 року по 29 червня 2021 року включно. Стягнуто з Військової частини [NUMBER] Національної гвардії України на користь [PERSON] \~середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з \~18 лютого 2018 року по 29 червня 2021 року включно в сумі 31419,92. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, [PERSON] проходив військову службу у військовій частині [NUMBER] Національної гвардії України. 16 лютого 2021 року позивач звернувся до командира військової частини [NUMBER] із рапортом про виплату йому компенсації за неотримане речове майно за період проходження служби. Наказом військової частини [NUMBER] Національної гвардії України \~\~від 17 лютого 2021 року №37 припинено (розірвано) контракт про проходження військової служби та одночасно складено довідку № 9 про вартість речового майна, що належить до видачі підполковнику [PERSON] , однак, компенсація за неотримане речове майно позивачу не була виплачена. 19 квітня [PERSON] звернувся із заявою до командира військової частини [NUMBER] щодо виплати йому грошової компенсації за неотримане речове майно під час проходження військової служби у військовій частині [NUMBER] Національної гвардії України. Листом №69/23 1192 від 26 квітня 2021 року відповідач повідомив [PERSON] , що у зв`язку із відсутністю коштів на рахунку, військова частина не може розрахуватись за неотримане речове майно по цінам на момент звільнення. 29 червня 2021 року відповідно до Наказу № 541 від 18 червня 2021 року позивачу було виплачено компенсацію за неотримане речове майно у сумі 48420,08 \~грн. Позивач вважає протиправною бездіяльність військової частини щодо ненарахування та невиплати йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з дня звільнення 17.02.2021 \~по день фактичного розрахунку 29.06.2021, а тому звернувся до суду з цим позовом. Вирішуючи спірне питання, суд першої інстанції виходив з\~ того, що саме при звільненні позивача та виключенні його зі списків особового складу частини\~ та усіх видів забезпечення\~ \~відповідач повинен був здійснити остаточний розрахунок з позивачем, в тому числі, здійснити виплату грошову компенсацію за неотримане речове майно, тому до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення частини\~ другої статті 117 КЗпП України, оскільки на момент звільнення\~ позивачу не було виплачено всіх належних йому сум і розмір таких сум був спірним. Вирішуючи дану справу в апеляційній інстанції, колегія суддів виходить з\~ наступного. Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. За приписами частини 3 статті 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.92 №2232-XII (далі - Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу") закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Згідно із п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Разом з тим, а ні Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу", а ні Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008, не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця з військової служби. За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Слід зауважити, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців Збройних сил України стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці. Питання ж відповідальності за затримку повного розрахунку при звільненні військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. В той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спор. Враховуючи, що спеціальним законодавством, яке регулює грошове забезпечення військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд приходить до висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби. Вказане узгоджується з висновком Верховного Суду викладеним у постанові від 31.10.2019 у справі №2340/4192/18. Порядок обчислення середньої заробітної плати, зокрема у випадках вимушеного прогулу, визначений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.95 №100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" (далі - Порядок №100). Відповідно до п. 2 Порядку №100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно з п. 8 Порядку №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Аналіз вищенаведених правових норм Порядку №100 дає підстави для висновку, що при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні, виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень цього Порядку. Аналогічну позицію було висловлено у постановах Верховного Суду України від 21.01.2015 у справі №6-195цс14, від 01.03.2017 у справі №635/2084/16-ц. На думку позивача, належним і достатнім способом захисту порушених прав є зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період 17.02.2021 по 29.06.2021. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17 підсумувала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. Зазначено також, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц. Враховуючи положення ст. 117 КЗпП України та вищевказані висновки Верховного Суду, суд вважає, що належним способом захисту позивача у даному випадку є стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Згідно із витягом із наказу командира Військової частини [NUMBER] від 17.02.2021 №37 позивач виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 17.02.2021, отримавши розрахунок за час служби. А тому строк затримки слід рахувати з 18.02.2021 року, оскільки відповідальність за порушення зазначених норм починається з наступного дня після не проведення зазначених виплат. При цьому суд враховує правові висновки Верховного Суду (зокрема, які викладені у постанові від 06.08.2020 у справі № 813/851/16), відповідно до яких суд, що приймає рішення про стягнення на користь особи суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, має вказати не лише період, а і конкретну суму, яка підлягає стягненню. Таким чином, для повного і належного захисту порушених прав та інтересів позивача суд вважає за необхідне стягнути з відповідача конкретну суму такої компенсації. Обчислення середнього заробітку за період затримки розрахунку проводиться із застосуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100. Абзацом 3 п.2 Порядку №100 передбачено, що у всіх інших випадках (крім випадків обчислення середньої заробітної плати для оплати щорічної відпустки) збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. За правилами п. 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Отже, згідно з чинним законодавством нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовцям проводиться шляхом множення середньоденного грошового забезпечення на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім грошовим забезпеченням. Середньоденне грошове забезпечення військовослужбовця обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню, та визначається діленням грошового забезпечення за фактично відпрацьовані протягом цих двох місяців календарні дні на число календарних днів за цей період. З матеріалів справи встановлено, що апелянт провів остаточний розрахунок з позивачем 29.06.2021, виплативши грошову компенсацію за неотримане речове майно в сумі 48420,08 грн. Згідно із наданою відповідачем довідкою про заробітну плату [PERSON] , позивачу нараховано за грудень 2020 17714,20 грн, січень 2021 - 17519,51 грн. Сукупна кількість календарних днів за цей період складає 62 день. Таким чином середньоденне грошове забезпечення позивача складає 568,29 грн 35\~ 233,71 грн : 62 календарний день). Затримка розрахунку при звільненні становить 132 календарних днів (період з 18.02.2021 по 29.06.2021). Відповідно, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, обчислений згідно Порядку №100, становить 75\~ 014,28 грн (середньоденне грошове забезпечення 568,29 грн х 132 календарних днів). Суд звертає увагу на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пунктах 39-41 постанови від 18.03.2020 по справі №711/4010/13-ц, згідно яких встановлений ст.117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця. Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до ст. 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке: Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором. Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум. Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника. Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Аналогічні висновки викладені також Верховним Судом у постанові від 20 травня 2020 року у справі №816/1640/17. У п.77-78 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року по справі № 761/9584/15-ц також зазначено, що законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. У пункті 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року по справі №761/9584/15-ц викладено правову позицію, відповідно до якої з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Тому Велика Палата Верховного Суду також відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України. З врахуванням принципу справедливості та співмірності середній заробіток за час затримки розрахунку має бути розрахований з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком позивача. Такий висновок узгоджується також з правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, у постановах від 24.07.2019 у справі №805/3167/18-а, від 03.04.2019 у справі №662/1626/17 та від 30.10.2019 у справі №806/2473/18. Зокрема, істотність частки складових заробітної плати позивача (грошового забезпечення) в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 41,57 %, тобто своєчасно невиплачена позивачеві сума 48420,08 грн становить 41,57% від загальної суми, яка підлягала виплаті [PERSON] при звільненні. Сума, яка підлягає відшкодуванню позивачеві з урахуванням істотності частки 41,57 % становить:\~ 568,29 грн. (середньоденний заробіток позивача) х 41,57% = 236,24 грн; 236,24 грн х 132 (днів затримки розрахунку) = 31 183,68 грн. Отже з врахуванням принципу справедливості та співмірності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований та виплачений позивачу у розмірі 31 183,68 грн. Також, колегія суддів наголошує, що стягуючи з апелянта на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід зазначити про відрахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, а не суду, тому розрахунки, наведені в судовому рішенні, є тією сумою коштів, з яких в подальшому роботодавцем здійснюються утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів. Аналогічна правова позиція зазначена в п. 39-41 постанови Верховного Суду 08 листопада 2018 у справі №805/1008/16-а. Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що \~позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Однак, приймаючи рішення суд першої інстанції помилково визначив період за який необхідно стягнути середній заробіток та невірно визначив кількість днів затримки такого розрахунку. Відповідно до положень ч.1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції із прийняттям нової постанови про часткове задоволення позовних вимог. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~

Результат розгляду: partial