Рішення адміністративного суду від 2022-10-04 00:00:00+03

[PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (далі по тексту - відповідач, ГУ ПФУ у Київській області) в якому просив: - визнати протиправною бездіяльність ГУ ПФУ у Київській області, яка полягає у не проведенні перерахунку невірно обчисленого розміру пенсії при її призначенні з підстав надання пенсіонером нових документів, та невиплаті пенсії [PERSON] , починаючи з 25.10.2013 року в розмірі, який обчислено з грошового забезпечення, з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, в розмірі, що зазначений в довідці Військової частини [NUMBER] від 11.03.2021 року №35/ФС; - зобов`язати ГУ ПФУ у Київській області перерахувати та виплатити позивачу пенсію в розмірі, який обчислено з грошового забезпечення, з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, в розмірі, що зазначений в довідках Військової частини [NUMBER] від 11.03.2021 року №35/ФС, здійснити виплату суми перерахунку однією сумою, починаючи з 25.10.2013, з нарахуванням і виплатою компенсації втрати частини доходу з 01.12.2017 по день фактичної виплати. Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2021 року у задоволенні зазначеного позову відмовлено повністю. Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю. Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, які з`явилися у призначене судове засідання, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а оскаржуване рішення - скасувати, виходячи з наступного. Згідно із п.4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, [PERSON] є пенсіонером, якому призначено пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 №2262-ХІІ. Відповідно до розрахунку пенсії за пенсійною справою №1001010719 [PERSON] від 01.01.2021 року, позивачу призначено (обчислено) пенсію, починаючи з 25.10.2013 року в розмірі 70% грошового забезпечення, виходячи із наступних складових грошового забезпечення: - посадовий оклад; - оклад за військове звання; - процентна надбавка за вислугу років 50%. Військовою частиною [NUMBER] видано [PERSON] довідку №35/ФС від 11.03.2021 року про додаткові види грошового забезпечення для обчислення пенсії, яка містить складову грошового забезпечення як «щомісячна додаткова грошова винагорода» (графа 10 довідки). 18.03.2021 року позивач звернувся до ГУ ПФУ у Київській області із заявою про перерахунок пенсії, починаючи з 25.10.2013 на підставі довідки Військової частини [NUMBER] від 11.03.2021 року №35/ФС. Між тим, у визначений законодавством строк, ГУ ПФУ у Київській області не було здійснено перерахунок пенсії позивача, на підставі довідки Військової частини [NUMBER] від 11.03.2021 року №35/ФС, що стало підставою звернення позивача до суду з даним позовом за захистом своїх порушених прав, свобод та інтересів. Приймаючи рішення про відмову в задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що у наданій позивачем для перерахунку пенсії довідці Військової частини [NUMBER] №35/ФС від 11.03.2021 року про додаткові види грошового забезпечення для обчислення пенсії не зазначено відомостей про сплату єдиного внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування, в тому числі й з щомісячної додаткової грошової винагороди, яка мала безперервний характер. Колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він не знайшов свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи, і вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції, з огляду на наступне. Відповідно до ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Згідно статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Відповідно до частини першої статті 2 Закону України від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі по тексту - Закон № 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Частиною 1 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII (далі по тексту Закон №2011-XII) встановлено гарантії держави військовослужбовцям на достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. За приписами частин 2-3 статті 9 Закону №2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: - посадовий оклад, - оклад за військовим званням, - щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); - одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Отже, до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види його складових: 1) посадовий оклад; 2) оклад за військовим званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення; 4) одноразові додаткові види грошового забезпечення. Відповідно до частини 1 статті 15 Закону №2011-ХІІ, пенсійне забезпечення військовослужбовців, після звільнення їх з військової служби, провадиться відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Однією з умов пенсійного забезпечення військовослужбовців є визначення видів грошового забезпечення, які враховуються при обчисленні пенсій. Згідно частини 3 статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 №2262-ХІІ (далі по тексту Закон №2262-ХІІ), пенсії особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, та членам їх сімей обчислюються з розміру грошового забезпечення, враховуючи відповідні оклади за посадою, військовим (спеціальним) званням, процентну надбавку за вислугу років, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії в розмірах, установлених законодавством, з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Пунктом 7 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 №393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей» визначено, що пенсії обчислюються з розміру грошового забезпечення, з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування з урахуванням таких його видів: щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення, крім щомісячних надбавок (доплат), установлених особам, які мають право на пенсію за вислугу років згідно із законодавством і залишені за їх згодою та в інтересах справи на службі) та премії. Розмір щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії визначається за 24 останні календарні місяці служби підряд перед звільненням. Середня сума щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії визначається шляхом ділення на 24 загальної суми цих видів грошового забезпечення за 24 останні календарні місяці служби підряд перед звільненням. Таким чином, Законом №2262-ХІІ передбачено, що до грошового забезпечення, з розміру якого обчислюється пенсія військовослужбовцям, включаються лише щомісячні основні види грошового забезпечення, до яких належать: посадовий оклад, оклад за військовим званням, процентна надбавка за вислугу років, а також щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії. Тобто при обчисленні пенсії не враховується такий складовий елемент грошового забезпечення як одноразові додаткові види грошового забезпечення, зокрема щорічні, щоквартальні, разові додаткові види грошового забезпечення, крім щомісячних, або тих, що виплачуються раз на місяць. Факт сплати єдиного внеску не є безумовною підставою для включення виплати, з якої цей внесок утримано, до грошового забезпечення, з розміру якого обчислюється пенсія, та має значення лише для включення до цього грошового забезпечення його видів з переліку, визначеного статтею 43 Закону № 2262-ХІІ, який є вичерпним. Як вбачається з витребуваної судом апеляційної інстанції копії довідки Військової частини [NUMBER] №35/ФС від 11.03.2021 року про додаткові види грошового забезпечення [PERSON] , яка міститься в матеріалах справи, щомісячна додаткова грошова винагорода (колонка 10), яка передбачена постановою КМУ №889 від 22.09.2010, виплачувалась позивачу щомісяця, тобто мала безперервний характер, отже має бути включена до складу грошового забезпечення для перерахунку пенсії позивача. Аналогічну правову позицію висловлено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.02.2019 у справі №522/2738/17. Ураховуючи наведене, отримувана [PERSON] , згідно з довідкою Військової частини [NUMBER] №35/ФС від 11.03.2021 року щомісячна додаткова грошова винагорода, з якої щомісяця її виплати утримувався єдиний внесок, має бути включена до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення пенсії, відтак, розмір призначеної позивачу пенсії підлягає перерахунку. Отже, позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльність ГУ ПФУ у Київській області, яка полягає у непроведенні перерахунку та виплати пенсії [PERSON] , починаючи з моменту звернення до пенсійного органу (18.03.2021 року), з урахуванням основної та щомісячної додаткової грошової винагороди, в розмірі зазначеному в довідці Військової частини [NUMBER] від 11.03.2021 року №35/ФС є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно, для належного захисту прав та законних інтересів позивача існує необхідність зобов`язати ГУ ПФУ у Київській області перерахувати та виплатити пенсію [PERSON] , починаючи з 18.03.2021 року, в розмірі, який обчислено з грошового забезпечення, з урахуванням основної та щомісячної додаткової грошової винагороди, в розмірі зазначеному в довідці Військової частини [NUMBER] від 11.03.2021 року №35/ФС. Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 1 ст. 8 КАС України). Верховенство права є найважливішим принципом правової держави. Змістом цього принципу є пріоритет (тобто верховенство) людини, її прав та свобод, які визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Цей принцип закріплено у ст. 3 Конституції України. Окрім того, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 р. N 15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави. Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена в справі «Пономарьов проти України» (пункт 40 мотивувальної частини рішення від 3 квітня 2008 року), в якому Суд наголосив, що «право на справедливий судовий розгляд», яке гарантовано п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції не зобов`язує держав - учасників Конвенції створювати апеляційні чи касаційні суди. Однак там, де такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6» (пункт 22 мотивувальної частини рішення від 20 липня 2006 року). Відповідно до ч. 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя . Однак, згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи. Колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються. Аналіз наведених правових положень та вищезазначених обставин справи дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції для висновку, що позовні вимоги є частково обґрунтованими, а тому підлягають частковому задоволенню. З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а апеляційна скарга частковому задоволенню. Підстави для стягнення судових витрат відсутні.

Результат розгляду: partial