Рішення адміністративного суду від 2023-03-28 00:00:00+03

[PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини [NUMBER] Національної гвардії України (далі по тексту - відповідач, Військова частина [NUMBER] ) в якому просив (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог): 1) визнати протиправною бездіяльність Військова частина [NUMBER] щодо непроведення нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 30 січня 2019 року по 10 грудня 2021 року включно; 2) зобов`язати Військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 30 січня 2019 року по 10 грудня 2021 року включно, у розмірі 285 312,73 грн. за КВЕД 2112 «грошове забезпечення військовослужбовців». Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 травня 2022 зазначений позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини [NUMBER] Національної гвардії України щодо не проведення нарахування та виплати [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 30 січня 2019 року по 10 грудня 2021 року, включно. Зобов`язано Військову частину [NUMBER] Національної гвардії України нарахувати та виплатити на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 30 січня 2019 року по 10 грудня 2021 року включно, у розмірі 13 618,69 грн. за КВЕД 2112 «грошове забезпечення військовослужбовців». В іншій частині позову відмовлено. Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог. Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, який з`явився у призначене судове засідання, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а оскаржуване рішення - скасувати, виходячи з наступного. Згідно із п.4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, [PERSON] проходив військову службу у Військовій частині [NUMBER] Національної гвардії України. Відповідно до Витягу із наказу від 30 січня 2019 року №22, прапорщика [PERSON] , начальника сховища об`єднаного складу (військово-технічного майна та автомобільного майна) господарчого взводу центру бойового та матеріально-технічного забезпечення, звільненого відповідно до підпункту «б» пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» з військової служби, наказом командувача Національної гвардії України від 15 січня 2019 року №7о/с у запас Національної гвардії України, за станом здоров`я, з 29 січня 2019 року та виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення. Рішенням від 22.10.2020 року по справі №640/4609/20 Окружний адміністративний суд міста Києва адміністративний позов [PERSON] задовольнив повністю, визнав протиправною бездіяльність Військової частини [NUMBER] щодо ненарахування та невиплати позивачу суми індексації грошового забезпечення, за період з 05 липня 2017 року по 29 січня 2019 року, та зобов`язав Військову частину [NUMBER] нарахувати і виплатити [PERSON] індексацію грошового забезпечення, за період з 05 липня 2017 року по 29 січня 2019 року, включно. Відповідно до виписки по картковому рахунку [PERSON] , індексація грошового забезпечення, за період з 05 липня 2017 року по 29 січня 2019 року включно, нарахована та виплачена позивачу 31 травня 2021 року у сумі 2 840,43 грн. Рішенням від 24 листопада 2021 року по справі №640/4607/20 Окружний адміністративний суд міста Києва адміністративний позов [PERSON] задовольнив частково, визнав протиправною бездіяльність Військової частини [NUMBER] щодо нездійснення повного розрахунку з позивачем при звільненні з військової служби, та зобов`язав провести повний розрахунок з позивачем при звільненні - здійснити виплату грошової компенсації за всі невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», з 2018 по 2019 роки. Відповідно до виписки по картковому рахунку позивача, грошову компенсацію за всі невикористані календарні дні додаткової відпустки у сумі 10 778,26 грн. виплачено 10 грудня 2021 року. Вважаючи свої права порушеними, зокрема, щодо невчасної виплати грошового забезпечення та виконання судових рішень, позивач звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх порушених прав, свобод та інтересів. Приймаючи рішення про часткове задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на отримання грошової компенсації, оскільки в даному випадку нездійснення обов`язкових дій на користь позивача, а саме, не виплата всіх належних йому сум при звільненні, є протиправною бездіяльністю відповідача та підставою для стягнення середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні, за період з 30 січня 2019 року по 10 грудня 2021 року. Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи, проте вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції, оскільки судом не вірно визначено розмір компенсації середнього заробітку, який належить до сплати, з огляду на наступне. Відповідно до ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Згідно статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Спеціальним законом, який регулює правовідносини у сфері соціального захисту військовослужбовців є Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Відповідно до частин 2-4 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України. До складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Згідно із частиною 2 статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України. Абзацом третім пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №153/2008, передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини. Наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року №260 затверджений Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі по тексту - Порядок №260), відповідно до пункту 3 розділу ХХХІ якого, у рік звільнення військовослужбовцям, звільненим з військової служби, зокрема, за станом здоров`я виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки. Отже, спеціальним законодавством врегульований склад грошового забезпечення та порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям звільненим з військової служби, проте, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні з військової служби не врегульовані. У постанові від 17 лютого 2015 року по справі №21-8а15 Верховний Суд України зазначив, що за загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників. Верховний Суд у постанові від 17 липня 2019 року у справі №823/615/16 зазначив, що з огляду на неврегулювання питання щодо порядку виплати грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей при вирішенні вказаного питання підлягають застосуванню приписи Кодексу Законів про працю України. Так, зокрема, стаття 117 Кодексу Законів про працю України передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини. Предметом спору в даній справі є невиплата Військовою частиною [NUMBER] середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні [PERSON] , а саме: за період з 30 січня 2019 року по 10 грудня 2021 року. Так, Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та Порядком №260 питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб з військової служби не врегульовані, а тому, суд апеляційної інстанції при вирішенні даного спору застосовує норми Кодексу законів про працю України, який в даному випадку, є спеціальним. Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Поряд з цим, статтею 117 Кодексу законів про працю України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Крім того, Верховний Суд України у постанові від 15 вересня 2015 року у справі №21-1765а15 дійшов висновку, що передбачений частиною першою статті 117 Кодексу законів про працю України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені статтею 116 Кодексу законів про працю України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, як зазначає Верховний Суд України, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, тобто виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку. Разом з цим, Конституційний Суд України в рішенні №4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237 цього Кодексу роз`яснив, що згідно зі статтею 47 Кодексу законів про працю України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Тобто, передбачений частиною 1 статті 117 Кодексу законів про працю України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 Кодексу законів про працю України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. В постанові від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» Пленуму Верховного Суду України, зазначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 Кодексу законів про працю України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе, що в цьому немає його вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку, у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум, вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. З вказаного слідує, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Крім того, стаття 23 Загальної Декларації з прав людини встановлено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття. Колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, що факт невиконання відповідачем вимог статті 116 Кодексу Законів про працю України підтверджений рішеннями Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 жовтня 2020 року по справі №640/4609/20 та від 24 листопада 2021 року по справі №640/4607/20. Відповідно, вказані обставини не підлягають доведенню, оскільки мають преюдиційний характер. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 78 КАС України). [PERSON] звільнений з військової служби зі Збройних Силах України 30 січня 2019 року, а грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, виплачена 10 грудня 2021 року, тобто, остаточний розрахунок відповідач здійснив не в день звільнення позивача, а з порушенням строків встановлених статтею 116 Кодексу законів про працю України - 10 грудня 2021 року. З огляду на викладене, відповідачем допущена протиправну бездіяльність щодо невиплати всіх сум належних позивачу у день звільнення з військової служби. Аналіз наведених правових положень дає підстави для висновку, що нездійснення позивачу виплати всіх належних йому сум при звільненні, є протиправною бездіяльністю відповідача та підставою для стягнення на користь [PERSON] середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні, за період з 30 січня 2019 року по 10 грудня 2021 року. Між тим, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції не досліджено питання про відсутність в матеріалах справи належної довідки про розмір грошового забезпечення [PERSON] за останні два місяці роботи перед звільненням, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, від 08.02.1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», та здійснення не вірний обрахунок виплати середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 30 січня 2019 року по 10 грудня 2021 року. Зазначені обставини є самостійною підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки судом апеляційної інстанції встановлено порушення норм матеріального права. Для врегулювання спірних правовідносин, судом апеляційної інстанції здійснено перехід з письмового провадження у відкрите судове засідання, та витребувано у відповідача в якості доказів належним чином завірені довідку про розмір грошового забезпечення [PERSON] , за останні два місяці роботи перед звільненням, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, від 08.02.1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Так, з довідки № 77/11-8 від 03.03.2023 року про розрахунок середнього заробітку [PERSON] вбачається, що середньоденне грошове забезпечення останнього (за календарний день) складає 339,74 грн. ((9576,60 грн.+11147,68) : 61 календарний день = 339,74 грн.). Істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 3,84%. Отже, сума що підлягає відшкодуванню, виходячи з розміру грошового забезпечення позивача, станом на день звільнення з військової служби, складає 13 633,08 грн. (339,74 грн. середньоденне грошове забезпечення)*3,84%*1045 (календарних днів затримки розрахунку). Зазначений розмір не заперечується відповідачем та міститься у витребуваній довідці. Отже, у зв`язку з вищенаведеними обставинами справи, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що позовні вимоги є частково обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист (ч.1 ст. 5 КАС України). Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню. Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 1 ст. 8 КАС України). Верховенство права є найважливішим принципом правової держави. Змістом цього принципу є пріоритет (тобто верховенство) людини, її прав та свобод, які визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Цей принцип закріплено у ст. 3 Конституції України. Окрім того, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 р. N 15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави. Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена в справі «Пономарьов проти України» (пункт 40 мотивувальної частини рішення від 3 квітня 2008 року), в якому Суд наголосив, що «право на справедливий судовий розгляд», яке гарантовано п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції не зобов`язує держав - учасників Конвенції створювати апеляційні чи касаційні суди. Однак там, де такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6» (пункт 22 мотивувальної частини рішення від 20 липня 2006 року). Відповідно до ч. 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя . Однак, згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи. Колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються. Аналіз наведених правових положень та вищезазначених обставин справи дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції для висновку, що позовні вимоги є частково обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню. З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а апеляційна скарга частковому задоволенню.

Результат розгляду: partial