Рішення адміністративного суду від 2022-07-06 00:00:00+03

в листопаді 2021 року позивач звернулась до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії. Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 23 березня 2022 року адміністративний позов задоволено частково. Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та ухвалити нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що на його думку, призвело до неправильного вирішення спору. Позивач своїм правом, передбаченим ст.ст. 300, 304 КАС України не скористалась та не подала відзив на апеляційну скаргу. Сьомий апеляційний адміністративний суд ухвалою від 23 травня 2022 року, з урахуванням ст. 311 КАС України, вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. За таких умов згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України при розгляді справи в порядку письмового провадження фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду неоспорені факти про те, що 23.06.2020 позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності, що підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК від 23.06.2020 серії 12 ААБ №872384. Згідно записів трудової книжки серії [NUMBER] позивач в період з 13.01.1998 по 22.09.2003 працювала в ВСП ім. Шевченка. 27.05.2021 [PERSON] звернулася до Головного управління пенсійного фонду України в Хмельницькій області з заявою про призначення пенсії по III групі інвалідності загального захворювання. Відповідач листом № 2200-0304-8/35321 від 09.07.2021 повідомив позивача про те, що рішенням від 02.06.2021 [PERSON] відмовлено у призначенні пенсії по III групі інвалідності, згідно статті 32 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. Вважаючи рішення відповідача протиправним, позивач звернулась до суду за захистом своїх порушених прав. Надаючи оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, колегія суддів зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Оскільки в даному випадку позивач не оскаржує рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог, тому колегія суддів надає оцінку апеляційній скарзі Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області в частині задоволених позовних вимог. Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг, врегульовано \~Законом України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон №1058-IV). Відповідно до \~статті 9 Закону №1058 \~в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника. Відповідно до частини першої \~статті 30 Закону №1058 \~пенсія по інвалідності призначається в разі настання інвалідності, що спричинила повну або часткову втрату працездатності за наявності страхового стажу, передбаченого \~статтею 32 цього Закону. У свою чергу, \~статтею 32 Закону №1058 \~установлено, що особи, яким установлено інвалідність, мають право на пенсію по інвалідності, залежно від групи інвалідності, за наявності такого страхового стажу на час настання інвалідності або на день звернення за пенсією: для осіб з інвалідністю II та III груп: від 52 років до досягнення особою 55 років включно - 13 років. Аналогічні положення містяться у \~статті 25 Закону України від 05.11.1991 №1788-ХІІ "Про пенсійне забезпечення" \~(далі - Закон №1788). Згідно із частиною першою \~статті 24 Закону №1058 \~страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Частиною 4 вказаної статті \~Закону №1058 \~передбачено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим \~Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом. У свою чергу, відповідно до \~статті 56 Закону №1788 \~до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв. Згідно \~зі статтею 62 Закону №1788 \~та частиною першої \~статті 48 Кодексу законів про працю України \~основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Отже, законодавством встановлено пріоритетність записів у трудовій книжці перед відомостями про період роботи, що можуть міститися в інших документах. Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 за №637 \~затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок №637). Пунктом 1 Порядку №637 передбачено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. Відповідно до пункту 3 цього Порядку за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи. Досліджуючи матеріали справи, судом апеляційної інстанції встановлено, що зі змісту спірного рішення позивачу відмовлено у призначенні пенсії по інвалідності, у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу. Так, до страхового стажу позивача не врахований період роботи з 13.01.1998 по 22.09.2003 у ВСП ім. Шевченка, оскільки дата заповнення трудової книжки 10.04.2000, а відомості про роботу внесені з 13.01.1998. Однак, досліджуючи копію трудової книжки, судом встановлено, що \~у ній \~міститься запис про роботу позивача з \~13.01.1998 по 22.09.2003 у ВСП ім. Шевченка, а, отже, є достатнім підтвердженням права на пенсійне забезпечення. Крім того, суд також зазначає, що неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питання про призначення пенсії. Правова позиція щодо того, що недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для зазначеної у такій трудовій книжці особи, викладена в постанові Верховного Суду від 06.02.2018 по справі №677/277/17. Також варто зазначити, що трудовим законодавством України не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповнення роботодавцем, іншими органами трудової книжки, а тому працівник не може нести негативних наслідків порушення порядку заповнення його трудової книжки. Суд звертає увагу, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Відповідач, приймаючи оскаржуване рішення, не врахував, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці. Також, колегія суддів зауважує, що обов`язок щодо внесення достовірних та правильних записів до трудової книжки працівника покладається саме на власника або уповноважений ним орган, тобто на роботодавця, а не працівника. Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідачем \~безпідставно не було зараховано періоди роботи позивача у ВСП ім. Шевченка, посилаючись на те, що згідно архівних довідок від 13.08.2020 №С-349/01-27, від 28.08.2020 №43/01-28, виданих архівним відділом Летичівської районної державної адміністрації, у первинних документах значиться [PERSON] (не зазначено по батькові), оскільки зміст \~вищезазначених архівних довідок підтверджує період роботи, саме позивача - [PERSON] . Щодо доводів апелянта про відсутність підстав для призначенні [PERSON] пенсії по інвалідності III групи, оскільки \~в реєстрі застрахованих осіб відсутні відомості про роботу та сплату страхових внесків, колегія суддів зазначає наступне. Відповідно до статті 1 Закону №1058-IV страхові внески - кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування. Cтрахувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону. Згідно з частиною 1 статті 20 Закону №1058-ІV страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі. Обчислення страхових внесків із сум, виражених в іноземній валюті, здійснюється шляхом перерахування зазначених сум у національну валюту України за курсом валют, установленим Національним банком України на день обчислення страхових внесків. Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків (частина 12 статті 20 Закону №1058-ІV). Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом (частина 10 статті 20 Закону №1058-ІV). Згідно з пунктом 7 частини 16 статті 106 Закону №1058-ІV виконавчі органи Пенсійного фонду накладають на посадових осіб, які вчинили правопорушення, адміністративні стягнення у разі несплати або несвоєчасної сплати страхових внесків, у тому числі авансових платежів. Зі змісту наведених норм слідує, що обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника. Отже, позивач не несе відповідальності за неналежне виконання страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків. З огляду на вищенаведені обставини та правові норми чинного законодавства, колегія суддів вважає, що доводи апелянта щодо відсутності інформації в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування про нараховану позивачу заробітну плату та сплату роботодавцем позивача страхових внесків до Пенсійного фонду України не можуть бути підставою для не зарахування до його страхового стажу. Аналогічна правова позиція викладена в постанах Верховного Суду від 17.07.2019 у справі №144/669/17, від 20.03.2019 у справі №688/947/17 та від 12.09.2019 у справі №489/2283/16-а, згідно з якою несплата страхувальником страхових внесків не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу позивачки періодів її роботи на такому підприємстві, оскільки працівник не несе відповідальності за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку сплати страхових внесків. Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що з метою належного ефективного захисту прав, свобод та інтересів позивача, необхідно зобов`язати відповідача зарахувати до його страхового стажу період роботи з \~13.01.1998 по 22.09.2003 у ВСП ім. Шевченка. Водночас, враховуючи те, що судом першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, вирішено зарахувати до страхового стажу позивача вищевказані періоди роботи, такий стаж (враховуючи зарахований відповідачем стаж 3 роки 10 місяців 1 день, та стаж, який підлягає зарахуванню) становить понад 9 років. У зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що \~відповідач протиправно відмовив позивачу у призначення пенсії по інвалідності, оскільки на час звернення із заявою про призначення пенсії у позивача був наявний 9-річний страховий стаж. Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області від 02.06.2021 про відмову [PERSON] у призначенні пенсії по III групі інвалідності, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу є протиправним та підлягає скасуванню. Згідно з частиною другою статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Суд зазначає, що у випадку, коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов`язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення) з урахуванням встановлених судом обставин, оскільки адміністративний суд не вправі перебирати на себе повноваження суб`єкта публічної адміністрації, реалізуючи за нього процедурні дії, ухвалювати рішення чи проводити адміністративну процедуру. Таке втручання може мати місце лише у випадку, якщо судом буде встановлено, що в адміністративній процедурі фізична (юридична) особа виконала всі приписи закону, а суб`єкт владних повноважень у відповідь необґрунтовано й незаконно не вчинив належну дію чи не ухвалив необхідне рішення. Таким чином, з метою ефективного захисту прав позивача, судова колегія вважає, що \~суд першої інстанції правильно встановив обставини та з метою ефективного захисту прав позивача зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області повторно розглянути заяву [PERSON] від 27.05.2021 про призначення пенсії по III групі інвалідності загального захворювання, з урахуванням висновків суду зазначених у даному рішенні. Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення. Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Переглянувши судове рішення в межах апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення, суд першої інстанції не допустив неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які були б підставою для скасування судового рішення, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Результат розгляду: denied