Рішення адміністративного суду від 2023-02-16 00:00:00+02

[PERSON] у лютому 2021 року звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просив: визнати протиправною бездіяльність прокуратури Дніпропетровської області щодо не нарахування та невиплати позивачеві вихідної допомоги при звільненні на підставі наказу прокурора Дніпропетровської області № 420к від 30.04.2020; зобов`язати Дніпропетровську обласну прокуратуру нарахувати та виплатити на користь [PERSON] вихідну допомогу при звільненні в розмірі двох середньомісячних заробітних плат у сумі 44065,56 грн.; стягнути з Дніпропетровської обласної\~ прокуратури на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 15 травня 2020 року по день фактичного розрахунку. Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.02.2021 відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Згідно з ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 березня 2021 року зупинено провадження в адміністративній справі № 160/1869/21 до набрання законної сили рішенням в адміністративній справі № 160/6470/20. Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.11.2022 поновлено провадження у справі та постановлено ухвалу від 16.11.2022 про залишення позовної заяви [PERSON] без руху. Суд першої інстанції дійшов висновку, що при зверненні до адміністративного суду позивачем був пропущений місячний строк звернення до суду з адміністративним позовом, при цьому позивач не надав заяву про поновлення строку звернення до суду та доказів поважності причин його пропуску. Також суд першої інстанції зазначив, що всупереч вимогам статті 161 КАС України позивач не надав документу про сплату судового збору. Висновок суду у вказаній частині обґрунтований правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 30.01.2019 у справі № 910/4518/16, згідно з якою пільга щодо сплати судового збору, передбачена п. 1 ч. 1\~ ст. 5 Закону України «Про судовий збір», згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях. Судом запропоновано [PERSON] усунути недоліки позовної заяви шляхом надання суду: \~заяви про поновлення строку звернення до суду та доказів поважності причин його пропуску; \~оригіналу квитанції про сплату судового збору в розмірі 992,40 грн. [PERSON] отримав названу ухвалу про залишення позовної заяви без руху, проте не виконав вимоги суду, що стало підставою для постановлення Дніпропетровським окружним адміністративним судом \~ухвали від 28 листопада 2022 року про повернення позовної заяви. Не погодившись з вказаним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати ухвалу, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції. Апеляційна скарга ґрунтується на тому, що судом першої інстанції не надано належної оцінки обставинам справи та нормам чинного законодавства, що призвело до прийняття невірного рішення. Надаючи оцінку висновкам суду першої інстанції та доводам апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що відповідно до пункту 1 частини 4 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк. Судом встановлено, матеріалами справи підтверджується, що [PERSON] у лютому 2021 року звернувся до суду з даним адміністративним позовом, провадження за яким було відкрито. Після відкриття провадження суд залишив позовну заяву без руху з вищенаведених підстав. Позивач зазначає про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, адже після поновлення провадження у справі розгляд справи продовжується з тієї стадії, на якій було вирішено питання про зупинення провадження. Отже, суд не мав права залишати позов без руху. Суд апеляційної інстанції не вважає слушними наведені доводи [PERSON] , адже за приписами статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом,\~ без\~ заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається\~ без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду. Відповідно до ч. 13 ст. 171 КАС України суддя, встановивши після відкриття провадження у справі, що позовну заяву подано\~ без додержання вимог, викладених у\~ статтях 160,\~ 161\~ цього Кодексу, постановляє ухвалу не пізніше наступного дня, в якій зазначаються підстави залишення заяви\~ без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня вручення позивачу ухвали. Таким чином, процесуальний закон прямо передбачає, що позовна заява може бути залишена без руху після відкриття провадження у справі, а тому суд першої інстанції діяв в межах КАС України. Щодо обґрунтованості висновків суду першої інстанції, викладених в ухвалі про залишення позовної заяви без руху, суд апеляційної інстанції зазначає, що суд допустився невірних висновків щодо пропуску [PERSON] строку звернення до суду, визначеного статтею 122 КАС України. Колегія суддів погоджується з доводами апелянта, що суд першої інстанції застосував нерелевантні висновки Верховного Суду, викладені \~у справах № 620/1982/19, № 815/2681/17, адже останні прийняті за іншим предметом спору. Натомість суд апеляційної інстанції встановив, що у постанові Верховного Суду від 29 листопада 2022 року в адміністративній справі № 200/4481/21 з вимогами Особи до Прокуратури, аналогічними заявленим в даній справі, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що поняття та підстави виплати вихідної допомоги визначені\~ статтею 44 КЗпП України. За змістом цієї норми вихідна допомога це грошова виплата працівникові, який звільнений з роботи не з власної ініціативи, яку виплачує роботодавець у випадках, передбачених законом або сторонами. Вихідна допомога не ототожнюється із заробітною платою, оскільки її розмір не пов`язаний з кількістю і якістю праці, а лише з фактом звільнення працівника з визначених законом підстав, що виплачуються працівникові при звільненні. Тобто, основним завданням вихідної допомоги є матеріальне забезпечення звільненого працівника в період пошуку ним нової роботи. Отже,\~ \~\~\~\~\~\~спір у цій справі стосується невиплати вихідної допомоги при звільненні на яку працівник має право, згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, а тому не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про її стягнення.\~ \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Вказана правова позиція також викладена у постановах Верховного Суду від 20.05.2022 у справі № 200/1636/21-а, від 23.06.2022 у справі № 120/513/21-а, від 30.06.2022 у справі № 380/10174/21, від 04.08.2022 у справі № 600/5478/21. Щодо вимоги суду першої інстанції про сплату судового збору за позовну вимогу немайнового характеру стягнення з Дніпропетровської обласної\~ прокуратури на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів звертає увагу, що Велика Палата Верховного Суду при розгляді справи № 910/4518/16 питання щодо необхідності сплати судового збору в подібних правовідносинах, вказала, що для правильного вирішення цього питання необхідно визначити, чи входить середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні до структури заробітної плати, у справах про стягнення якої позивачі звільняються від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях. Здійснивши аналіз положень КЗпПУ України, Велика Палата Верховного Суду у вказаній справі зазначила, що стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~ статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні\~ статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду дійшла правового висновку, що пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої\~ статті 5 Закону України «Про судовий збір», згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях. Відтак висновок суду першої інстанції в частині необхідності сплати [PERSON] судового збору за позовну вимогу немайнового характеру про стягнення з Дніпропетровської обласної\~ прокуратури на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідає нормам матеріального права. Доводи апеляційної скарги такий висновок суду не спростовують. Разом з цим позивачем не було виконано вимоги ухвали Дніпропетровського окружного адміністративного суду про залишення позовної заяви без руху в цій частині. Натомість суд першої інстанції дійшов невірного висновку про необхідність повернення позовної заяви, адже згідно з ч. 15 ст. 171 КАС України якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, позовна заява залишається без розгляду. Вказана обставина дає підстави для зміни ухвали суду першої інстанції в цій частині. В іншій частині оскаржувана ухвала підлягає скасуванню як така, що ухвалена з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Результат розгляду: partial