Рішення адміністративного суду від 2022-11-08 00:00:00+02

І. Короткий зміст позовних вимог 1. У листопаді 2014 року [PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства доходів і зборів України (далі - відповідач-1), Головного управління Міндоходів у Київській області (далі - відповідач-2, ГУ Міндоходів у Київській області), у якому просив: 1.1. визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства доходів та зборів України «Про звільнення [PERSON] » від 29 жовтня 2014 року №2166-о; 1.2. поновити [PERSON] на посаді заступника начальника оперативного управління ГУ Міндоходів у Київській області; 1.3. допустити негайне виконання постанови у порядку статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України; 1.4. стягнути з ГУ Міндоходів у Київській області на користь [PERSON] компенсацію за час вимушеного прогулу; 1.5. стягнути з ГУ Міндоходів у Київській області на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн. 2. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва 05 жовтня 2021 року замінено первинного відповідача - Міністерство доходів і зборів України Державною податковою службою України, а відповідача ГУ Міндоходів у Київській області замінено на правонаступника - Головне управління Державної податкової служби у Київській області в особі відокремленого підрозділу ДПС. ІІ. Установлені судами попередніх інстанцій фактичні обставини справи. 3. Наказом Міністерства доходів та зборів України «Про звільнення [PERSON] » від 29 жовтня 2014 року №2166-о відповідно до підпункту 1 пункту 2 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про очищення влади» від 16 вересня 2014 року №1682-VІІ (далі - Закон №1682-VІІ) та Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ [PERSON] полковника податкової міліції звільнено з посади та податкової міліції з постановкою на військовий облік за п. 62 п.п. «а». 3.1. Підставою прийняття цього наказу слугувала довідка про результати перевірки відомостей, зазначених в особовій справі [PERSON] . 4. Не погоджуючись з наказом про його звільнення, позивач звернувся до суду з позовом у цій справі. 5. Кабінетом Міністрів України 21 серпня 2019 року прийнято Розпорядження №682-р «Питання Державної податкової служби» (далі - Розпорядження №682-р) щодо можливості забезпечення здійснення Державною податковою службою покладених на неї Постановою Кабінету Міністрів України від 06 березня 2019 року № 227 «Про затвердження положень про Державну податкову службу України та Державну митну службу України» функцій і повноважень Державної фіскальної служби, що припиняється, з реалізації державної податкової політики, державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. 6. Відповідно до пункту 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 30 вересня 2020 року № 893 (далі - Постанова № 893) ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної податкової служби за переліком згідно з додатком. 7. Права та обов`язки територіальних органів Державної податкової служби, що ліквідуються відповідно до пункту 1 цієї постанови, переходять Державній податковій службі та її територіальним органам у межах, визначених положеннями про Державну податкову службу та її територіальні органи (абзац 4 пункту 2 Постанови № 893). 8. Наказом Державної податкової служби України від 30 вересня 2020 року № 529 утворено як відокремлені підрозділи Державної податкової служби територіальні органи за переліком згідно з додатком. ІІІ. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 9. Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 05 жовтня 2021 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 червня 2022 року, позов задоволено частково. 9.1. Визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства доходів та зборів України «Про звільнення [PERSON] » від 29 жовтня 2014 року №2166-о. 9.2. Поновлено [PERSON] на посаді Головного управління ДПС у Київській області в особі відокремленого підрозділу ДПС, яка рівнозначна посаді заступника начальника оперативного управління ГУ Міндоходів у Київській області з 30 жовтня 2014 року. 9.3. Стягнуто з Головного управління ДПС у Київській області в особі відокремленого підрозділу ДПС на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30 жовтня 2014 року по 05 жовтня 2021 року у розмірі 731 066,05 грн. 9.4. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення [PERSON] на посаді у Головного управління ДПС у Київській області в особі відокремленого підрозділу ДПС, яка рівнозначна посаді заступника начальника оперативного управління ГУ Міндоходів у Київській області з 30 жовтня 2014 року. 9.5. Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення з Головного управління ДПС у Київській області в особі відокремленого підрозділу ДПС на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за один місяць в розмірі 12 655,50 грн. 9.6. В іншій частині позовних вимог відмовлено. 10. Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що застосування до позивача заборон, передбачених положеннями Закону №1682-VІІ, не може вважатися ані пропорційним, ані необхідним у демократичному суспільстві, та створює передумови для порушення з боку України міжнародних зобов`язань за статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Не доведено і правомірності застосування до позивача процедур, передбачених цим Законом №1682-VІІ, що за висновками судами попередніх інстанцій, у свою чергу зумовлює висновок про недоведеність правомірності прийняття спірного наказу з підстав, у ньому зазначених, у зв`язку з чим наявні підстави для визнання протиправним та скасування спірного наказу від 29 жовтня 2014 року №2166-о про звільнення позивача. 10.1. Вирішуючи питання про поновлення позивача на попередній роботі та обираючи належний спосіб захисту порушеного права позивача, з огляду на відсутність посади заступника начальника оперативного управління ГУ Міндоходів у Київській області, як власне і ГУ Міндоходів у Київській області, суд першої інстанції дійшов висновку, з яким погодився суд апеляційної інстанції, про необхідність поновлення позивача на посаді у Головному управлінні ДПС у Київській області в особі відокремленого підрозділу ДПС, яка рівнозначна посаді заступника начальника оперативного управління ГУ Міндоходів у Київській області. 10.2. Розраховуючи середній заробіток за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції застосував Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 та дійшов висновку, що сума грошового забезпечення за час вимушеного прогулу у розмірі 731066,05 грн підлягає стягненню з Головного управління ДПС у Київській області в особі відокремленого підрозділу ДПС. 10.3. Водночас суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги позивача про стягнення моральної шкоди за необґрунтованістю. ІV. Касаційне оскарження 11. 22 липня 2022 року у Верховному Суді зареєстровано касаційну скаргу Державної податкової служби України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 жовтня 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 червня 2022 року. 12. На обґрунтування наявності підстав для касаційного оскарження скаржник зазначає, що суди першої та апеляційної інстанції, ухвалюючи судові рішення, неправильно застосували положення Постанови Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2018 року №1200 «Про утворення Державної податкової служби України та Державної митної служби України» (далі - Постанова № 1200) та порушили приписи статті 52 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), а суд апеляційної інстанції не урахував висновки Верховного Суду у подібних правовідносинах, викладені у справах №826/9815/18, №826/18481/14, №826/14904/18, №826/2850/17, №640/19105/19, №803/130/16, №816/1231/15, у зв`язку з чим дійшли помилкового, на переконання скаржника, висновку про визначення Державної податкової служби України правонаступником Міністерства доходів і зборів України. 12.1. Скаржник також зазначає, що судами попередніх інстанцій не досліджено положення Постанову №1200, розділу ХVІІІ-2 Податкового кодексу України (далі - ПК України), пункту 134 розділу І Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо покращення інвестиційного клімату в Україні» від 21 грудня 2016 року № 1797-VIII (далі - Закон № 1797-VIII), Закону України «Про Бюро економічної безпеки України» від 28 січня 2021 року № 1150-ІХ (далі - Закон № 1150-ІХ), відповідно до яких підрозділи податкової міліції, до якої належала посаду позивача, яку він займав до звільнення, не мають жодного стосунку до Державної податкової служби України, у складі якої відсутні підрозділи податкової міліції, натомість функції та повноваження податкової міліції наразі здійснюються Бюро економічної безпеки України. 12.2. Одночасно із цим скаржник, покликаючись на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 19 грудня 2018 року №807/2391/15, від 26 травня 2021 року у справі №260/261/20, від 27 квітня 2021 року в справі №826/8332/17, від 20 січня 2021 року у справі №640/18679/18, від 20 січня 2021 року у справі №804/958/16, від 11 лютого 2021 року у справі №640/21065/18, від 31 травня 2021 року у справі №0840/3202/18, від 06 липня 2021 року у справі №640/3456/20, від 06 липня 2021 року у справі №640/1627/20, від 03 червня 2020 року у справі №817/3431/14, наполягає, що судами попередніх інстанцій не правильно застосовано норми статті 235 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) та пункту 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9 та безпідставно поновлено позивача у Головному управлінні ДПС у Київській області на посаді, яка рівнозначна посаді заступника начальника оперативного управління Головного управління Міндоходів у Київській області, тобто на посаді, яку він не займав. 13. Касаційна скарга не містить клопотання про розгляд справи за участі представника Державної податкової служби України. 14. Ухвалою Верховного Суду від 11 серпня 2022 року у складі колегії суддів: головуючого судді Шевцової Н.В., суддів Данилевич Н.А., Мацедонської В.Е., відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Державної податкової служби України. Витребувано із Окружного адміністративного суду міста Києва матеріали справи № 826/18588/14. 15. 25 серпня 2022 року справа № 826/18588/14 надійшла до Верховного Суду. 16. 02 вересня 2022 року до Верховного Суду надійшов відзив позивача на касаційну скаргу, у якому позивач, спростовуючи доводи касаційної скарги, просить відмовити у задоволенні касаційної скарги. 17. Відзив на касаційну скаргу містить клопотання про здійснення розгляду справи за участі позивача. 18. На зазначені рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції Головним управлінням ДПС у Київській області в особі відокремленого підрозділу ДПС подано касаційну скаргу, яку зареєстровано у Верховному Суді 09 серпня 2022 року. 19. Наведені Головним управлінням ДПС у Київській області в особі відокремленого підрозділу ДПС доводи та аргументи на обґрунтування наявності підстав касаційного оскарження судових рішень судів попередніх інстанцій є аналогічними доводам, вкладеним Державною податковою службою України у касаційній скарзі. Зокрема, скаржник наполягає, що Головне управління ДПС у Київській області в особі відокремленого підрозділу ДПС не є правонаступником ГУ Міндоходів у Київській області. 20. Касаційна скарга не містить клопотання про розгляд справи за участі представника Головного управління ДПС у Київській області в особі відокремленого підрозділу ДПС. 21. Ухвалою Верховного Суду від 13 вересня 2022 року у складі колегії суддів: головуючого судді Шевцової Н.В., суддів Данилевич Н.А., Мацедонської В.Е., відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Головного управління ДПС у Київській області в особі відокремленого підрозділу ДПС. 22. Від інших учасників справи відзивів на касаційну скаргу Головного управління ДПС у Київській області в особі відокремленого підрозділу ДПС не надходило, що відповідно до статті 338 КАС України не перешкоджає перегляду рішень судів першої та апеляційної інстанцій в касаційному порядку. V. Релевантні джерела права й акти їхнього застосування 23. За правилами частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи. 24. Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. 25. Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 26. Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення. 27. Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. 28. Відповідно до частин першої, другої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. 29. Статтею 52 КАС України закріплені положення стосовно процесуального правонаступництва та указано, що у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив. 30. Згідно з пунктами 5 та 6 Порядку здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2011 року № 1074 (надалі - Порядок № 1074), орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. Права та обов`язки органів виконавчої влади переходять: у разі злиття органів виконавчої влади до органу виконавчої влади, утвореного внаслідок такого злиття; у разі приєднання одного або кількох органів виконавчої влади до іншого органу виконавчої влади - до органу виконавчої влади, до якого приєднано один або кілька органів виконавчої влади; у разі поділу органу виконавчої влади - до органів виконавчої влади, утворених внаслідок такого поділу; у разі перетворення органу виконавчої влади - до утвореного органу виконавчої влади; у разі ліквідації органу виконавчої влади і передачі його завдань та функцій іншим органам виконавчої влади - до органів виконавчої влади, визначених відповідним актом Кабінету Міністрів України. 31. За приписами пункту 8 Порядку № 1074 внаслідок реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) органів виконавчої влади припиняється той орган виконавчої влади, майнові права та обов`язки якого переходять його правонаступникам. 32. Відповідно до частини п`ятої статті 104 Цивільного кодексу України юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення. 33. 18 грудня 2018 року Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову № 1200 «Про утворення Державної податкової служби України та Державної митної служби України» якою, відповідно, утворено Державну податкову службу України та Державну митну службу України, реорганізувавши Державну фіскальну службу шляхом поділу. 34. Відповідно до абзаців 3 та 4 пункту 2 Постанови № 1200 Державна податкова служба України та Державна митна служба України є правонаступниками майна, прав та обов`язків реорганізованої Державної фіскальної служби України у відповідних сферах діяльності. 34.1. Державна фіскальна служба продовжує здійснювати повноваження та виконувати функції у сфері реалізації державної податкової політики, державної політики у сфері державної митної справи, державної політики з адміністрування єдиного внеску, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового, митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску до завершення здійснення заходів з утворення Державної податкової служби, Державної митної служби та центрального органу виконавчої влади, на який покладається обов`язок забезпечення запобігання, виявлення, припинення, розслідування та розкриття кримінальних правопорушень, об`єктом яких є фінансові інтереси держави та/або місцевого самоврядування, що віднесені до його підслідності відповідно до Кримінального процесуального кодексу України. 35. Підрозділи податкової міліції у складі Державної фіскальної служби України продовжують здійснювати повноваження та виконувати функції з реалізації державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску, здійснюючи оперативно-розшукову, кримінальну процесуальну та охоронну функції до завершення здійснення заходів з утворення центрального органу виконавчої влади, на який покладається обов`язок забезпечення запобігання, виявлення, припинення, розслідування та розкриття кримінальних правопорушень, об`єктом яких є фінансові інтереси держави та/або місцевого самоврядування, що віднесені до його підслідності відповідно до Кримінального процесуального кодексу України (абзац 6 пункту 2 Постанови № 1200). 36. Статтею 348 Розділ XVIII-2 ПК України (тут і далі - у редакції до 24 вересня 2021 року) передбачалося, що податкова міліція складається із спеціальних підрозділів по боротьбі з податковими правопорушеннями, що діють у складі відповідних контролюючих органів, і здійснює контроль за додержанням податкового законодавства, виконує оперативно-розшукову, кримінально-процесуальну та охоронну функції. 37. Згідно з пунктом 353.1. статті 353 Розділ XVIII-2 ПК України особи начальницького і рядового складу податкової міліції проходять службу у порядку, встановленому законодавством для осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ. 38. З 25 вересня 2021 року Розділ XVIII-2 ПК України виключено на підставі пункту 134 розділу І Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо покращення інвестиційного клімату в Україні» від 21 грудня 2016 року № 1797-VIII. 39. За змістом абзацу другого пункту 1 розділу ІІ Закону № 1797-VIII (із змінами, внесеними згідно із Законом № 1989-VIII від 23.03.2017; в редакції Закону № 1156-IX від 29.01.2021; із змінами, внесеними згідно із Законом № 1774-IX від 22.09.2021 - застосовується з 25 вересня 2021 року) цей Закон набирає чинності з 1 січня 2017 року, крім, зокрема, пункту 134 розділу I (щодо виключення розділу XVIII-2) - з дня прийняття рішення Кабінетом Міністрів України про початок діяльності Бюро економічної безпеки України, але не пізніше восьми місяців з дня набрання чинності Законом України "Про Бюро економічної безпеки України". 40. 25 березня 2021 року набрав чинності Закон України «Про Бюро економічної безпеки України» від 28 січня 2021 року № 1150-IX, відповідно до пункту 1 статті 1 якого Бюро економічної безпеки України - це центральний орган виконавчої влади, на який покладаються завдання щодо протидії правопорушенням, що посягають на функціонування економіки держави. V. Позиція Верховного Суду 41. Частиною першої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. 42. Згідно з частиною другою статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. 43. Вирішуючи питання про обґрунтованість касаційних скарг Державної податкової служби України та Головного управління ДПС у Київській області в особі відокремленого підрозділу ДПС, Верховний Суд виходить з такого. 44. Верховний Суд зауважує, що касаційні скарги не містять доводів щодо незгоди скаржників із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій у частині задоволення позовної вимоги про визнання протиправним та скасування наказу Міністерства доходів та зборів України від 29 жовтня 2014 року №2166-о «Про звільнення [PERSON] », а також у частині здійсненого судом першої інстанції розрахунку належної до стягнення на користь позивача сума грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, а тому відповідно до положень частини першої статті 341 КАС України Верховний Суд не перевіряє застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права у цих частинах. 45. Верховний Суд зазначає, що норми КЗпП України, які підлягають субсидіарному застосуванню до спірних правовідносин, передбачають засоби правового захисту працівників, звільнення яких визнане незаконним. Так, за змістом частини першої статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. 46. Отже скасування наказу про звільнення працівника із займаної посади, у силу вимог частини першої статті 235 КЗпП України, є підставою для його поновлення на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При цьому, поновлення на роботі полягає в тому, що працівнику надається та ж робота, яку він виконував до звільнення його з роботи. 47. Особливість цієї справи полягає у тому, що протягом її розгляду у судах, який розпочато у 2014 році, відбулася неодноразова реорганізація державних органів, уповноважених виконувати відповідні завдання і функції. 48. В аспекті надання оцінки доводам касаційних скарг щодо невідповідності висновків судів попередніх інстанцій у частині визначення правонаступників первісних відповідачів за позовними вимогами щодо поновлення позивача на роботі у зв`язку із незаконним звільненням та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу висновкам Верховного Суду, колегія суддів виходить з наступного. 49. Як одну з основних підстав для скасування рішень судів попередніх інстанцій заявники касаційних скарг зазначають про неврахування судами попередніх інстанцій положень Постанови № 1200, у зв`язку з чим скаржники також наполягають, що судом апеляційної інстанції проігноровано їх доводи щодо застосування висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах, викладених у справах №826/9815/18, №826/18481/14, №826/14904/18, №826/2850/17, №640/19105/19, №803/130/16 та №816/1231/15. 50. У світлі аргументів касаційних скарг слід зазначити, що у постановах від 11 лютого 2021 року у справі № 826/9815/18, від 14 квітня 2021 року у справі №826/14904/18, від 13 травня 2021 року у справі №826/2850/17, від 03 червня 2021 року №640/19105/19, від 13 жовтня 2021 року у справі № 803/130/16, від 02 листопада 2021 року у справі №816/1231/15, від 18 квітня 2022 року у справі № 826/18481/14 Верховний Суд, вирішуючи питання поновлення осіб на посадах публічної служби після їх незаконного звільнення, звернув увагу, що за правилами частин першої та п`ятої статті 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення. 51. У наведених постановах Верховний Суд зазначив, що Постанова № 1200 та Розпорядження № 682-р свідчать про компетенційне адміністративне (публічне) правонаступництво Державної податкової служби України, тобто про перехід до Держаної податкової служби України функцій Державної фіскальної служби України у сфері реалізації державної податкової політики, державної політики з адміністрування єдиного внеску. 52. Верховний Суд у наведених справах також зазначив, що у такому випадку заміна ДФС України як відповідача може мати місце виключно у випадку фактичного її вибуття унаслідок припинення. 53. Ураховуючи, що суть спору у справах №826/9815/18, №826/18481/14, №826/14904/18, №826/2850/17, №640/19105/19, №803/130/16 та №816/1231/15 не стосується публічно-владних функцій, що були передані ДПС України, і на момент вирішення судом питання про заміну відповідача до Реєстру не був унесений запис про припинення ДФС України, у наведених справах Верховний Суд визнав передчасними висновки судів попередніх інстанцій щодо вибуття ДФС України і наявності підстав для її заміни на ДПС України. 54. Додатково у постанові від 18 квітня 2022 року у справі № 826/18481/14 Верховний Суд зазначив, що правонаступником Міністерства доходів і зборів є Державна фіскальна служба України і в цьому випадку Міністерство доходів і зборів не може бути замінено на Державну податкову службу України до фактичного вибуття Державної фіскальної служби України унаслідок припинення. 55. Такий висновок узгоджується також з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 11 лютого 2021 року у справі № 826/9815/18, у якій Верховний Суд, вирішуючи питання правонаступництва органів публічного управління, виходив із специфіки публічно-правових відносин, а саме: тієї обставини, що повноваження відповідних державних органів не є статичними і можуть передаватися від одного органу до іншого у випадку зміни законодавства. При цьому, такий перехід може не збігатися у часі з юридичним припиненням суб`єкта владних повноважень унаслідок реорганізації чи ліквідації. 55.1. У наведеній постанові Верховний Суд сформулював правовий висновок, відповідно до якого, якщо спір виник з приводу реалізації суб`єктом владних повноважень, що припиняється, його компетенції, підстави для правонаступництва виникають з моменту його вибуття з правовідносин, щодо яких виник спір, унаслідок, зокрема, передачі розпорядчим актом Кабінету Міністрів України його адміністративної компетенції іншому (іншим) суб`єктам владних повноважень. 55.2. Якщо спір виник у відносинах, що не пов`язані з реалізацією суб`єктом владних повноважень його компетенції, підстави для правонаступництва виникають з моменту припинення сторони - суб`єкта владних повноважень (повне правонаступництво). 56. У випадку повного правонаступництва до правонаступника переходять права та обов`язки юридичної особи, які стосуються не лише майнових правовідносин, але і правовідносин з приводу проходження публічної служби, зокрема, в частині продовження дії трудового договору з працівниками. 57. Такий підхід ґрунтується на конституційних принципах безперервності процесу державного управління та відповідальності держави перед людиною за свою діяльність. 58. У постанові від 12 червня 2018 року у справі № 2а-23895/09/1270 Верховний Суд указав на те, що правонаступництво у сфері управлінської діяльності органів державної влади (публічне правонаступництво) передбачає повне або часткове передання (набуття) адміністративної компетенції одного суб`єкта владних повноважень (суб`єкта публічної адміністрації) до іншого або внаслідок припинення первісного суб`єкта, або внаслідок повного чи часткового припинення його адміністративної компетенції. 59. Повертаючись до обставин цієї справи, колегія суддів звертає увагу, що на підставі наказу Міністерства доходів та зборів України від 29 жовтня 2014 року №2166-о, який визнано протиправним та скасовано, звільнено [PERSON] полковника податкової міліції з посади начальника оперативного управління ГУ Міндоходів у Київській області та податкової міліції. 60. Скаржники у касаційних скаргах звертають увагу, що правове регулювання діяльності підрозділів податкової міліції здійснювалося розділом ХVІІІ-2 ПК України, однак у зв`язку із законодавчими змінами, зокрема на підставі Законів № 1797-VІІІ та № 1150-ІХ, функції та повноваження підрозділів податкової міліції наразі здійснюються Бюро економічної безпеки України. Отже, за доводами скаржників, Державна податкова служба України не є правонаступником Міністерства доходів і зборів України/Державної фіскальної служби України у частині здійснення повноважень та функцій податкової міліції. 61. З Аналізу змісту оскаржуваних судових рішень випливає, що суди попередніх інстанцій, обираючи спосіб захисту порушеного права позивача у контексті спірних правовідносин та визначаючи Державну податкову службу України та Головне управління ДПС у Київській області в особі відокремленого підрозділу ДПС правонаступниками первісних відповідачів - Міністерства доходів і зборів України та ГУ Міндоходів у Київській області, не дослідили питання компетенційного правонаступництва органів податкової міліції у складі Міністерства доходів і зборів України так само як і не встановили чи було внесено до єдиного державного реєстру записи про припинення відповідних органів, зокрема Державної фіскальної служби України. 62. Проте, встановлення зазначених обставин має значення для правильного вирішення справи. 63. Водночас у світлі аргументів касаційних скарг про неправильне застосування судами попередніх інстанцій статті 235 КЗпП України, колегія суддів уважає за необхідне зазначити, що у площині переданого на розгляд суду касаційної інстанції спору йдеться не стільки про назву посади публічної служби і коло повноважень за посадою, скільки про необхідність відновити порушене право позивача працювати на посаді публічної служби в тому органі (інституції), з посади у якому його було протиправно звільнено. 64. Верховний Суд у своїй практиці неодноразово наголошував, що закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту прав, ніж зазначений в частині першій статті 235 КЗпП України, а отже, установивши, що звільнення відбулося із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі. 65. При цьому, повноваження суду при вирішенні трудового спору про поновлення працівника на попередній роботі не слід ототожнювати із процедурою призначення на посаду, що належить до компетенції роботодавця. 66. Так, повноваження щодо призначення працівника в порядку переведення на відповідну посаду, згідно із затвердженим штатним розписом в новоствореній юридичній особі, яка є правонаступником роботодавця, є винятковою компетенцією роботодавця і суд, як орган, що розглядає трудовий спір, не повинен і не може втручатися у здійснення дискреційних повноважень державного органу. 67. Обов`язок по працевлаштуванню незаконно звільненого працівника покладений на роботодавця, яким у випадку реорганізації державної установи є її правонаступник, якому передані відповідні завдання і функції. 68. Аналогічна правова позиція неодноразово викладалася Верховним Судом, зокрема, у постановах від 19 грудня 2018 року №807/2391/15, від 26 травня 2021 року у справі №260/261/20, від 27 квітня 2021 року в справі №826/8332/17, від 20 січня 2021 року у справі №640/18679/18, від 20 січня 2021 року у справі №804/958/16, від 11 лютого 2021 року у справі №640/21065/18, від 31 травня 2021 року у справі №0840/3202/18, від 06 липня 2021 року у справі №640/3456/20, від 06 липня 2021 року у справі №640/1627/20, від 03 червня 2020 року у справі №817/3431/14, від 21 жовтня 2021 року у справі № 809/2894/13-а. 69. Отже, позивач повинен бути поновленим саме на посаді, з якої його було протиправно звільнено, тобто на посаді заступника начальника оперативного управління Головного управління Міндоходів у Київській області, що і було одним із доводів касаційних скарг. Таким чином, аргумент касаційних скарг щодо порушення судами попередніх інстанцій приписів частини першої статті 235 КЗпП України є обґрунтованим. 70. Разом з тим помилковими є доводи скаржників щодо неправильного застосування судами попередніх інстанцій постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», оскільки нормами КАС України не передбачено урахування судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Пленуму Верховного Суду України, і неврахування такого висновку не визначено серед підстав касаційного оскарження судових рішень відповідно до частини четвертої статті 238 КАС України. 71. Підсумовуючи наведене, Верховний Суд констатує, що висновки судів попередніх інстанцій є передчасними, та такими, що зроблені без повного з`ясування обставин, що мають значення для вирішення справи, а відтак оскаржувані судові рішення не є таким, що відповідають вимогам законності та обґрунтованості, встановленим статтею 242 КАС України. 72. Відповідно до частини третьої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо, зокрема, суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. 73. Справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 353 КАС України). 74. Таким чином, рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до вимог статті 353 КАС України. 75. Суду першої інстанції під час нового розгляду необхідно ретельно дослідити спірні правовідносини з урахуванням викладених у цій постанові висновків і надати оцінку заявленим позовним вимогам крізь призму частини другої статті 2 КАС України та з урахуванням установленого статтею 6 цього Кодексу принципу верховенства права, а також прийняти рішення та постановити рішення відповідно до вимог статті 242 КАС України. VІІ. Судові витрати 76. Оскільки за наслідками касаційного розгляду Верховним Судом не ухвалюється нове рішення, судові витрати не розподіляються.

Результат розгляду: partial