Рішення адміністративного суду від 2022-01-24 00:00:00+02

У липні 2021 року [PERSON] (далі-позивачка) звернулася до суду з позовною заявою, у якій просила: - визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо не зарахування [PERSON] до страхового стажу та в розрахунок коефіцієнту стажу в подвійному розмірі періодів її роботи з 01.08.1985 року по 05.08.1986 року в Обласній клінічній лікарні на посаді лікаря-інтерна в анестезіологічному відділенні, з 01.01.2004 року по 31.05.2007 року в Другій обласній клінічній лікарні м. Одеси на посаді лікаря-анестезіолога в палаті реанімації та інтенсивної терапії та з 01.06.2007 року по 04.04.2021 року в Комунальній установі «Міська клінічна лікарня № 9 імені професора О.І. Мінакова» на посаді лікаря-анестезіолога палати інтенсивної терапії анестезіологічного відділення; - зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати [PERSON] до страхового стажу та в розрахунок коефіцієнту стажу в подвійному розмірі періодів її роботи з 01.08.1985 року по 05.08.1986 року в Обласній клінічній лікарні на посаді лікаря-інтерна в анестезіологічному відділенні, з 01.01.2004 року по 31.05.2007 року в Другій обласній клінічній лікарні м. Одеси на посаді лікаря-анестезіолога в палаті реанімації та інтенсивної терапії та з 01.06.2007 року по 04.04.2021 року в Комунальній установі «Міська клінічна лікарня № 9 імені професора О.І. Мінакова» на посаді лікаря-анестезіолога палати інтенсивної терапії анестезіологічного відділення; - зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області здійснити [PERSON] перерахунок розміру пенсії і грошової допомоги в розмірі десяти місячних пенсій відповідно до пункту 7-1 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та здійснити їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум - з 04.04.2021 року. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 04 квітня 2021 року ГУ ПФУ в Одеській області [PERSON] призначена пенсія за віком, яку обчислено виходячи із страхового стажу 59 років 7 місяців 10 днів. В той же час, позивачка зауважила, що відповідачем протиправно не зараховано до страхового стажу в подвійному розмірі періоди роботи в анестезіологічному відділенні, а також на посаді лікар анестезіолога в палаті реанімації та інтенсивної терапії, як це передбачено приписами ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення». В зв`язку з чим, 29 червня 2021 року позивачка звернулася до відповідача із заявою та просила зарахувати в подвійному розмірі періоди роботи в анестезіологічному відділенні, а також на посаді лікаря анестезіолога в палаті реанімації та інтенсивної терапії. Проте, отримала лист-відповідь від 02 липня 2021 року №10739-11777/В-02/8-1500/21, яким відмовлено у задоволенні її вимог. За наслідками розгляду зазначеної справи Одеським окружним адміністративним судом 17 вересня 2021 року прийнято рішення, яким адміністративний позов [PERSON] задоволено частково. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо відмови [PERSON] у зарахуванні стажу роботи з 01.08.1985 р. по 05.08.1986 р. в Обласній клінічній лікарні на посаді лікаря-інтерна в анестезіологічному відділенні, з 01.01.2004 р. по 31.05.2007 р. в Другій обласній клінічній лікарні м. Одеси на посаді лікаря-анестезіолога в палаті реанімації та інтенсивної терапії та з 01.06.2007 р. по 04.04.2021 р. в Комунальній установі «Міська клінічна лікарня № 9 імені професора О.І. Мінакова» на посаді лікаря-анестезіолога палати інтенсивної терапії анестезіологічного відділення до стажу роботи у подвійному розмірі. Зобов`язано Головне управління Пенсійного Фонду України в Одеській області з 04.04.2021 року зарахувати стаж роботи [PERSON] з 01.08.1985 р. по 05.08.1986 р. в Обласній клінічній лікарні на посаді лікаря-інтерна в анестезіологічному відділенні, з 01.01.2004 р. по 31.05.2007 р. в Другій обласній клінічній лікарні м. Одеси на посаді лікаря-анестезіолога в палаті реанімації та інтенсивної терапії та з 01.06.2007 р. по 04.04.2021 р. в Комунальній установі «Міська клінічна лікарня № 9 імені професора О.І. Мінакова» на посаді лікаря-анестезіолога палати інтенсивної терапії анестезіологічного відділення до стажу роботи у подвійному розмірі та здійснити перерахунок і виплату пенсії, з урахування раніше виплачених сум. У задоволені решти позовних вимог відмовлено. Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що період роботи позивачки з 01.08.1985 року по 05.08.1986 року в Обласній клінічній лікарні на посаді лікаря-інтерна в анестезіологічному відділенні, з 01.01.2004 року по 31.05.2007 року в Другій обласній клінічній лікарні м. Одеси на посаді лікаря-анестезіолога в палаті реанімації та інтенсивної терапії, а також з 01.06.2007 року по 04.04.2021 року в Комунальній установі «Міська клінічна лікарня № 9 імені професора О.І.Мінакова» на посаді лікаря-анестезіолога палати інтенсивної терапії анестезіологічного відділення згідно до приписів ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» підлягають зарахуванню до страхового стажу роботи в подвійному розмірі. Також, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні в іншій частині позовних вимог, зазначивши, що в даному випадку, станом на момент розгляду адміністративної справи в суді, права позивачки в частині перерахунку розміру грошової допомоги в розмірі десяти місячних пенсій відповідно до пункту 7-1 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» порушені не були. Не погоджуючись частково із рішенням суду першої інстанції, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області подано апеляційну скаргу, у якій посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, не повне з`ясування обставин справи, просить суд апеляційної інстанції оскаржуване рішення в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення порушив норми матеріального права, не звернувши уваги на таке. Так, положеннями пункту 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року №637, передбачено, у випадках, коли в трудовій книжці немає відомості, що визначають право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або її правонаступників, видані на підставі первинних документів. З огляду на зазначене відповідачем до страхового стажу позивачки в подвійному розмірі зараховано лише період роботи з 25.08.1986 року по 31.12.2003 року. Період роботи з 01.08.1985 по 05.08.1986 в анестезіологічному відділенні Обласної клінічної лікарні не врахований до страхового стажу в подвійному розмірі, оскільки позивачкою не надано уточнюючу довідку. Також, скаржник зазначає, умови обчислення стажу, у тому числі пільговому, після 01 січня 2004 року передбачені приписами ст. 24 Закону Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 року (далі - Закон №1058- IV), де зазначено, що пільговий порядок обчислення стажу роботи, передбачений законодавством, яке діяло раніше, за період з 01 січня 2004 року застосовується виключно в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах та за вислугу років. Оскільки пенсію позивачці призначено за віком на загальних умовах відповідно до ст. 26 Закону №1058-IV, підстави для зарахування в подвійному розмірі періоду роботи після 01 січня 2004 року взагалі немає. Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні решти позовних вимог, [PERSON] подано апеляційну скаргу, у якій зазначено, що судом першої інстанції не в повному обсязі з`ясовано фактичні обставини справи, у зв`язку з чим порушено норми матеріального права, а тому просить рішення суду в оскаржуваній частині змінити та ухвалити в цій частині нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, судом попередньої інстанції не взято до уваги приписи п.7 Порядку обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги, та її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.11.2011 року №1191, згідно до яких виплата грошової допомоги здійснюється органами Пенсійного фонду України одноразово у розмірі десяти місячних пенсій за рахунок коштів Державного бюджету України одночасно з першою виплатою призначеної пенсії. Після проведення пенсійним органом перерахунку пенсії [PERSON] з 04.04.2021 року її розмір збільшиться, що у свою чергу призведе до збільшення розміру грошової допомоги. При цьому, перерахунок та виплата одноразової грошової допомоги після здійснення перерахунку призначеної пенсії позивачки, яка вже виплачується, діючим законодавством не передбачено. За таких обставин, єдиним способом відновлення порушеного права на отримання належної суми одноразової грошової допомоги є її перерахунок з дати призначення пенсії та виплата на підставі рішення суду. У відзиві на апеляційну скаргу представник Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області спростовує доводи апеляційної скарги, вказуючи на законність ухваленого рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог та просить в означеній частині залишити без змін. В силу приписів пункту 1 частини 1 статті 311 КАС України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, перевіряючи дотримання судом норм процесуального права при установленні фактичних обставин у справі та правильність застосування норм матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга ГУ ПФУ в Одеській області задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга [PERSON] підлягає частковому задоволенню. Судом першої та апеляційної інстанцій установлено, що зі змісту трудової книжки [PERSON] від 05.08.1978 року серії [NUMBER] слідує: - у період з 01.08.1985 року по 05.08.1986 року позивачка працювала в Обласній клінічній лікарні на посаді лікаря-інтерна в анестезіологічному відділенні, у період з 25.08.1986 року по 31.05.2007 року в Другій обласній клінічній лікарні м. Одеси на посаді лікаря-анестезіолога в палаті реанімації та інтенсивної терапії, у період з 01.06.2007 по 04.04.2021 роки в Комунальній установі «Міська клінічна лікарня № 9 імені професора О.І. Мінакова» на посаді лікаря-анестезіолога палати інтенсивної терапії анестезіологічного відділення.(а.с.78-81) З 04.04.2021 року [PERSON] перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Одеській області та отримує пенсію, яка призначена відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» виходячи зі страхового стажу 59 років 7 місяців 10 днів. Розмір пенсії позивачки становить 7328,42 грн., з яких розмір пенсії за віком складає - 5452,33 грн., доплата за понад нормований стаж (за 29 років) - 513,01 грн., підвищення (25%) - 1363,08 грн.(а.с.39) Також, при призначенні пенсії позивачці було нараховано та виплачено грошову допомогу в розмірі десяти місячних пенсій відповідно до пункту 7-1 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у розмірі 59 653,50 грн. 29.06.2021 року [PERSON] звернулась до відповідача із заявою, у якій просила зарахувати їй періоди роботи у лікарні з 01.01.2004 року у подвійному розмірі відповідно до приписів ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення».(а.с.32) Разом з тим, листом від 02.07.2021 року Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повідомило позивачці, що період її роботи з 25.08.1986 року по 31.12.2003 року було зараховано до страхового стажу у подвійному розмірі. Водночас, відповідно до вимог частини 3 статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» підстав для зарахування до страхового стажу періоду роботи у лікарні після 01.01.2004 року у подвійному розмірі немає. Окрім того, відповідач зазначив, що період роботи позивачки з 01.08.1985 року по 05.08.1986 року в Обласній клінічній лікарні на посаді лікаря-інтерна в анестезіологічному відділенні не підлягає зарахуванню у подвійному розмірі, оскільки не надано уточнюючу довідку.(а.с.33) Не погоджуючись із зазначеною відмовою пенсійного органу, уважаючи її протиправною, позивачка звернулась до суду з даним позовом. Спірні правовідносини виникли з підстав призначення позивачці пенсії як працівнику закладу охорони здоров`я з урахуванням обчислення страхового стажу в подвійному розмірі на підставі ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон України №1788-XII). Частиною 4 статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон України №1058-IV) установлено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених раніше чинним законодавством, окрім випадків, передбачених цим Законом. Пільги щодо обчислення стажу роботи в деяких медичних закладах передбачені ст. 60 Закону України №1788-XII, згідно до якої робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, закладах (відділеннях) з лікуванням осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, патологоанатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я зараховується до стажу роботи в подвійному розмірі. Таким чином, Закон України №1058-IV не установлює обмежень щодо застосування положень ст. 60 Закону України №1788-XII стосовно обчислення пільгового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах, а сама редакція ст. 60 Закону № 1788-XII є чинною на теперішній час. Відповідно до наказу Міністерства охорони здоров`я СРСР від 19.08.1965 року №605 "Про покращення анестезіологічного-реанімаційної служби в країні", в багатопрофільних республіканських, крайових та обласних лікарнях можуть організовуватись палати для реанімації та інтенсивної терапії. Наказом Міністерства охорони здоров`я України №303 від 08 жовтня 1997 року проведено реорганізацію анестезіологічної служби у складі лікувально-профілактичних закладів охорони здоров`я. Замість відділень (груп) анестезіології реанімації та відділень реанімації і інтенсивної терапії були створені анестезіологічні відділення або відділення анестезіології, анестезіологічні відділення з ліжками (палатами) для інтенсивної терапії, анестезіологічні групи, відділення інтенсивної терапії, вузькоспеціалізовані відділення інтенсивної терапії. Згідно до роз`яснення, наданого Міністерством охорони здоров`я і Міністерства праці та соціальної політики України у листах від 28 травня 2002 року №10.02.11/450 та від 21 червня 2002 року №02-886з-08, період роботи працівників у відділеннях анестезіології та інтенсивної терапії зараховуються до стажу у подвійному розмірі, як це передбачено ст. 60 Закону України "Про пенсійне забезпечення". Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 27 лютого 2020 року у справі №462/1713/17. Приписами статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Статтею 48 КЗпП України визначено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п`ять днів. До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній установлюється Кабінетом Міністрів України. Вказана вище норма Закону України «Про пенсійне забезпечення» кореспондується із положеннями Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 (далі - Порядок №637), відповідного до яких основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж установлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. Пунктом трудової книжки або відповідних записів у ній у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка. Пунктом 20 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року №22-1, передбачено, що уточнюючі довідки підприємств або організацій для підтвердження спеціального трудового стажу, приймаються у тих випадках, коли в трудовій книжці немає відомостей, які визначають право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років. Аналіз зазначених нормативно-правових актів свідчить про те, що надання уточнюючої довідки підприємства, установи або організації необхідне лише у двох випадках: за не наявності трудової книжки, як такої, або необхідних записів у ній, які визначають право на пільгове пенсійне забезпечення. Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 31 березня 2020 року у справі №678/65/17. Зі змісту наявної в матеріалах справи копії трудової книжки [PERSON] від 05.08.1978 року серії [NUMBER] слідує, що з 01.08.1985 року по 05.08.1986 року позивачка працювала в Обласній клінічній лікарні на посаді лікаря-інтерна в анестезіологічному відділенні.(а.с.78-81) Записи у трудовій книжці позивачки виконані чітко, зрозуміло, та в повному обсязі містять інформацію про періоди роботи та займану посаду, реквізити відповідних наказів, на підставі яких вони внесені. Відповідач не заперечував правильність наявних записів про трудову діяльність позивачки у наданій нею для призначення пенсії трудовій книжці. Крім того, судова колегія зазначає, що відповідно до довідки Комунального некомерційного підприємства «Одеська обласна клінічна лікарня» Одеської обласної ради від 13.05.2021 року №01/01-07/1564 позивачка з 01.08.1985 року по 05.08.1986 року зарахована на посаду лікаря-інтерна для проходження річної спеціалізації по анестезіології в відділення анестезіології і реанімації. Таким чином, посада, на якій працювала позивачка у період, щодо якого виник спір, дає право останній на зарахування стажу роботи у подвійному розмірі відповідно до ст.60 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Водночас відповідачем було протиправно відмовлено позивачці у зарахуванні такого стажу, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині. Стосовно доводу апеляційної скарги пенсійного органу про те, що зарахування стажу в подвійному розмірі, передбачене ст. 60 Закону України "Про пенсійне забезпечення", стосується наявного стажу роботи до 01 січня 2004 року, тобто до набрання чинності Законом №1058-IV, колегія суддів зазначає про таке. Так за змістом п.2 розділу XV прикінцевих положень Закону №1058-IV пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком №1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах або за вислугу років, які відповідно до законодавства, що діяло раніше, мали право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди. До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, пенсії призначаються за нормами цього Закону в разі досягнення пенсійного віку та наявності трудового стажу, передбаченого Законом України "Про пенсійне забезпечення". Згідно із п.3 ст. 40 Закону №1058-IV у разі якщо застрахована особа після призначення пенсії продовжувала працювати, то провадиться перерахунок пенсії з врахуванням страхового стажу після призначення пенсії. Прикінцевими положеннями Закону №1058-IV визначено, до запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали на посадах, що дають право на призначення пенсії на пільгових умовах за списками №1 і №2, а також за вислугу років, здійснюється за названим Законом у разі досягнення пенсійного віку та за наявності трудового стажу, передбаченого Законом України "Про пенсійне забезпечення". Приписами ч. 2 ст. 24 Закону №1058 передбачено, страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, які містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом. При цьому, як зазначено в частині 3 вказаної статті, страховий стаж ураховується в одинарному розмірі, крім випадків, передбачених цим Законом, зокрема, за кожний повний рік стажу роботи на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком №1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, зайнятість на яких давала та дає право на пенсію на пільгових умовах, до страхового стажу додатково зараховується по одному року. Вимогами п.4 ст. 24 Закону №1058-IV установлено, періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених Законом. Як наголошувалось апеляційним судом раніше, відповідно до статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення», робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у психіатричних закладах охорони здоров`я зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі. Суд апеляційної інстанції зауважує, що редакція ст. 60 Закону України "Про пенсійне забезпечення" є чинною на теперішній час. При цьому стаття 24 Закону №1058-IV не скасовує ст.60 Закону України "Про пенсійне забезпечення" та не зупиняє її дію. Водночас, нормами ст. 16 Прикінцевих положень Закону №1058-IV передбачено, що положення Закону України "Про пенсійне забезпечення" застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугою років. Таким чином, судова колегія дійшла висновку, що зарахування стажу в подвійному розмірі, передбачене ст.60 Закону України "Про пенсійне забезпечення", не пов`язано із набранням чинності Закону №1058-IV, а тому не обмежується наявним стажем роботи до 01 січня 2004 року. Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 04 грудня 2019 року у справі №689/872/17. Водночас, колегією суддів відхиляються викладені відповідачем в апеляційній скарзі доводи щодо заборони Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» стягнення за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в Одеській області судових витрат, оскільки відшкодування учаснику справи у такий спосіб понесених судових витрат прямо відповідає положенням ст.139 КАС України, які є спеціальними в контексті спірного питання. Доводи апеляційної скарги пенсійного органу ґрунтуються на неправильному розумінні норм матеріального права та зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують. Таким чином, апеляційна скарга Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог - без змін. З приводу доводів та вимог апеляційної скарги [PERSON] , суд апеляційної інстанції уважає за необхідне зазначити про таке. Згідно із приписами п. 7 Прикінцевих положень Закону №1058-IV особам, які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» - ж» статті 55 Закону і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію, при призначенні пенсії за віком виплачується грошова допомога, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій станом на день її призначення. Виплата зазначеної грошової допомоги здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Порядок обчислення стажу, який дає право на призначення грошової допомоги, та механізм виплати цієї допомоги установлюються Кабінетом Міністрів України. Пункт 5 Порядку обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги, та її виплати, затверджений Постановою КМУ від 23 листопада 2011 р №1191 (далі - Порядок №1191) закріплює, що грошова допомога надається особам, яким починаючи з 1 жовтня 2011 р. призначається пенсія за віком відповідно до Закону №1058-IV та які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 Закону №1058-IV, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» - «ж» статті 55 Закону №1788-XII, і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію. У відповідності до вимог пункту 6 Порядку №1191 для визначення розміру грошової допомоги ураховується місячний розмір пенсії, обчислений згідно із статтями 27 і 28 Закону України №1058-IV, станом на день її призначення. З матеріалів справи слідує, що при призначенні пенсії за віком позивачці було нараховано та виплачено грошову допомогу з урахуванням розміру пенсії станом на день її призначення. Водночас, з урахуванням подвійного обчислення визначених вище судом першої та апеляційної інстанцій періодів роботи, розмір пенсії позивачки зміниться, відповідно підлягає перерахунку одноразова грошова допомога. Судова колегія апеляційного суду уважає за необхідне зазначити, що відповідачем фактично було одночасно порушено права [PERSON] як на призначення пенсії з урахуванням стажу роботи у подвійному розмірі, так і на перерахунок одноразової грошової допомоги, розмір якої визначається виходячи з місячного розміру пенсії позивачки. Суд першої інстанції вказаних обставин не врахував та дійшов не правильного висновку, що права позивачки в частині перерахунку розміру грошової допомоги порушено не було. Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. При цьому під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення. Отже, беручи до уваги наведене, на думку колегії суддів, належним та ефективним способом захисту порушеного права позивачки, який виключатиме можливість подальшого звернення до суду за захистом прав, свобод та охоронюваних законом інтересів, є зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області здійснити [PERSON] перерахунок грошової допомоги в розмірі десяти місячних пенсій відповідно до пункту 7-1 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та здійснити її виплату з урахуванням раніше виплачених сум з 04.04.2021 року. Серед іншого, апеляційний суд уважає, що вимога позивачки про визнання протиправними дій стосовно не зарахування в розрахунок коефіцієнту стажу в подвійному розмірі періодів її роботи та зобов`язання вчинити такі дії, не ґрунтується на положеннях чинного законодавства України, зокрема, вимогах ст. 25 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а тому задоволенню не підлягає. Таким чином, наведені в апеляційній скарзі [PERSON] доводи частково спростовують правильність висновків суду попередньої інстанції. Згідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. За наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, зокрема, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення (п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України). Відповідно до п.4 ч.1 ст. 317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. За таких обставин, судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права, а відтак, відповідно до приписів ст. 315,317 КАС України, рішення суду першої інстанції в частині відмови позовних вимог про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області здійснити [PERSON] перерахунок грошової допомоги в розмірі десяти місячних пенсій відповідно до пункту 7-1 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та здійснити її виплату з урахуванням раніше виплачених сум з 04.04.2021 року підлягає скасуванню з ухваленням в означеній частині нового рішення про задоволення позовних вимог. Ураховуючи, що оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухваленню в означеній частині нового рішення, на підставі приписів ч.6 ст. 139 КАС України, апеляційний суд змінює розподіл судових витрат. Згідно до положень ч. 3 статті 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору. На підставі матеріалів справи з`ясовано, що за подання позовної заяви до суду позивачкою було сплачено судовий збір у загальному розмірі 1816 грн., а за подання апеляційної скарги - 2724 грн. Таким чином, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, загальний розмір судових витрат, що підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі складає 2270 грн.

Результат розгляду: partial