Рішення адміністративного суду від 2022-06-02 00:00:00+03

[PERSON] звернулася до Черкаського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області (далі - відповідач, ГУ ПФУ в Черккаській області), у якому просила: - визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 28.01.2021 про відмову у переведенні позивача з пенсії по інвалідності на загальних підставах на пенсію по інвалідності відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу»; - зобов`язати відповідача призначити та здійснити нарахування і виплачувати позивачу з 26.01.2022 пенсію державного службовця відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» у розмірі 60% суми заробітку, зазначеного в довідках від 26.01.2022 №2300-0602-8/5519 та №2300-0602-8/5520. Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 10 березня 2022 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю. Не погоджуючись із таким судовим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю. В апеляційній скарзі апелянт наполягає на тому, що з 05.11.2011 їй призначена пенсія по інвалідності (інвалід ІІ групи), на час призначення пенсії позивач обіймала посаду державної служби та 25.01.2022 звільнена з посади, при цьому має стаж державної служби 36 років 5 місяців 21 день, тому має право на переведення з пенсії по інвалідності на загальних підставах на пенсію по інвалідності відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу». Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 11.05.2022 відкрито апеляційне провадження, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження. Відповідачем відзив на апеляційну скаргу не подавався, що не перешкоджає розгляду справи за наявними у ній матеріалами в порядку письмового провадження. Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів встановила наступне. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] з 05.12.2011 призначена пенсія по інвалідності 2-ї групи відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Надалі, 21.01.2022 позивачку звільнено з посади начальника Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області. Стаж державної служби на момент звільнення складав 36 років 05 місяців 21 день. Позивач 26.01.2022 звернулася до відповідача із заявою про переведення з пенсії по інвалідності 2-ї групи, призначеної відповідно до Закону №1058-IV, на пенсію по інвалідності державного службовця відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» №3723-XII, проте рішенням від 28.01.2022 №971010183123 відповідач відмовив [PERSON] у призначенні пенсії відповідно до статті 37 Закону №3723-XII у зв`язку з недосягненням нею 60-річного віку. Вважаючи зазначене рішення відповідача протиправним, позивач звернулася до суду з адміністративним позовом. Переглядаючи рішення суду першої інстанції від 10 березня 2022 року, колегія суддів бере до уваги, що статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Принципи, правові та організаційні засади забезпечення державної служби, зокрема порядок реалізації права на пенсійне забезпечення державних службовців, визначається Законом України від 10.12.2015 № 889-VIII "Про державну службу" (далі - Закон №889-VIII). Відповідно до пункту 2 розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №889-VIII з 01.05.2016 втратив чинність Закон України від 16.12.1993 № 3723-XII "Про державну службу" (далі - Закон № 3723-XII) крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у п. 10 і 12 цього розділу. Зокрема, п. 10, 12 розд. ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 889-VIII передбачено, що державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону № 3723-XII та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статтею 37 Закону № 3723-XII у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців. Для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону №3723-XII та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-XII у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців. Виходячи з наведеної норми, за наявності в особи станом на 01.05.2016 певного стажу державної служби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років незалежно від того, чи працювала особа станом на 01.05.2016 на державній службі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону №3723-XII, але за такої умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців. Частиною першою статті 37 Закону №3723-XIІ встановлено, що на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону №1058-IV, за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абз. 1 частини першої статті 28 згаданого Закону, у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 01 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування. Водночас, за приписами частини дев`ятої статті 37 Закону №3723-XII визначено, що пенсія по інвалідності у розмірах, передбачених частиною першою цієї статті, призначається за наявності страхового стажу, встановленого для призначення пенсії по інвалідності відповідно до Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон № 1058-IV) особам, визнаним інвалідами І або II групи у період перебування на державній службі, які мають стаж державної служби не менше 10 років, а також особам з числа інвалідів І або II групи незалежно від часу встановлення їм інвалідності, які мають не менше 10 років стажу державної служби на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, якщо безпосередньо перед зверненням за призначенням такої пенсії вони працювали на зазначених посадах. Пенсія по інвалідності відповідно цього Закону, призначається незалежно від причини інвалідності за умови припинення державної служби. Якщо зазначені особи повертаються на державну службу, виплата пенсії по інвалідності припиняється на період до звільнення з роботи або досягнення ними граничного віку перебування на державній службі (частина десять статті 37 Закону №3723-XII). Як вбачається із змісту рішення суду першої інстанції від 10.03.2022, судом правильно встановлено, що позивачка мала станом на 01.05.2016 стаж державної служби більш ніж 10 років і працювала на посаді державного службовця понад 20 років. Такі ж обставини не заперечує й відповідач. Проте судом першої інстанції зроблено передчасний висновок про те, що позивач не має права на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону №3723-ХІІ на підставі пунктів 10, 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону №889-VІІІ, оскільки на час звернення до відповідача із відповідною заявою не досягла шістдесятирічного віку. При цьому ж суд першої інстанції помилково зазначив, що такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 (справа №822/524/18). Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 (справа №822/524/18) суд на підставі аналізу зазначених вище норм законодавства зазначив, що законодавство не пов`язує нарахування пенсії по інвалідності з такою умовою, як досягнення певного віку. При цьому ж зазначив, що інше тлумачення відповідних положень законодавства вказує на те, що відповідач віддає перевагу найменш сприятливому для позивачки тлумаченню законодавства України. ЄСПЛ у п. 52, 56 рішення від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у світлі практики Суду. На думку ЄСПЛ, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника. Таким чином, у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи. Відтак, посилання відповідача в оскаржуваному рішенні на те, що за умов наявності загального стажу роботи та відповідного стажу державної служби, при цьому за відсутності обставин не досягнення позивачем 60-річного віку, як на підставу для відмови у переведенні з пенсії по інвалідності на пенсію державного службовця, є протиправними та не узгоджуються з положеннями чинного законодавства та існуючій судовій практиці в аналогічних спорах. Відповідно до статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Підсумовуючи викладене, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального права, що потягло за собою неправильне вирішення справи по суті. Отже, апеляційна скарга [PERSON] підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції від 10.03.2022 скасуванню з ухваленням нової постанови про задоволення позовних вимог. Підстави для перерозподілу судових витрат у даній справі відсутні (п.9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір»).

Результат розгляду: granted