Рішення адміністративного суду від 2022-06-21 00:00:00+03

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив: визнати протиправним та скасувати податкові повідомлення - рішення: - №00598170702 від 09.08.2021, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на прибуток підприємств, який сплачують інші платники, на суму 3 458 470 грн; - №00598070702 від 09.08.2021, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) на суму 3 337 234 грн; - №00598110702 від 09.08.2021, яким застосовано штрафні санкції у сумі 2 210 340 грн за платежем адміністративні штрафи та інші санкції; Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.09.2021 позов задоволено. Відповідач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення є правомірними та не підлягають скасуванню. Позивач у відзиві на апеляційну скаргу просить відмовити у її задоволенні, посилаючись на необґрунтованість доводів скаржника. Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що Головним управлінням ДПС у м. Києві відповідно до ст. 20, 77, 82 Податкового кодексу України (далі - ПК), п. 2 ч. 1 ст. 13, ст 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», постанови Кабінету Міністрів України від 03.02.2021 №89 «Про скорочення строку дії обмеження в частині дії мораторію на проведення деяких видів перевірок», плану-графіку проведення документальних планових виїзних перевірок суб`єктів господарювання на 2021 рік та на підставі наказу Головного управління ДПС у м. Києві від 31.05.2021 №4477-н проведено документальну планову виїзну перевірку ТОВ "Спецвагон транслізинг" з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.07.2017 по 31.03.2021, валютного - за період з 01.07.2017 по 31.03.2021, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2011 по 31.03.2021, іншого законодавства за відповідний період, відповідно до затвердженого плану (переліку питань) документальної перевірки. За результатами перевірки складено акт від 15.07.2021 №55426/26-15-07-02-04-17/36147637 «Про результаті документальної планової виїзної перевірки ТОВ «Спецвагон транслізинг», згідно висновків якого за позивачем яким встановлено порушення: -п. 44.1 ст. 44, п.п. 134.1.1. п. 134.1 ст. 134 ПК, в результаті чого встановлено заниження податку на прибуток на загальну суму 2 883 370 грн, у тому числі: за 2019 рік - 2 300 400 грн, за 2020 рік -582 970 грн; -п. 44.1 ст. 44, п. 198.1, п. 198.2, п. 198.6 ст. 198 ПК, в результаті чого занижено податок на додану вартість в періоді, що перевірявся, на загальну суму 2 669 787,00 грн, в тому числі: за червень 2019 року у сумі 311 865,00 грн; за липень 2019 року у сумі 519 272,00 грн; за серпень 2019 року у сумі 1 298 863,00 грн; за січень 2020 року у сумі 20 667,00 грн; за грудень 2020 року у сумі 231 305,00 грн; за січень 2021 року у сумі 287 815,00 грн; -п. 63.3 ст. 63 ПК, п. 8.1, 8.2, 8.3, 8.4 наказу Міністерства фінансів України «Про затвердження порядку обліку платників податків і зборів» від 22.04.2014 за №462 не повідомлено/не своєчасно повідомлено контролюючий орган за основним місцем обліку у встановленому порядку про об`єкти оподаткування; -пп. 39.4.2 п.39.4 ст.39 ПК щодо несвоєчасного декларування у звіті про контрольовані операції за 2019 рік; -пп. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 з урахуванням пп.168.1.5 п.168.1 ст. 168, пп. 168.4.1 п. 168.4 ст. 168, пп.168.4.4 п. 168.4 ст. 168, п. 57.1 ст. 57, п. 54.2 ст. 54, пп. «а» п. 171.1 ст. 171, пп. «е» п. 176.1 ст. 176 ПК, в результаті чого підприємством несвоєчасно сплачено до відповідного бюджету утриманий податок на доходи фізичних осіб в 2019 (лютий, червень, липень, серпень, вересень, жовтень, грудень), в 2020 (січень-червень, серпень-жовтень), в січні 2021 та станом на 31 березня 2021 року підприємством не сплачено (не перераховано) до відповідного бюджету утриманий податок на доходи фізичних осіб на загальну суму 4 252, 07 грн; пп. 49.18.2 п. 49.18 ст. 49, п.51.1 ст. 51, гін. 176.2 «б» п. 176.2 ст. 176 Податкового кодексу України, п. 1.2 розділу 1, п. 3.1. та п.3.2. розділу 3 "Порядку заповнення та подання податковими агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку"; - п. 4 ч.2 ст. 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» щодо несвоєчасного подання звітності з єдиного соціального внеску за вересень 2015, квітень 2018 року; - пп. 266.7.5 ПК, в зв`язку з чим встановлено не своєчасне подання податкових декларацій з податку на нерухоме майно , відмінне від земельної ділянки по строку станом на 1 січня звітного року і до 20 лютого цього ж року фактично подано 22.02.2018 №9027858798 за 2018 рік та 20.02.2019 №9026878596 за 2019 рік. На підставі висновків акту перевірки відповідачем було прийнято податкові повідомлення-рішення від 09.08.2021: - №00598170702, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на прибуток підприємств, який сплачують інші платники, на суму 3 458 470,00 грн (за основним платежем 2 883 370 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями 575 100 грн); - №00598070702, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) на суму 3 337 234,00 грн. (за основним платежем 2 669 787 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями 667 447, грн.); - №00598110702, яким застосовано штрафні санкції у сумі 2 210 340,00 грн за платежем адміністративні штрафи та інші санкції. Не погодившись з такими рішеннями, позивач звернувся до суду з позовом. Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що неповідомлення про об`єкти оподаткування за формою 20-ОПП не є підставою для відповідальності згідно п.117.1 ст. 117 ПК. Також суд першої інстанції вказав, що відповідач під час судового розгляду справи не навів будь-яких переконливих доводів та не надав належних доказів, які б ставили під сумнів реальність здійснених позивачем господарських операцій, та/або свідчили б про невідповідність цих операцій дійсному економічному змісту, та/або про наявність інших обставин що підтверджують недобросовісність позивача як платника податків. Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого. Щодо податкових повідомлень-рішень №00598170702 від 09.08.2021 та №00598070702 від 09.08.2021. Відповідно до підпунктів «а», «б» пункту 185.1 статті 185 ПК об`єктом оподаткування (податком на додану вартість) є операції платників податку з: постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу. Згідно пункту 187.1 статті 187 ПК датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку. Відповідно до пункту 201.1 статті 201 ПК на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін. Пунктом 201.10 ПК передбачено, що при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою. Згідно підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу. Відповідно до пунктів 198.1, 198.2 статті 198 ПК до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу. Датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг. Згідно пункту 198.3 статті 198 ПК податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленню пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті. Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду. Відповідно до пункту 198.6 статті 198 ПК не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними / розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. Згідно підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 ПК об`єктом оподаткування (податком на прибуток підприємств) є: прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу. Відповідно до пункту 3 Національного положення (стандарт) бухгалтерського обліку 1 «Загальні вимоги до фінансової звітності», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 07.02.2013 №73 витрати - зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов`язань, які призводять до зменшення власного капіталу (за винятком зменшення капіталу за рахунок його вилучення або розподілення власниками). Вимоги до підтвердження даних, визначених у податковій звітності, встановлені статтею 44 ПК. Так, згідно з положеннями пункту 44.1 цієї статті для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту. Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 №996-XIV (далі - Закон №996-XIV). Відповідно до частини першої статті 9 Закону №996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. При цьому, варто звернути увагу, що одним із принципів бухгалтерського обліку та фінансової звітності є превалювання сутності над формою - операції обліковуються відповідно до їх сутності, а не лише виходячи з юридичної форми (стаття 4 Закону №996-XIV). У відповідності до зазначеного принципу, неважливо яку операцію було оформлено документально, значення має виключно те, яка операція була здійснена фактично. Тобто, документальне оформлення операції, відмінної від тої, яка реально відбулася, не дає права особі обліковувати таку операцію, натомість обліку підлягає та операція, яка фактично відбулася. Відповідно до статті 1 Закону №996-XIV первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Відповідно до підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами. З огляду на викладені норми первинний документ може бути підставою для бухгалтерського та податкового обліку виключно у разі фактичного здійснення тієї господарської операції, про яку він містить відомості. Тобто для бухгалтерського та податкового обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарської операції. Таким чином, правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування витрат та податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів/робіт/послуг, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, а не лише оформлення відповідних документів або рух грошових коштів на рахунках платників податку. Таким чином, предмет доказування у справі, що розглядається, становлять обставини, що підтверджують або спростовують реальність здійснення самої господарської операції, а відтак і обґрунтованість визначення податкового кредиту та витрат позивача. Із матеріалів справи вбачається, що на підтвердження своїх доводів щодо неправомірності формування позивачем спірних сум податкової звітності контролюючий орган вказав на нереальність господарських операцій позивача з ТОВ «Ремсепцтранс» та ТОВ «УКРРЕМ-ТРАНС». Так, як вбачається з матеріалів справи, 01.04.2019 між ТОВ "СПЕЦВАГОН ТРАНСЛІЗИНГ" (покупець) та ТОВ "Ремспецтранс" (постачальник) укладено Договір поставки №15/19-34, відповідно до умов пункту 1.1 розділу 1 якого постачальник зобов`язується поставити Товар (колісні пари у кількості 26 шт.) покупцеві відповідно до узгоджених сторонами креслень, в номенклатурі, кількості, строки та по цінам, зазначеним у Специфікаціях, які є невід`ємними частинами цього Договору, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити Товар відповідно до умов цього Договору. На підтвердження виконання умов вказаного договору, позивачем надано: специфікації: від 24.01.2020 на суму 124 000,00 грн; від 01.04.2020 па суму 528 000,00 грн; від 31.08.2020 на суму 502 354,00 грн; від 07.09.2020 на суму 1 473 476,44 грн; від 04.10.2020 на суму 486 104,45 грн; від 06.11.2020 на суму 124 786,91 грн; видаткові накладні: від 24.01.2020 №25 на суму 124 000,00 грн; від 01.04.2020 №111 на суму 528 000,00 грн; від 31.08.2020 №241 на суму 502 354,00 грн; від 07.09.2020 №267 па суму 1473 476,44 грн; від 04.10.2020 №289 на суму 486 104,45 грн; від 06.11.2020 №306 на суму 124 786,91 грн на загальну суму 3 238 721,8 грн; акти приймання-передачі товару: від 24.01.2020; від 01.04.2020; від 31.08.2020; від 07.09.2020 року; від 04.10.2020; від 06.11.2020; рахунки на оплату: №26 від 24.01.2020; №107 від 01.04.2020; №292 від 31.08.2020; №324 від 07.09.2020; №365 від 04.10.2020; №398 від 06.11.2020 та платіжними дорученнями: від 28.04.2020 №2233.1 на суму 124 000,00 грн; від 28.04.2020 №2234.1 на суму 136 000,00 грн; від 28.05.2020 №2263 на суму 392 000,00 грн; від 11.09.2020 №2386 на суму 300 000,00 грн; від 28.09.2020 №2401 на суму 202 354,00 грн; від 24.11.2020 №2468 на суму 213 896,44 грн, від 24.11.2020 №2467 на суму 486 104,45 грн; від 26.11.2020 №2475 на суму 1 259 580,00 грн.; від 12.08.2021 №2684 на суму 124 786,91 грн; податкові накладні: від 04.10.2020 №11 на суму 486 104,45 грн; від 06.11.2020 №12 на суму 124 786,91 грн; від 24.01.2020 №17 на суму 124 000 грн; від 07.09.2020 №18 на суму 1 473 476,44 грн; від 01.04.2020 №33 на суму 528 000 грн; та від 31.08.2020 №31 на суму 502 354,00 грн; товаро-транспортні накладні: №11/12/19 від 11.12.2019; №17/03/20 від 17.03.2020; №31/08/20 від 31.08.2020; №27/07/20 від 27.07.2020; №05/08/20 від 05.08.2020; №02/07/20 від 02.07.2020; №02/07/20 від 02.07.2020. Як встановив суд першої інстанції, придбані на підставі згаданого товари ТОВ «СПЕЦВАГОН ТРАНСЛ13ИНГ» використані у власній господарській діяльності, зокрема для встановлення на вантажні залізничні вагони, що підтверджується відповідними актами дефектації вузлів та запчастин при проведені планових видів ремонту вагонів власності ТОВ «СПЕЦВАГОН ТРАНСЛІЗИНГ» від 31.01.2020, від 03.04.2020, від 31.08.2020, від 15.09.2020, від 15.10.2020, від 15.11.2020. Також, 27.02.2017 між ТОВ "УКРРЕМ-ТРАНС" (постачальник) та ТОВ "СПЕЦВАГОН ТРАНСЛІЗИНГ" (покупець) укладено Договір поставки №П-27022017, відповідно до пункту 1.1 розділу 1 якого постачальник зобов`язується поставити товар (колеса суцільнокатаного для рухомого складу у кількості 500 шт.) покупцеві відповідно до узгоджених сторонами креслень, в номенклатурі, кількості, строки та по цінам, зазначеним у Специфікаціях, які є невід ємними частинами цього Договору, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити Товар відповідно до умов цього Договору. На підтвердження виконання умов вказаного договору, позивачем надано: специфікацію від 21.03.2019 №1 на суму 12 780 000,00 грн; видаткову накладну від 21.03.2019 №РН-0000038 на суму 12 780 000,00 грн; акт приймання-передачі №1 від 21.03.2019; рахунк-фактура №СФ-0000039 від 21.03.2019 на суму 12 780 000,00 грн; платіжні доручення: від 10.06.2019 №1476 на суму 620 000,00 грн; від 11.06.2019 №1477 на суму 550 000,00 грн; від 11.06.2019 №1478 на суму 550 000,00 грн; від 11.06.2019 №1479 на суму 390 000,00 грн; від 26.06.2019 №1500 на суму 1 000 000,00 грн; від 26.06.2019 №1501 на суму 1 200 000,00 грн; від 01.07.2019 №1514 на суму 1 142 000,00 грн; від 10.07.2019 №1547 на суму 1 500 000,00 грн; від 22.07.2019 №1570 на суму 1 000 000,00 грн; від 01.08.2019 №16/9 на суму 1 100 000,00 грн; від 06.08.2019 №1630 на суму 1 500 000,00 гри; від 08.08.2019 №1637 на суму 1 500 000,00 грн; від 13.08.2019 №1645 на суму 728 000,00 грн; податкову накладну від 21.03.2019 №55 на суму 12 780 000,00 грн; накладна №4373190 від 25.09.2018; рахунок №4373190 від 25.09.2018; сертифікат якості №1754; накладна №4274190 від 24.09.2018; рахунок №4274190 від 24.09.2018; сертифікат якості №1747; акт приймання передачі від 01.10.2018; накладна №4627190 від 27.01.2019; рахунок №4627190 від 27.01.2019;сертифікат якості №139; накладна №4628190 від 26.01.2019; рахунок №4628190 від 26.01.2019; сертифікат якості №134; акт приймання-передачі від 06.02.2019. Як встановив суд першої інстанції, придбані у рамках зазначеного договору товари ТОВ "СПЕЦВАГОІІ ТРАНСЛІЗИНГ" реалізовані відповідно до договору поставки №2/2017/59 (що підтверджується специфікацією від 16.04.2019 на суму 3 338 400,00 грн за 130 шт., видатковою накладною №163 від 16.04.2019 на суму 3 338 400,00 гри за 130 штук, актом прийому-передачі від 16.04.2019, податковою накладною №10 від 16.04.2019 на суму 3 338 400,00 грн) та договору поставки №16/19-34 (що підтверджується специфікацією від 23.07.2019 на суму 2 600 000,00 грн за 100 шт., специфікацією від 09.08.2019 па суму 7 020 000, 00 грн за 270 шт., видатковою накладною №324 від 23.07.2019 на суму 2 600 000,00 грн за 100 шт., видатковою накладною №325 від 09.08.2019 на суму 7 020 000, 00 грн за 270 шт., актом приймання-передачі від 23.07.2019, актом приймання-передачі від 09.08.2019, рахунком на оплату №136 від 09.08.2019, податковою накладною №17 від 23.07.2019 на суму 2 600 000,00 грн, податковою накладною №2 від 09.08.2019 па суму 7 020 000 грн. Враховуючи наведені докази та встановлені обставини, колегія суддів суду апеляційної інстанції підтримує висновок суду першої інстанції про те, що позивачем надано до судів першої та апеляційної інстанції документи за господарськими операціями з його контрагентами, оформлені у відповідності до вимог чинного податкового законодавства, які містять усі необхідні реквізити та відомості, у повній мірі відображають зміст господарських операцій з вказаними контрагентами, а також є достатніми для відображення відповідних операцій у податковому обліку позивача. В апеляційній скарзі відповідач з таким висновком не погоджується, посилаючись на те, що згідно комп`ютерних баз даних та автоматизованих інформаційних систем контролюючого органу не виявлено реального імпортера придбаного товару та встановлено невідповідність придбаного та реалізованого товару, що вказує на відсутність фактів реального вчинення господарських операцій та податкової інформації по ланцюгу постачання товару. Проте, чинне законодавство не ставить умову виникнення податкового кредиту платника у залежність від стану податкового обліку його контрагентів, фактичного знаходження їх за місцем реєстрації та наявності чи відсутності основних фондів. Норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певним постачальником товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог законодавства щодо формування об`єкта оподаткування податком на прибуток та податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на формування витрат та податкового кредиту, за можливу неправомірну діяльність його контрагентів за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагентів та злагодженість дій між ними. У постановах від 27.02.2018 у справі №811/2154/13, від 16.04.2020 у справі №805/5017/15-а Верховний Суд наголошував на тому, що будь-яке автоматизоване співставлення, чи дані отримані з автоматизованих систем контролюючого органу не є належними доказами в розумінні Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки, автоматизоване співставлення, зокрема задекларованих податкових зобов`язань та податкового кредиту, не віднесено до засобів перевірки правильності та повноти визначення таких податкових зобов`язань, а тому здобуті таким чином докази не можуть визнаватись допустимими. Збирання податкової інформації є етапом контрольно-перевірочної роботи та не передбачає здійснення контролюючим органом оцінки дотримання платником вимог податкового законодавства та аналізу змісту та характеру правовідносин, що стали підставою для формування даних податкового обліку платника, оскільки питання правильності відображення платником в обліку проведених господарських операцій досліджуються контролюючим органом при проведенні податкової перевірки платника з дослідженням фінансово-господарських документів, пов`язаних з нарахуванням і сплатою податку. Записи у інформаційних базах контролюючого органу до первинних або інших документів, які зафіксовані в бухгалтерському та податковому обліку платника податків, не відносяться, відповідно, сама по собі така інформація не є належним доказом по справі (постанови від 26.06.2018 у справі №К/9901/27855/18, від 19.06.2018 у справі №К/9901/3749/18, від 27.03.2018 у справі № 816/809/17). Відтак, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що спірні господарські операції позивача з його контрагентами мали реальний характер, а висновки податкового органу спростовуються наявними в матеріалах справи доказами. Щодо податкового повідомлення-рішення №00598110702 від 09.08.2021. У відповідності до абзацу четвертого пункту 63.3 статті 63 ПК платник податків зобов`язаний стати на облік у відповідних контролюючих органах за основним та неосновним місцем обліку, повідомляти про всі об`єкти оподаткування і об`єкти, пов`язані з оподаткуванням, контролюючі органи за основним місцем обліку згідно з порядком обліку платників податків. Порядок обліку платників податків і зборів, затверджений наказом Міністерства фінансів України від 09.12.2011 № 1588 (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 22.04.2014 № 462; далі - Порядок №1588), пунктом 8.4 якого встановлено, що повідомлення про об`єкти оподаткування або об`єкти, пов`язані з оподаткуванням або через які провадиться діяльність, за формою № 20-ОПП подається протягом 10 робочих днів після їх реєстрації, створення чи відкриття до контролюючого органу за основним місцем обліку платника податків. Згідно пункту 117.1 статті 117 ПК неподання у строки та у випадках, передбачених цим Кодексом, заяв або документів для взяття на облік у відповідному контролюючому органі, реєстрації змін місцезнаходження чи внесення інших змін до своїх облікових даних, неподання виправлених документів для взяття на облік чи внесення змін, подання з помилками чи у неповному обсязі, неподання відомостей стосовно осіб, відповідальних за ведення бухгалтерського обліку та/або складення податкової звітності, відповідно до вимог встановлених цим Кодексом, тягнуть за собою накладення штрафу на самозайнятих осіб у розмірі 340 гривень, на юридичних осіб, відокремлені підрозділи юридичної особи чи юридичну особу, відповідальну за нарахування та сплату податків до бюджету під час виконання договору про спільну діяльність, - 1020 гривень. Аналіз викладеного свідчить, що норми чинного законодавства встановлюють обов`язок платника податків повідомляти контролюючі органи про всі об`єкти оподаткування і об`єкти, пов`язані з оподаткуванням, протягом 10 робочих днів після їх реєстрації, створення чи відкриття. Як встановлено у ході спірної податкової перевірки, за період з 01.07.2017 по 31.03.2021 позивачем не подано (не своєчасно подано) «Повідомлення про об`єкти оподаткування або об`єкти, пов`язані з оподаткуванням або через які провадиться діяльність, за формою 20-ОПП». Звертаючись до суду із позовом, позивач наведені обставини не заперечив, проте вказав, що відповідальність за неподання форми № 20-ОПП нормами ПК, зокрема пунктом 117.1 статті 117 ПК, не передбачено, оскільки вказана норма встановлює відповідальність за порушення строків, встановлених саме цим Кодексом, проте строк подання форми № 20-ОПП встановлений іншим нормативним актом - Порядком №1588. З такими доводами позивача погодився і суд першої інстанції. Проте, колегія суддів вважає такі висновки помилковими. Пункт 117.1 статті 117 ПК дійсно, встановлює відповідальність за порушення строків, встановлених саме нормами Податкового кодексу України. У даному випадку такою нормою є пункт 63.3 статті 63 ПК, який має відсильний характер, тобто має незакінчену конструкцію, для повної побудови якої відсилає до іншого нормативного акту, у даному випадку до Порядку №1588. Відтак, необґрунтованими є доводи позивача та мотиви суду першої інстанції про те, що пункт 117.1 статті 117 ПК не встановлює відповідальність за порушення строків повідомлення контролюючого органу про об`єкти оподаткування за формою № 20-ОПП. Подібний висновок висловлено Верховним Судом у постанові від 03.06.2021 по справі № 640/7244/19. За наведених обставин, колегія суддів вважає помилковим рішення суду першої інстанції про неправомірність податкового повідомлення-рішення №00598110702 від 09.08.2021. Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв помилкове рішення про задоволення позову повністю. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя . Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Інші доводи учасників справи висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини. Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС). Відповідно до пункту другого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. За змістом частини першої статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Оскільки судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, то оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню в частині, що стосується податкового повідомлення-рішення №00598110702 від 09.08.2021, а позов у цій частині залишенню без задоволення.

Результат розгляду: partial