Рішення адміністративного суду від 2022-09-15 00:00:00+03

Позивач, [PERSON] (далі позивач), звернувся з позовом до Військової частини [NUMBER] (далі відповідач), в якому просив: -визнати протиправною бездіяльність Військової частини [NUMBER] щодо невиплати у повному розмірі індексації грошового забезпечення [PERSON] у період з 03.01.2018 року по 28.02.2018 року включно із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базовий місяць) для розрахунку індексації грошового забезпечення січень 2008 року; -зобов`язати Військову частину [NUMBER] нарахувати і виплатити на користь [PERSON] індексацію грошового забезпечення за період з 03.01.2018 року по 28.02.2018 року (включно) із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базовий місяць) для розрахунку індексації грошового забезпечення січень 2008 року в сумі 8242,74 грн. із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до п. 2 «Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу» затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року № 44, з урахуванням раніше виплачених сум; -визнати протиправною бездіяльність Військової частини [NUMBER] щодо невиплати у повному розмірі індексації грошового забезпечення [PERSON] у період з 01.03.2018 року по 29.11.2020 року, включно, із застосуванням щомісячної фіксованої індексації 4463,15 грн. відповідно до абзаців 4,6 пункту 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення» затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078; -зобов`язати Військову частину [NUMBER] нарахувати і виплатити на користь [PERSON] щомісячну фіксовану індексацію грошового забезпечення 4463,15 грн. за період з 01.03.2018 року по 29.11.2020 року включно в сумі 146 996,00 грн., відповідно до абз. 4,6 п. 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078 із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п.у 2 «Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року № 44, з урахуванням раніше виплачених сум; -зобов`язати Військову частину [NUMBER] подати звіт про виконання судового рішення. В обґрунтування позовних вимог зазначав, що у період проходження військової служби, нарахування грошового забезпечення відповідачем здійснювалося не в повному обсязі, а саме: у період з 03.01.2018 року по 29.11.2020 року відповідачем не в повному розмірі нараховувалася та виплачувалася індексація грошового забезпечення, яка є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці і її проведення, у зв`язку зі зростанням споживчих цін. Також позивач зазначав, що виплата індексації грошового забезпечення є обов`язковою для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи. Позивач наголошував на тому, що реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17 червня 2022 року позов [PERSON] - задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини [NUMBER] щодо невиплати індексації грошового забезпечення [PERSON] у період з 03.01.2018 року по 28.02.2018 року, включно. Зобов`язано Військову частину [NUMBER] нарахувати і виплатити на користь [PERSON] індексацію грошового забезпечення за період з 03.01.2018 року по 28.02.2018 року, включно. В іншій частині позову відмовлено. Відмовлено у задоволенні клопотання [PERSON] про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду. Справа судом першої інстанції розглянута у порядку спрощеного позовного провадження. В апеляційній скарзі, [PERSON] , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, що мають значення для вирішення спору, просить рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 червня 2022 року щодо відмови у задоволенні частини позовних вимог - скасувати та прийняти нове про задоволення позову в повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги [PERSON] зазначав про помилковість висновків суду першої інстанції стосовно відмови у задоволенні позовних вимог щодо визначення базового місяця для нарахування та виплати індексації грошового забезпечення із посиланням на те, що це є компетенцією відповідача, \~оскільки відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постанові від \~26.01.2022 року у справі № 400/1118/21, зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити індексацію грошового забезпечення з одночасним визначенням базового місяця не може вважатися втручанням у дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень. Крім того, апелянт зазначав, що судом першої інстанції помилково застосовано норми абз. 3,4,5,6 п. 5 Порядку №1078 при вирішенні питання щодо належності позивачу індексації грошового забезпечення у фіксованому розмірі з 01.03.2018 року та досліджено тільки встановлення індексу споживчих цін у березні 2018 року на рівні 1 або 100% та розмір збільшення посадового окладу без всіх інших складових грошового забезпечення. Військова частина [NUMBER] , не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, також подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на помилкове застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги, Військова частина зазначала, що у межах наявного фінансового ресурсу у Міністерства оборони не було фінансової можливості щодо виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України за період з січня 2016 року по лютий 2018 року. Також апелянт наголошував на тому, що нарахування індексації грошового забезпечення належить до дискреційних повноважень відповідача. Окрім того, апелянт зазначав, що якщо позивач вважав протиправною бездіяльність Військової частини [NUMBER] щодо не нарахування та не виплати йому щомісячної фіксованої індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 29.11.2020 року, то він повинен був оскаржити наказ командира військової частини про виключення його зі списків особового складу частини в місячний строк шляхом подачі позову до суду, що свідчить про пропуск позивачем строку звернення до суду. Учасники справи своїм процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися. Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, згідно якого суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). Колегія суддів, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, приходить до таких висновків. Судом першої інстанції встановлено, що позивач, [PERSON] , \~проходив військову службу у Збройних Силах України у Військовій частині [NUMBER] у період з 03.01.2018 року по 29.11.2020 року. Відповідно до Витягу з Наказу командира Військової частини [NUMBER] (по стройовій частині) від 30.11.2020 року № 236, сержанта [PERSON] з 29.11.2020 року виключено із списків особового складу військової частини та знято з усіх видів забезпечення при Військовій частині [NUMBER] . Відповідно до картки особового рахунку військовослужбовця [PERSON] № 103, індексація грошового забезпечення у період січень-лютий 2018 року позивачу не виплачувалася та відповідачем на момент розгляду даної справи не здійснено будь-якого розрахунку суми індексації грошового забезпечення позивача, в тому числі і встановлення базового місяця для її здійснення за період з 03.01.2018 року по 28.02.2018 року. Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом. Вирішуючи справу та частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має беззаперечне право на виплату індексації грошового забезпечення за період 03.01.2018 року по 28.02.2018 року, однак з огляду на те, що відповідачем, на час виникнення спірних правовідносин, не вчинялося будь-яких дій по визначенню базового місяця для проведення індексації грошового забезпечення позивачу, тому відсутні підстави для висновку про порушення прав позивача, пов`язаних з визначенням базового місяця для проведення індексації за вказаний період. Крім того, відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині невиплати та не нарахуванні у повному розмірі індексації грошового забезпечення позивачу у період з 01.03.2018 року по 29.11.2020 року із застосуванням щомісячної фіксованої індексації 4463,15 грн., суд зазначив про відсутність можливості визначення чи розмір підвищення грошового доходу перевищує чи не перевищує суму індексації, оскільки, станом на час розгляду справи, відповідачем не нараховано позивачу суму індексації за лютий 2018 року. Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла таких висновків. Положеннями ч.2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи лише на підставі закону в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Приписами ст.43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (надалі - Закон України № 2011-ХІІ) визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі. Відповідно до ст.1, 2 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в \~\~Конституції України \~\~та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені \~\~законом \~\~пільги, гарантії та компенсації. Положеннями ч.2, 3 ст.9 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» регламентовано, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону. Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначено Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» за №1282-ХІІ від 03.07.1991року (надалі - Закон №1282). Положеннями ст.2 Закону №1282 встановлено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. У відповідності до ст.4 Закону №1282 індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103%. За правилами ст.5 Закону №1282, підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України. Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік. Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення, визначені Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою КМУ за №1078 від 17.07.2003 року. Згідно з п.1-1 цього Порядку підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Відповідно до п.6 зазначеного Порядку виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, а саме: підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету. З аналізу викладеного можна дійти висновку, що індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. Відповідно до вимог діючих нормативно-правових актів, проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи. У справі «Кечко проти України» (Заява №63134/00) Європейський суд з прав людини наголосив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (п.23). Тобто, коли соціальна чи інша подібна виплата закріплена законом, має виплачуватися на основі чітких і об`єктивних критеріїв і якщо людина очевидно підходить під ці критерії - це породжує у такої людини виправдане очікування в розумінні ст.1 Першого протоколу. Відповідно до п.5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078, у разі підвищення тарифних ставок (окладів), стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначених у п.2 цього Порядку, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків. Тобто він є базовим для обчислення індексу споживчих цін. Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення. Сума індексації у місяці підвищення грошових доходів, зазначених у абзаці першому цього пункту, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалася у місяці підвищення доходу. При цьому, у разі підвищення посадових окладів у місяці, в якому право на індексацію ще не виникло, такий місяць є базовим. Пунктом 3 постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 року №1294 затверджено схеми посадових окладів військовослужбовців (тарифних сіток), яка набрала чинності 1 січня 2008 року, а отже січень 2008 року є базовим місяцем для нарахування індексації грошового забезпечення. Колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції стосовно того, що внаслідок того, що відповідачем на час виникнення спірних правовідносин не вчинялося будь-яких дій щодо визначення базового місяця для проведення індексації грошового забезпечення позивачу, відсутні підстави для твердження, що має місце порушення прав позивача, пов`язаних з визначенням базового місяця для проведення індексації за період з 03.01.2018 року по 28.02.2018 року, оскільки позивач мав право на отримання індексації грошового забезпечення з 03.01.2018 року по 28.02.2018 року, а у відповідача, на підставі закону, існував обов`язок вчинити конкретні дії на користь позивача, але цей обов`язок не був виконаний, що є проявом бездіяльності Військової частини [NUMBER] . Крім того, колегія суддів враховує, що Верховний Суд в постанові від 29.11.2021 року по справі №120/313/20-а щодо дискреційних повноважень зазначав, що такими є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом подібних повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може». У такому випадку дійсно суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде правомірним, а тому це не порушує будь-чиїх прав. Водночас повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний і законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку. Застосовуючи ці підходи Верховний Суд вважав помилковим висновок суду апеляційної інстанції про те, що зобов`язання відповідача нарахувати й виплатити індексацію грошового забезпечення з одночасним визначенням базового місяця для цієї індексації є втручанням у дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень. Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 26.01.2022р. по справі № 400/1118/21. Колегія суддів при розгляді апеляційної скарги враховує імперативні приписи ч. 5 ст. 242 КАС України, якими передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки у період проходження військової служби підвищення посадового окладу позивача за посадою відбулось у січні 2008 року, то обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації має здійснюватися починаючи з цього базового місяця. На підставі викладеного, враховуючи практику Верховного Суду та з метою єфективного захисту порушеного права позивача, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для нарахування і виплати [PERSON] індексації грошового забезпечення за період з 03.01.2018 року по 28.02.2018 рік із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) - січень 2008 року, з урахуванням раніше виплачених сум. Наведене свідчить про обґрунтованість доводів апеляційної скарги [PERSON] в зазначеній частині, а тому судове рішення має бути скасовано в цій частині із ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог [PERSON] в частині визнання протиправною бездіяльність Військової частини [NUMBER] щодо невиплати у повному розмірі індексації грошового забезпечення [PERSON] у період з 03.01.2018 року по 28.02.2018 року включно із застосуванням базовим місяцем січень 2008 року та зобов`язати відповідача нарахувати і виплатити [PERSON] індексацію грошового забезпечення за вказаний період із застосуванням базовим місяцем січень 2008 року. Разом з цим, вимоги щодо зобов`язання \~військову частину нарахувати і виплатити [PERSON] індексацію грошового забезпечення за вказаний період із застосуванням базовим місяцем січень 2008 року у сумі 8242,74 грн., задоволенню не підлягають, оскільки в даному випадку розрахунок розміру індексації грошового забезпечення із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базовий місяць) для розрахунку індексації грошового забезпечення січень 2008 року є повноваженнями відповідача як органу, в якому позивач проходив службу і який виплачував йому грошове забезпечення. Саме на відповідача, за наявності законних підстав, покладається обов`язок нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення, а тому суд не може підміняти собою суб`єкта владних повноважень. Повноваженнями адміністративного суду є \~вирішення спору у сфері публічно -правових відносин, із встановленням чи мало місце порушення прав та законних інтересів позивача з боку суб`єкта владних повноважень чи ні. Суд наділений лише повноваженнями перевірити правильність такого розрахунку у контексті застосування нормативно-правових приписів, що регулюють спірні правовідносини. У разі вчинення бездіяльності, суд, за умови встановлення під час розгляду справи протиправності такої, може лише спонукати вчинити певну дію. Доводи апеляційної скарги військової частини із посиланням на те, що у межах наявного фінансового ресурсу у Міністерства оборони не було фінансової можливості щодо виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України з січня 2016 року по лютий 2018 року, колегія суддів не приймає, оскільки саме із виплатою індексації заробітної плати (грошового забезпечення) законодавцем пов`язано реалізацію роботодавцем гарантій щодо оплати праці, а тому підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті. Крім того, суд наголошує, що реалізація особою права на виплату грошового забезпечення не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, а обмежене фінансування жодним чином не впливає на право позивача отримати індексацію грошового забезпечення. Стосовно ж посилань військової частини на пропуск позивачем строку звернення до суду, колегія суддів зазначає, що суд враховує висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 26.04.2019 року у справі №815/1829/17, які підлягають врахуванню при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин, зокрема, стосовно того, що поняття «грошове забезпечення» і «заробітна плата», які використано у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, є рівнозначними. Крім того, слід зазначити, що за усталеною судовою практикою, згідно якої, з аналізу норм чинного законодавства суди дійшли висновку, що індексація є складовою заробітної плати (додатковою заробітною платою) та у разі порушення законодавства про оплату праці в частині її виплати працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому індексації заробітної плати без обмеження будь-яким строком, а тому колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги в цій частині необґрунтованими та \~безпідставними. Стосовно доводів апеляційної скарги [PERSON] щодо помилковості висновків суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог в частині нарахування та виплати щомісячної фіксованої індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 29.11.2020 року, колегія суддів зазначає таке. Постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» затверджено тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу. Постанова № 704 набрала чинності 01.03.2018. Також, вказаною постановою підвищено розміри посадових окладів та окладів за військове звання всіх категорій військовослужбовців, у тому числі, позивача, та відповідно змінився базовий місяць для нарахування індексації його грошового забезпечення. Водночас, відповідно до інформації, яка розміщена на офіційному веб-сайті Держстату України, величина індексу споживчих цін з березня 2018 року по жовтень 2018 року не перевищувала поріг індексації у 103 %. Відтак, включення позивачем до розрахунку сум індексації у період з березня 2018 року по жовтень 2018 року є необґрунтованим. При цьому, положення Закону № 1282-XII та Порядку № 1078 у спірний період, а саме: з 01.03.2018 по 29.11.2020 не містили в собі такого поняття як «фіксована сума індексації». Зазначений термін використовувався у додатку 4 «Приклад проведення індексації у разі підвищення грошових доходів» до Порядку № 1078 лише у редакції, яка діяла до 15.12.2015. Водночас, постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 № 1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів» внесені зміни до Порядку № 1078, у тому числі викладено у новій редакції додаток 4 «Приклад проведення індексації у разі підвищення грошових доходів», який не передбачає визначення індексації у фіксованій величині. Таким чином, доводи [PERSON] у цій частині ґрунтуються на положеннях Порядку № 1078 в редакції, яка не діяла на час виникнення спірних правовідносин. За таких умов, колегія суддів вважає, що право позивача на отримання індексації грошового забезпечення в період з 01.03.2018 по 29.11.2020 року з боку ВЧ [NUMBER] не є порушеним, а тому позовні вимоги в зазначеній частині задоволенню не підлягають, внаслідок чого апеляційна скарга в цій частині задоволенню не підлягає. Суд першої інстанції відмовив у задоволенні вказаної частини вимог з огляду на їх передчасність, однак колегія суддів вважає помилковим такий висновок суду, однак дійшла висновку про безпідставність вимог в цій частині. У зв`язку з викладеним, колегія суддів вважає, що в задоволенні позовних вимог про визнання протиправною бездіяльність Військової частини [NUMBER] щодо невиплати у повному розмірі індексації грошового забезпечення [PERSON] у період з 01.03.2018 року по 29.11.2020 року, включно, із застосуванням щомісячної фіксованої індексації 4463,15 грн. відповідно до абзаців 4,6 пункту 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення» затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078 та зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити позивачеві щомісячну фіксовану індексацію грошового забезпечення 4463,15 грн. за період з 01.03.2018 року по 29.11.2020 року в сумі 146 996,00 грн., слід відмовити з підстав зазначених вище. Колегія суддів вважає за необхідне підкреслити, що судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено у задоволенні вимог позивача про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду шляхом зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення, з огляду на таке. Згідно з ч. 1 ст. 382 КАС України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. Приписами ч.1 ст.370 КАС України встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Системний аналіз вказаних правових норм надає підстави для висновку, що встановити судовий контроль за виконанням рішення суб`єктом владних повноважень - відповідачем у справі, суд може, тобто, наділений правом. Отже, зазначені процесуальні дії є диспозитивним правом суду, яке може використовуватися в залежності від наявності об`єктивних обставин, які підтверджені належними та допустимими доказами. Колегія суддів враховує, що позивачем не надано суду жодних доказів на підтвердження того, що відповідач ухиляється чи ухилятиметься у майбутньому від виконання рішення суду, а тому вимоги позивача про зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 242 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Відповідно до п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Згідно ст. 317 КАС України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що на підставі ст. 317 КАС України, рішення Одеського окружного адміністративного суду підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог. У зв`язку з викладеним, апеляційні скарги [PERSON] та Військової частини [NUMBER] підлягають частковому задоволенню. Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 25.07.2022р. відстрочено військовій частині сплату судового збору в сумі 1362,00 грн. за подання апеляційної скарги на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17.06.2022р. до ухвалення судового рішення по суті скарги. Частиною 2 статті 133 КАС України передбачено, що якщо у строк, встановлений судом, судові витрати не будуть оплачені, позовна заява залишається без розгляду або витрати розподіляються між сторонами відповідно до судового рішення у справі, якщо сплату судових витрат розстрочено або відстрочено до ухвалення судового рішення у справі. З огляду на те, що сплату судового збору відстрочено до ухвалення судового рішення у справі, та враховуючи, що відповідачем до цього моменту не сплачено відстроченої суми, колегія суддів приходить до висновку про необхідність стягнення з Військової частини [NUMBER] несплачений судовий збір до спеціального фонду Державного бюджету України.

Результат розгляду: partial