Рішення адміністративного суду від 2022-06-15 00:00:00+03

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2021 року позов [PERSON] (далі позивач) було задоволено, судом визнано протиправною відмову Виконавчого комітету Межиріцької сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області (далі відповідач) у наданні інформації [PERSON] , а саме: завіреної копії схеми землеустрою і техніко-економічного обґрунтування використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць Межиріцької ОТГ, у зв`язку з невідповідністю якої, було прийнято рішення Межиріцької сільської ради №424-6/VІІІ від 30.03.2021р. Про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства на території Межиріцької сільської об`єднаної територіальної громади, в особі Межиріцької сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області гр. [PERSON] , у відповідь на запит про отримання публічної інформації від 18.08.2021 року. Також суд зобов`язав відповідача надати завірену копію схеми землеустрою і техніко-економічного обґрунтування використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць Межиріцької ОТГ у відповідь на запит про отримання публічної інформації від 18.08.2021 року. В той же час, суд визнав необґрунтованою заяву позивача про відшкодування витрат на правничу допомогу, що не підтверджена належними та допустимими доказами. Представником позивача була подана апеляційна скарга, в якій останній просить змінити рішення суду першої інстанції в частині висновків про необґрунтованість заяви про відшкодування витрат та відмови у стягненні з відповідача на користь позивача 3000 грн., прийняти рішення, яким стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача \~на користь позивача понесені судові витрати на правничу допомогу в розмірі 3000 грн.. Додатково у скарзі просить стягнути на користь позивача витрати на правничу допомогу, що понесені останнім у зв`язку з розглядом справи в апеляційному порядку в сумі 1950 грн.. Скарга обґрунтована тим, що судом не враховано, що на день винесення рішення строк для оплати по договору про надання правової допомоги не настав, тому відсутність доказів оплати гонорару не може бути підставою для відмови у стягненні витрат, оскільки позивач зобов`язаний їх сплатити у майбутньому. Розмір гонорару визначений з урахуванням критерію реальності адвокатських витрат, критерію розумності їх розміру. Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому стверджує про відсутність підстав для задоволення скарги та зміни законного та обґрунтованого рішення в оскаженій частині. Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження у відповідності до приписів ст.311 КАС України. Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, не вбачає підстав для задоволення скарги, з огляду на наступне. Суд, відмовляючи у задоволенні заяви про розподіл судових витрат та відшкодування витрат на правничу допомогу, вказав, що позивачем доказів понесених витрат на правничу допомогу суду не надано. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких, крім того, \~заявлена відповідачем сума до відшкодування у розмірі 3000,00 грн. є неспівмірною, зокрема, зі складністю справи та виконаних робіт, ціною позову та значенням справи для сторони. Питання застосування частини сьомої статті 139 КАС України щодо доведеності розміру витрат на правничу допомогу з метою їх розподілу неодноразово було предметом дослідження у Верховному Суді. Так, у постановах Верховного Суду від 29 жовтня 2020 року (справа № 686/5064/20), від 5 березня 2021 року (справа № 200/10801/19-а), від 16 березня 2021 року (справа № 520/12065/19), постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року (справа № 922/445/19) сформульовано правовий висновок, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновками суду, викладеними в оскарженій частині рішення, що витрати мають бути документально підтверджені та доведені, і звертає увагу на наступне. Частиною дев`ятою статті 139 КАС України визначено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись. Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині п`ятій статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 5 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України). При цьому, розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження). Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Отже, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг з урахуванням доводів іншої сторони щодо зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката. Дослідивши письмові докази, надані заявником на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу, суд апеляційної інстанції вважає, що останнім не доведено дотримання наведених вище критеріїв при визначенні суми компенсації витрат. За переконанням суду апеляційної інстанції визначена сума за надання адвокатом вищевказаних послуг у розмірі 300 грн. не є обґрунтованою у контексті дослідження обсягу фактично наданих адвокатом послуг із урахуванням складності справи, взагалі предмету спору, та, відповідно, співмірності обсягу цих послуг із розміром заявленої суми витрат на професійну правничу допомогу. Суд апеляційної інстанції вважає, що предмет спору не потребував тривалого часу підготовки тексту позовної заяви, оскільки вже наявна стала практика з вирішення судами аналогічних спорів, розмір гонорару адвоката не відповідає критеріям розумності, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Оцінюючи надані позивачем та його представником докази, суд прийшов до вірного висновку про не доведеність реальності та доцільності заявленої до відшкодування суми з урахуванням предмету спору, складності справи (є справою незначної складності) та витраченого адвокатом часу. З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що у даному випадку відсутні підстави покладати на відповідача відшкодування витрат, понесених позивачем на професійну правничу допомогу. За відсутності підстав для задоволення заяви про розподіл витрат на правничу допомогу при розгляді справи судом першої інстанції, відсутності підстав для задоволення апеляційної скарги, відсутні і підстави для ухвалення судом апеляційної інстанції рішення про відшкодування витрат на правничу допомогу, пов`язаних з розглядом справи судом апеляційної інстанції. Колегія суддів не вбачає підстав для зміни рішення суду першої інстанції в оскарженій позивачем частині, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. Розподіл судових витрат за розгляд справи в суді апеляційної інстанції не здійснюється відповідно до ст.139 КАС України.

Результат розгляду: denied