Рішення адміністративного суду від 2022-02-02 00:00:00+02

01 лютого 2022 року Вознесенський РВ УДМС України в Миколаївській області звернувся до суду з позовом до [PERSON] про примусове видворення за межі території України, затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні. Вимоги обґрунтовано тим, що 30 січня 2022 року співробітниками ПСРПП Вознесенського РУП ГУНП в Миколаївській області виявлено громадянина Республіки Грузія [PERSON] , який порушив законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а саме, знаходиться на території України без наявності документів, що б надавали йому право законного перебування в Україні. В цей же день відповідача згідно ч. 2 ст. 263 КУпАП було затримано в адміністративному порядку на строк до трьох діб з метою встановлення особи та подачі адміністративного позову про видворення, та прийнято рішення про його поміщення до ДУ «Миколаївський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України». Проведеною перевіркою встановлено, що [PERSON] прибув на територію України приблизно в 2010 році. Документів, що посвідчують його особу та надають йому право перебування на території України останній не має. За обліками та реєстрами міграційної служби відповідач не значиться таким, що в законному порядку (через офіційні пункти пропуску державного кордону) здійснив в`їзд на територію України. Дозволу на імміграцію в Україну не оформляв, для отримання документів на право перебування на території України не звертався, статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні не отримував, будь-яких інших дій щодо легалізації свого становища в Україні не вживав, законних джерел існування, родинних зв`язків в Україні не має. Вироком Приморського районного суду м. Одеси від 06 серпня 2020 року [PERSON] засуджений за ч. 1 ст. 121 КК України до п`яти років позбавлення волі, вироком Приморського районного суду м. Одеси від 13 липня 2021 року - за ч. 1 ст. 186 КК із застосуванням ч. 4 ст. 70 КК України до п`яти років одного місяця позбавлення волі. Відбував покарання у ДУ «Дар`ївська виправна колонія (№10)». 27 січня 2022 року звільнений з місць позбавлення волі за відбуттям строку покарання. Постановою Білозерського РВ УДМС України в Херсонській області від 28 січня 2022 року [PERSON] був притягнутий до адміністративної відповідальності за ст. 203-1 КУпАП. Також 28 січня 2022 року Білозерським РВ УДМС України в Херсонській області відносно відповідача було прийняте рішення про його примусове повернення в країну походження до 07 лютого 2022 року. Проте відповідач рішення про примусове повернення в країну походження не виконує та існують обґрунтовані підстави вважати, що останній буде намагатися ухилятися від виконання цього рішення, а тому позивач просив примусово видворити останнього за межі території України та звернути рішення до негайного виконання. Також, оскільки [PERSON] добровільно не виконав рішення про примусове повернення, не має документа, що посвідчує його особу та дає йому право на виїзд за межі території України, а тому Вознесенський РВ УДМС України в Миколаївській області просив затримати відповідача з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України строком на шість місяців. В судовому засіданні представник позивача Мальченко К.С. позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідач [PERSON] та його представник Романенко П.В. в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, вказуючи на те, що відповідач бажає самостійно покинути територію України після поновлення втраченого паспорту, про що ним подано відповідне звернення до Консульства Республіки Грузія в Одесі. Однак працівники міграційної служби не надали йому можливості добровільного виконання рішення про примусове повернення, оскільки одразу після його винесення затримали його та помістили до ДУ «Миколаївський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України». Також вказували на те, що відповідач приїхав до України близько вісімнадцяти років тому через офіційний пункт пропуску, отримав посвідку на постійне проживання в Україні (яка на цей час знаходиться у слідчого, що здійснював досудове розслідування відносно скоєного відповідачем злочину), має постійне місце проживання у м. Одеса, сім`ю (мешкає з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу, мають спільну малолітню доньку [PERSON] ), до відбування покарання був працевлаштований та мав постійний заробіток. Заслухавши пояснення представника позивача Мальченко К.С., відповідача [PERSON] , його представника Романенка П.В., дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. Судом встановлено, що 30 січня 2022 року співробітниками ПСРПП Вознесенського РУП ГУНП в Миколаївській області виявлено громадянина Республіки Грузія [PERSON] , який порушив законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а саме, знаходиться на території України без наявності документів, що б надавали йому право законного перебування в Україні. В цей же день відповідача згідно ч. 2 ст. 263 КУпАП було затримано в адміністративному порядку на строк до трьох діб з метою встановлення особи та з`ясування обставин порушення міграційного законодавства, та прийнято рішення про його поміщення до ДУ «Миколаївський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України». Проведеною позивачем перевіркою встановлено, що [PERSON] прибув на територію України приблизно в 2010 році. Документів, що посвідчують його особу та надають йому право перебування на території України останній не має. За обліками та реєстрами міграційної служби відповідач не значиться таким, що в законному порядку (через офіційні пункти пропуску державного кордону) здійснив в`їзд на територію України. Дозволу на імміграцію в Україну не оформляв, для отримання документів на право перебування на території України не звертався, статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні не отримував, будь-яких інших дій щодо легалізації свого становища в Україні не вживав, законних джерел існування, родинних зв`язків в Україні не має. Вироком Приморського районного суду м. Одеси від 06 серпня 2020 року [PERSON] засуджений за ч. 1 ст. 121 КК України до п`яти років позбавлення волі, вироком Приморського районного суду м. Одеси від 13 липня 2021 року - за ч. 1 ст. 186 КК України із застосуванням ч. 4 ст. 70 КК України до п`яти років одного місяця позбавлення волі. Відбував покарання у ДУ «Дар`ївська виправна колонія (№10)». 27 січня 2022 року звільнений з місць позбавлення волі за відбуттям строку покарання. Постановою Білозерського РВ УДМС України в Херсонській області від 28 січня 2022 року [PERSON] був притягнутий до адміністративної відповідальності за ст. 203-1 КУпАП. Також 28 січня 2022 року Білозерським РВ УДМС України в Херсонській області відносно відповідача було прийняте рішення про його примусове повернення в країну походження до 07 лютого 2022 року. Відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон) нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України. Ч. 3 ст. 3 Закону зазначено, що іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку. Згідно ч. 1 ст. 21 Закону перебування на території України та транзитний проїзд через територію України іноземців та осіб без громадянства здійснюється за наявності достатнього фінансового забезпечення або наявності можливості отримати таке забезпечення законним способом на території України. Згідно ч.ч. 1, 5 ст. 26 Закону іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення. Іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення. Ч. 1 ст. 30 вказаного Закону визначено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави. Позовні заяви центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів і підрозділів, органів охорони державного кордону або Служби безпеки України про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства за межі України подаються до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів і підрозділів, органу охорони державного кордону чи Служби безпеки України або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні (ч. 1 ст. 288 КАС України). Водночас, згідно ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції. Відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Чахал проти Великобританії» будь-яке позбавлення волі відповідно до статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод буде виправданим доти, доки триває процедура депортації. Якщо така процедура не провадиться з належною ретельністю, затримання перестає бути допустимим. Європейський Суд з прав людини у справі «Амюр проти Франції» та у справі «Дугуз проти Греції» вказав, що у разі, якщо національне законодавство передбачає можливість позбавлення волі - особливо стосовно іноземного громадянина - шукача притулку - таке законодавство повинно бути максимально чітким і доступним для того, щоб уникнути ризику свавілля. Відповідно до п. 30 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року №1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» при вирішенні справ про примусове видворення суди повинні враховувати положення статей 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року та статті 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно для забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту. З огляду на це, право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які чітко визначені в Законі. Згідно ч. 4 ст. 30 Закону іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців. Відповідно до ч. 1 ст. 289 КАС України за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само уразі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів: 1) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або)забезпечення видворення за межі території України; 2) затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; 3) взяття іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації; 4) зобов`язання іноземця або особи без громадянства внести заставу. Згідно з положеннями ч. 11 ст. 289 КАС України строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. В судовому засіданні встановлено, що відповідач є громадянином Республіки Грузія. Останній не має паспортного документа, а також документів, що надають йому право перебувати на території України, сім`ї, близьких родичів, постійного джерела прибутку в Україні не має (доводи сторони відповідача про протилежне не знайшли свого належного підтвердження доказами). Відповідач вчинив порушення законодавства України про правовий статус іноземців, з заявами про визнання його біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту не звертався та не отримував вказаного статусу. В той же час особа відповідача на час розгляду справи повністю встановлена, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією довідки про звільнення [PERSON] з місць позбавлення волі (оригінал якої надано суду для огляду), а також вироком Приморського районного суду м. Одеси від 06 серпня 2020 року, яким [PERSON] засуджений за ч. 1 ст. 121 КК України до п`яти років позбавлення волі та вироком Приморського районного суду м. Одеси від 13 липня 2021 року, яким [PERSON] засуджений за ч. 1 ст. 186 КК України із застосуванням ч. 4 ст. 70 КК України до п`яти років одного місяця позбавлення волі. В той же час судом встановлено, що 17 березня 2004 року між Кабінетом Міністрів України і Виконавчою владою Грузії ратифіковано Угоду про приймання і передачу осіб (реадмісію), які знаходяться на територіях держав незаконно (Угода набрала чинності 26 травня 2004 року). Згідно п. 1 ст. 1 вказаної Угоди кожна із Сторін за поданням іншої Сторони без додаткових формальностей прийме особу, яка не виконує або перестала виконувати необхідні умови в`їзду чи перебування на території держави іншої Сторони, якщо буде доведено або є підстави вважати, що ця особа є громадянином держави Сторони, якій її передають. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 29 Закону «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передача з України або прийняття в Україну іноземця або особи без громадянства здійснюється відповідно до міжнародного договору про реадмісію. Іноземці або особи без громадянства, прийняті відповідно до міжнародного договору про реадмісію, які не мають законних підстав для перебування на території України, підлягають примусовому видворенню у разі, якщо між Україною і країною громадянської належності чи країною попереднього постійного проживання таких іноземців або осіб без громадянства відсутній договір про реадмісію. Таким чином іноземець (громадянство якого встановлено), який не має законних підстав для перебування на території України, у разі укладення між Україною та країною громадянської належності іноземця договору про реадмісію, підлягає реадмісії, що в свою чергу виключає можливість застосування до нього процедури примусового видворення, а відповідно й затримання з метою поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні для ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 20 грудня 2019 року у справі № 308/3730/17. Таким чином, оскільки [PERSON] належним чином ідентифікований, як громадянин Республіки Грузія, останній підлягає реадмісії, що виключає можливість застосування до нього процедури примусового видворення, а відповідно й затримання з метою поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні для ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України. Водночас, ініціюючи процедуру примусового видворення (а не реадмісії), міграційною службою, на думку суду, було допущено ряд суттєвих процесуальних порушень: - [PERSON] не був належним чином ознайомлений з рішенням про примусове повернення до країни громадянської належності, оскільки відповідне рішення не було вручене відповідачу, в той же час ознайомлення відбувалося без участі перекладача (а.с. 24-25), що унеможливлювало належне розуміння іноземцем (який не розуміє українську мову) його змісту; - позивачем пред`явлено позов про примусове видворення [PERSON] до закінчення строку добровільного виконання рішення про примусове повернення з тим мотивуванням, що відповідач буде ухилятися від його виконання. Проте вказані твердження жодним чином не підтверджені, оскільки не надано жодних доказів того, що відповідач (який з 28 січня 2022 року затриманий та не міг добровільно виконати рішення про примусове повернення (а.с. 78-79)) не співпрацює з міграційною службою, не надає або надає неправдиву інформацію про свою особу, раніше ухилявся від виконання законних рішень, що були прийняті стосовно нього, в тому числі рішень міграційної служби (вказані обставини спростовуються матеріалами справи), не враховано того, що [PERSON] має постійне місце проживання в м. Одеса (а.с. 35, 36) та 30 січня 2022 року звернувся до Консульства Республіки Грузія в м. Одеса з метою поновлення паспортного документа (що підтверджується відповідним зверненням відповідача на офіційному сайті консульства). За встановлених обставин в сукупності, позивачем не доведено підстав для видворення та затримання відповідача. Тому в задоволенні позову слід відмовити.

Результат розгляду: denied