Рішення адміністративного суду від 2022-08-08 00:00:00+03

[PERSON] (далі по тексту позивач, [PERSON] ) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Харківського національного університету Повітряних Сил імені І. Кожедуба (далі по тексту -відповідач), в якому просить суд: - визнати протиправною бездіяльність Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба, яка полягає у незастосуванні при встановленні та обчисленні [PERSON] надбавки за науковий ступінь кандидат наук та надбавки за вчене звання, починаючи з 01.03.2018 по 27.11.2018 включно, положення ч.2. ст. 59 Закону України "Про вищу освіту"; - зобов`язати Харківський національний університет Повітряних Сил імені Івана Кожедуба нарахувати та виплатити [PERSON] з 01.03.2018 по 27.11.2018 доплату за науковий ступінь кандидат наук - 15% від посадового окладу, та доплату за вчене звання - 25 % від посадового окладу, з урахуванням положення ч.2.ст.59 Закону України "Про вищу освіту"; - зобов`язати Харківський національний університет Повітряних Сил імені Івана Кожедуба нарахувати та виплатити [PERSON] частину недоплачених видів грошового забезпечення та грошової допомоги при звільненні з урахуванням доплати за науковий ступінь кандидат наук - 15% від посадового окладу, та доплати за вчене звання - 25 % від посадового окладу, відповідно до положення ч. 2 ст. 59 Закону України "Про вищу освіту". Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 02.12.2021 по справі № 520/18361/21 адміністративний позов [PERSON] задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба, яка полягає у незастосуванні при встановленні та обчисленні [PERSON] надбавки за науковий ступінь та надбавки за вчене звання, починаючи з 01.03.2018 по 27.11.2018 включно, положень ч. 2. ст. 59 Закону України "Про вищу освіту". Зобов`язано Харківський національний університет Повітряних Сил імені Івана Кожедуба нарахувати та виплатити [PERSON] з 01.03.2018 по 27.11.2018 доплату за науковий - 15% від посадового окладу, та доплату за вчене звання - 25 % від посадового окладу з урахуванням положень ч. 2. ст. 59 Закону України "Про вищу освіту". Зобов`язано Харківський національний університет Повітряних Сил імені Івана Кожедуба нарахувати та виплатити [PERSON] частину недоплачених видів грошового забезпечення та грошової допомоги при звільненні з урахуванням доплати за науковий ступінь кандидат наук -15% від посадового окладу та доплати за вчене звання - 25 % від посадового окладу відповідно до положень ч. 2 ст. 59 Закону України "Про вищу освіту". Стягнуто з Харківського національного університету Повітряних Сил імені І. Кожедуба (вул. Сумська, буд. 77/79, м. Харків, 61023, код ЄДРПОУ 24980799) на користь [PERSON] ( [ADDRESS] , код ЄДРПОУ [NUMBER] ) за рахунок бюджетних асигнувань витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 2500,00 грн. (дві тисячі п`ятсот гривень 00 копійок). Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 02.12.2021 по справі № 520/18361/21 повністю та ухвалити нове рішення, яким відмовити [PERSON] в задоволенні позовних вимог повністю. Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги відповідач зазначає, що нарахування грошового забезпечення військовослужбовців здійснюється виключно за нормативно-правовими актами у військовій сфері, тому застосування норм загального законодавства не буде вірним. Вказує, що для працівників закладів освіти (тобто не з числа військовослужбовців) діє постанова КМУ від 30 серпня 2002 № 1298 «Про оплату праці працівників на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери», що визначає розміри надбавок (доплат) науковим працівникам тощо, однак її норми не розповсюджуються на військовослужбовців. Вказує, що висновки суду щодо пріоритетності застосування закону «Про вищу освіту» є помилковими. Позивач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався. Враховуючи подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження, справа розглядається в порядку письмового провадження, відповідно до приписів п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, за наявними в справі матеріалами. Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] проходив військову службу в Харківському національному університеті Повітряних Сил імені І. Кожедуба на посаді начальника кафедри авіаційного обладнання та комплексів повітряної розвідки інженерно-авіаційного факультету та з 27.11.2018 звільнений з військової служби та виключений зі списків особового складу університету та усіх видів забезпечення. На фінансовому забезпеченні позивач також перебував в Харківському національному університеті Повітряних Сил імені І. Кожедуба. [PERSON] присуджено науковий ступінь кандидата технічних наук у 2000 році та присвоєно вчене звання доцента у 2009 році, що підтверджується копіями відповідних диплома та атестата, долучених до матеріалів справи. Згідно грошового атестату серії ЗУ № 383108, [PERSON] були встановлені та виплачувались: надбавка за науковий ступінь кандидат наук - 5 % від посадового окладу, та вчене звання - старшого дослідника - 5% від посадового окладу, відповідно до постанови КМУ від 30 серпня 2017 року № 704. Розмір вказаних надбавок за період з 01.03.2018 по 12.09.2018 не змінювався. 09.03.2020 [PERSON] звернувся до Харківського національного університету Повітряних Сил імені І. Кожедуба з заявою про здійснення нового розрахунку розміру доплати за науковий ступінь та вчене звання - 15% та 25% посадового окладу відповідно, здійснення перерахунку та виплати частини недоплаченого грошового забезпечення (щомісячні, додаткові види грошового забезпечення) та грошової допомоги при звільненні з 01.03.2018 відповідно до Закону України «Про вищу освіту». Листом Харківського національного університету Повітряних Сил імені І. Кожедуба від 26.07.2021 повідомлено [PERSON] про відсутність підстав для перерахунку та виплати доплати за науковий ступінь, вчене звання, а також виплати недоплаченої частини грошового забезпечення та грошової допомоги при звільненні. Вважаючи протиправним незастосування відповідачем під час розрахунку розміру доплати за науковий ступінь та вчене звання приписів ч. 2 ст. 59 Закону України "Про вищу освіту", як нормативно-правового акту, що має вищу юридичну силу, ніж положення постанови Кабінету Міністрів України №704, позивач звернувся з даним позовом до суду. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив їх обґрунтованості. Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, враховуючи межі перегляду, передбачені ст. 308 КАС України, апеляційний суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про вищу освіту" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), законодавство України про вищу освіту базується на Конституції України і складається із законів України "Про освіту", "Про наукову і науково-технічну діяльність", цього Закону та інших нормативно-правових актів, міжнародних договорів України, укладених в установленому законом порядку. Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про вищу освіту", вищий військовий навчальний заклад (заклад вищої освіти із специфічними умовами навчання) - це заклад вищої освіти державної форми власності, який здійснює на певних рівнях вищої освіти підготовку курсантів (слухачів, студентів), ад`юнктів для подальшої служби на посадах офіцерського (сержантського, старшинського) або начальницького складу з метою задоволення потреб Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції, Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, центральних органів виконавчої влади із спеціальним статусом, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, центрального органу виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту. Відповідно до п. 4 ст. 23 Закону України "Про вищу освіту", державні органи, до сфери управління яких належать вищі військові навчальні заклади (заклади вищої освіти із специфічними умовами навчання), військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти, мають право своїми актами встановлювати особливі вимоги до: 1) управління відповідним вищим військовим навчальним закладом (закладом вищої освіти із специфічними умовами навчання), військовим навчальним підрозділом закладу вищої освіти; 2) діяльності та повноважень вченої ради; 3) кандидатів на посади керівників відповідних вищих військових навчальних закладів (закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання), їх структурних підрозділів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти та порядку їх призначення; 4) практичної підготовки осіб, які навчаються у відповідних вищих військових навчальних закладах (закладах вищої освіти із специфічними умовами навчання) чи військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти; 5) порядку заміщення вакантних посад командування і науково-педагогічних працівників; 6) реалізації прав і обов`язків наукових і науково-педагогічних працівників та осіб, які навчаються у вищих військових навчальних закладах (закладах вищої освіти із специфічними умовами навчання) чи військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти; 7) порядку відрахування, переривання навчання, поновлення і переведення осіб, які навчаються у вищих військових навчальних закладах (закладах вищої освіти із специфічними умовами навчання) чи військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти; 8) підготовки науково-педагогічних і наукових кадрів у військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти в аспірантурі (ад`юнктурі) та докторантурі відповідних закладів вищої освіти. Акти, передбачені у пунктах 6 і 7 цієї частини, затверджуються за погодженням з центральним органом виконавчої влади у сфері освіти і науки. З системного аналізу вказаних вище норм права вбачається, що законодавством передбачено створення вищих військових навчальних закладів (закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання). Особливістю їх правового статусу є те, що державні органи, до сфери управління яких належать вищі військові навчальні заклади (заклади вищої освіти із специфічними умовами навчання), мають право своїми актами встановлювати особливі вимоги до реалізації прав і обов`язків наукових і науково-педагогічних працівників вищих військових навчальних закладів (закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання), які затверджуються за погодженням з центральним органом виконавчої влади у сфері освіти і науки. Отже, основним нормативно-правовим актом, який регулює діяльність в тому числі вищих військових навчальних закладів (закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання) та яким передбачено гарантії науково-педагогічним і науковим працівникам закладів вищої освіти, в тому числі щодо матеріально-фінансового забезпечення, є Закон України "Про вищу освіту". При цьому законом надано право державним органам, до сфери управління яких належать вищі військові навчальні заклади, встановлювати особливості реалізації прав наукових і науково-педагогічних працівників вищих військових навчальних закладів за погодженням з центральним органом виконавчої влади у сфері освіти і науки. Пунктом 8 Розділу XV Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про вищу освіту» передбачено, що науковий ступінь кандидата наук після набрання чинності цим Законом прирівнюється до наукового ступеня доктора філософії, а вчене звання старшого наукового співробітника - до вченого звання старшого дослідника. Відповідно до ч. 2 ст. 59 Закону України "Про вищу освіту", науково-педагогічним, науковим і педагогічним працівникам закладів вищої освіти встановлюються доплати за науковий ступінь доктора філософії та доктора наук у розмірах відповідно 15 та 25 відсотків посадового окладу, а також за вчене звання доцента і старшого дослідника - 25 відсотків посадового окладу, професора - 33 відсотки від посадового окладу. Заклад вищої освіти може встановити більший розмір за рахунок власних надходжень. Колегія суддів зазначає, що вказаними нормами чітко передбачено встановлення доплат за науковий ступінь та за вчене звання безвідносно до того, чи є такий заклад вищим військовим навчальним закладом зі специфічними\~умовами навчання чи вищим навчальним закладом, який належить до сфери управління Міносвіти України. Нормативно-правових актів, прийнятих Міноборони України, як державним органом, до сфери управління якого належить відповідач, погодженим з МОН України, яким би було встановлено особливості реалізації прав наукових і науково-педагогічних працівників вищих військових навчальних закладів, не прийнято. Доказів зворотного відповідачем суду не надано. Як вбачається з матеріалів справи, Харківський національний університет Повітряних Сил імені Івана Кожедуба, в якому позивач проходив військову службу на посаді старшого наукового співробітника, є вищим військовим навчальним закладом зі специфічними умовами навчання. Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що матеріальне забезпечення позивача як наукового працівника такого закладу має здійснюватися з урахуванням вимог, в тому числі, статті 59 Закону України "Про вищу освіту". В той же час, обґрунтовуючи правомірність встановлення позивачу доплати за науковий ступінь (кандидат наук) - 5 %, та надбавки за вчене звання також 5 %, відповідач послався на те, що грошове забезпечення позивача як військовослужбовця визначається відповідно до норм постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" (зі змінами) (далі по тексту - Постанова № 704) та наказу Міністра Оборони України від 07.06.2018 № 260 "Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам" (далі по тексту - Порядок № 260). Так, п.п. 2,3 п. 6 Постанови Кабінету Міністрів України "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" № 704 від 30.08.2017 передбачено доплату за науковий ступінь доктора філософії (кандидата наук) або доктора наук з відповідної спеціальності, якщо діяльність за профілем відповідає науковому ступеню, військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу в розмірі відповідно 5 і 10 відсотків посадового окладу та доплату за вчене звання військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу, які займають посади, пов`язані з педагогічною або науковою діяльністю і мають вчене звання доцента (старшого наукового співробітника), в розмірі 5 відсотків, професора - 10 відсотків посадового окладу. За наявності двох або більше вчених звань доплата встановлюється за одним (вищим) званням. Як вбачається з матеріалів справи, позивачу відповідачем встановлено відповідно до пп.2 п.6 Постанови КМУ № 704 доплати за науковий ступінь кандидата наук та вчене звання старшого наукового співробітника в розмірі 5 % відповідно. Разом з тим, колегія суддів вважає, що до спірних правовідносин за участю позивача, який є науковим працівником вищого військового закладу зі специфічними умовами навчання, мають застосовуватися приписи Закону України "Про вищу освіту" щодо розмірів доплати за науковий ступінь - не менше 15 відсотків посадового окладу, за вчене звання наукового співробітника - не менше 25 відсотків посадового окладу. Та обставина, що позивач є військовослужбовцем та на нього поширюються правові гарантії, передбачені Законом України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", не нівелює його право на отримання доплат за науковий ступінь та за вчене звання в розмірах, що встановлені статтею 59 Закону України "Про вищу освіту". Посилання відповідача у відзиві на позов на те, що спеціальним законодавством, яким є Постанова № 704 та Порядок № 260, передбачено встановлення граничних розмірів доплат, які підлягають нарахуванню та виплаті військовослужбовцям, колегія суддів відхиляє, адже по відношенню до науково-педагогічних працівників, які проходять службу в вищих військових навчальних закладах зі специфічними умовами навчання саме Закон України "Про вищу освіту" є спеціальним та має застосовуватися при конкуренції правових норм. Суд апеляційної інстанції зауважує, що правила визначення доплат за науковий ступінь та за вчене звання, що встановлені п.п. 2, 3 п. 6 Постанови Кабінету Міністрів України "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" № 704 від 30.08.2017, поширюються на всіх військовослужбовців, які мають такі наукові ступені та вчені звання, в той же час для тих військовослужбовців, які проходять службу в вищих військових навчальних закладах, такі доплати мають встановлюватися з урахуванням мінімальних гарантій, що передбачені статтею 59 Закону України "Про вищу освіту". Також встановлення науково-педагогічним працівникам в залежності від виду навчального закладу різних розмірів наукових доплат за науковий ступінь та вчене звання слід розглядати як дискримінаційне ставлення до окремої категорії осіб, які, маючи відповідні наукові ступені та звання та працюючи в закладах освіти зі специфічними умовами навчання, сфера діяльності яких врегульована Законом України "Про вищу освіту", отримують доплати в менших розмірах, ніж працівники освіти, які працюють в вищий навчальних закладах освіти. Отже, до спірних правовідносин повинна застосовуватись норма, яку містить ч. 2 ст. 59 Закону України "Про вищу освіту", а не норма, яку містить підзаконний акт - пп. 2 п. 6 Постанови № 704. Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідач мав визначити позивачу доплати за науковий ступінь (кандидат наук) в розмірі 15% від посадового окладу та за вчене звання наукового співробітника в розмірі 25 % від посадового окладу за спірний період відповідно до ч.2 ст. 59 Закону України "Про вищу освіту". Частинами 1, 2 статті 9 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Відповідно до абз.1 ч.2 ст.15 цього закону, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років, одноразова грошова допомога в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше. З огляду на те, що обрахунок надбавок за науковий ступінь та за вчене звання позивачу за період з 01.03.2018 по 27.11.2018 було проведено відповідачем невірно, розрахунок грошового забезпечення, яке обраховується з урахуванням вказаних надбавок, одноразова грошова допомога при звільненні, підлягають перерахунку та виплаті позивачу з урахуванням доплат за науковий ступінь кандидат наук - 15% від посадового окладу та за вчене звання - 25\~% від посадового окладу відповідно до положення ч. 2 ст. 59 Закону України "Про вищу освіту" за період з 01.03.2018 по 12.09.2018. Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог. Доводів щодо стягнення судових витрат на користь позивача апеляційна скарга відповідача не містить, а тому рішення суду першої інстанції в даній частині не підлягає перегляду судом апеляційної інстанції. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29). Враховуючи зазначені вище положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення. Згідно зі ст.242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін. Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване судове рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Результат розгляду: denied