Рішення адміністративного суду від 2022-08-09 00:00:00+03

До Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області звернувся [PERSON] із адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області, у якому просив суд: визнати протиправними дії поліцейських Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області щодо застосування фізичної сили та його адміністративного затримання без складання протоколу про адміністративне затримання, яке відбулося 17.11.2021 в [ADDRESS] на території АЗС «ОККО»; скасувати постанову серії БАА 959383 від 17.11.2021 про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.126 КУпАП, а справу про адміністративне правопорушення закрити. Позовні вимоги обгрунтовано тим, що 17.11.2021 на заправці АЗС «ОККО», що розташована до вулиці Обліски, 131 А міста Долина, приблизно о 00.14 год. він, рухаючись заднім ходом на автомобілі до заправних кранів, не помітив як здійснив торкання бампером до автомобіля марки «Шкода Рапід», номерний знак [NUMBER] , який був припаркований в темну пору доби посеред проїзної частини дороги на виїзді з прилеглої території до АЗС «ОККО» з вимкнутими габаритними вогнями і аварійними сигналами та стояв так, що заважав під`їзду до колонки, при тому, що на території АЗС наявні відведені місця для стоянки. Удару не було, і автомобілі не отримали жодних ушкоджень, тому він проїхав декілька метрів та зупинився, щоб пересвідчитись в ситуації. Однак, працівники відділення поліції №1 (м.Долина) Калуського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області, які перебували в автомобілі марки «Шкода Рапід» без будь-яких пояснень проникли в його авто та застосовуючи грубу фізичну силу витягли його з нього, повалили на землю та із застосуванням прийомів рукопашного бою одягли на нього наручники. Після цього обшукали його та автомобіль, та згодом перетягли його у службове авто. При цьому, жоден з поліцейських не представився, не повідомив причин затримання та не роз`яснив його прав, не надав можливості скористатися правовою допомогою та не повідомив близьких про його затримання. У автомобілі зі зв`язаними руками він перебував понад дві години без права справити свої природні потреби та передзвонити близьким. Після цього його витягли з автомобіля та повідомили, що він має пройти медичний огляд на «Драгер 6820». У свою чергу він вимагав у працівників поліції надати обгрунтування їхніх дій щодо його неправомірного затримання та попросив звільнити його, щоб він фізично міг пройти огляд. Однак, його ніхто не слухав та не звільнив. Водночас поліцейський СРПП ВП №1 (м.Долина) Калуського РВП старший сержант поліції [PERSON] повідомив, що склав стосовно нього протокол про адміністративне правопорушення за ст.130 КУпАП, згідно якого він керував на території АЗС «ОККО» з явними ознаками алкогольного сп`яніння, від проходження медичного огляду на визначення стану алкогольного сп`яніння відмовився. Проте зазначене в протоколі не відповідає фактичним обставинам. Він заперечив стосовно вдаваної позиції працівників з приводу добровільності своєї відмови, так як не можна вважати добровільною відмову особи від проходження медичного огляду водія на стан алкогольного сп`яніння в той час коли зі сторони поліції здійснено затримання із застосуванням примусових обмежуючих заходів пов`язаних з обмеженням свободи пересування та перешкоджання вчинення дій направлених на здійснення такого медичного огляду. Попросив знову зняти наручники, щоб мати змогу розпечатати трубку та продути алкотестер. Однак, йому в цьому було відмовлено та його знову із зв`язаними руками заштовхали у службовий автомобіль, де він перебував ще годину, доки він не вмовив працівників поліції підняти трубку від матері, яка неодноразово йому телефонувала. Після прибуття матері його звільнили, не надавши при цьому жодного документа, який би засвідчував його адміністративне затримання чи вчинення будь-яких адміністративних порушень, передали йому ключі від автомобіля та дозволили керувати автомобілем. При цьому ніхто з працівників поліції не вимагав пред`явити посвідчення водія та не є зафіксована належними чином його відмова від його пред`явлення ні до моменту затримання, ні після його закінчення. Згодом, після 26.11.2021, він отримав листа за вихідним номером 10522 від 22.11.2021, з якого довідався, що поліцейським СРПП ВП №1 (м.Долина) Калуського РВП старшим сержантом поліції Нудь М.В. стосовно нього складено постанову серії БАА 959383 від 17.11.2021 про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.126 КУпАП. Постанова про адміністративне правопорушення від 17.11.2021, яка складена о 00.52 год. за ч. 1 ст.126 КУпАП серії БАА 959383 згідно якої він 17.11.2021 о 00.52 керуючи транспортним на території АЗС «ОККО» не пред`явив посвідчення та техпаспорт на транспортний засіб, не була вручена йому на місці зупинки, а винесення її є безпідставним так як на відеозаписі не зафіксовано вимоги поліцейського та його відмова пред`явити у встановленому порядку посвідчення водія. Доказами зазначених обставин та підтвердженням протиправності дій працівників поліції є відеозаписи його затримання та формальна відповідь відповідача від 11.01.2022 на адвокатський запит, згідно якого відповідач мав надати копію постанови про затримання та документи, які підтверджують завдання шкоди внаслідок ДТП транспортному засобу марки «Шкода Рапід», номерний знак [NUMBER] . Однак, відповідач уникнув відповіді на запит інформації та надав тільки схему ДТП до протоколу серії ААБ 031713 від 17.11.2021 і копії адміністративних матеріалів. В той же час зі схеми ДТП, яку також було надано до відповіді вбачається, що автомобіль «Шкода Рапід» « 090727» був припаркований (здійснював стоянку) на виїзді з прилеглої території АЗС «ОККО» при тому, що на території АЗС наявні відведені місця для стоянки, чим грубо порушив п.1.5, п.15.1., п.п. а), п.п. д) п.15.10 Правил дорожнього руху та водій «Шкода Рапід» « 090727» сам створив небезпеку для інших учасників дорожнього руху. На повторний адвокатський запит від 28.01.2021 № 269 відповідач знову відмовився надавати відповідь щодо завданої шкоди автомобілю марки «Шкода Рапід» номерний знак [NUMBER] і оцінки дій працівників поліції, які проводили затримання та взагалі повідомив, що працівники поліції не затримували його, а постанову про адміністративне правопорушення не виносили. Про безпідставність винесення постанови від 17.11.2021 серії БАА 959383 свідчить також протокол про адміністративне правопорушення складеним цим же поліцейським 17.11.2021 серії ААБ 032271 о 00.45 год., з якого вбачається, що він був складений ще до того як поліцейський о 00.52 виніс постанову про притягнення його до відповідальності за ч.1 ст. 126 КУпАП (відмова пред`явити посвідчення водія). Вважає дії працівників поліції щодо адміністративного затримання та застосування заходів фізичного впливу без складання протоколу про адміністративне затримання протиправними і такими, що грубо порушують його права та вказують на відсутність самої події адміністративного правопорушення, а наявні матеріали не підтверджують у його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 126 КУпАП. Рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 10 червня 2022 року у справі № 350/302/22 позовні вимоги задоволено. Рішення суду першої інстанції оскаржив відповідач, подавши на нього апеляційну скаргу. В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що винесене з порушенням норм як матеріального так і процесуального права. В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що позивач пропустив строк звернення до суду. Крім того, апелянт вважає, що судом першої інстанції помилково взято до уваги наданий позивачем електронний доказ, який міститься на диску (відеозапис), оскільки такий не засвідчено ЕЦП. Просить скасувати рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 10 червня 2022 року у справі № 350/302/22 та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не прибули, про дату, час і місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, а тому, суд апеляційної інстанції, відповідно до ч. 4 ст. 229, п.2 ч. 1 ст. 311 та ч. 2 ст. 313 КАС України, вважає можливим проведення розгляду справи за їхньої відсутності без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Заслухавши доповідь судді - доповідача, дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, колегія суддів приходить до переконання, що вона підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.309 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Задовольняючи позовні вимоги у справі, суд першої інстанції виходив з того, що визнав поважними причини пропуску позивачем строку на звернення до суду. Даючи оцінку відеозаписам з нагрудних відеокамер працівників патрульної поліції, які містяться на багатофункціональному цифровому відеодиску «Videx DVD-RW» (а.с.29), доданому позивачем до матеріалів позовної заяви, суд першої інстанції встановив, що під час усього спілкування із [PERSON] , поліцейські жодного разу не вимагали у нього пред`явити відповідні документи, які зазначені у оскаржуваній постанові. Таким чином, вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.126 КУпАП не підтверджується належними та допустимими доказами, а відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, на якого покладено обов`язок доказування вини останнього, не доведено наявність в діях [PERSON] події та складу адміністративного правопорушення та правомірності винесеної ним постанови про накладення на позивача адміністративного стягнення у виді штрафу, передбаченого санкцією ч.1 ст.126 КУпАП. Крім того, суд першої інстанції встановив, що 17.11.2021 працівники поліції фактично провели адміністративне затримання [PERSON] із застосуванням до нього таких поліцейських заходів примусу як фізичний вплив (сила) та спеціальні засоби. на підтвердження правомірності адміністративного затримання позивача та застосування до нього заходів фізичного впливу відповідач не надав належних і допустимих доказів, на підставі яких суд міг би прийти до висновку про підставність застосування поліцейськими заходів примусу та адміністративного затримання, яке відбулося без складання протоколу про затримання, що суперечить змісту ст.261 КУпАП. Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції зазначає наступне. Приписами частини другої статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень. Відповідно до вимог статті 7 КУпАП, ніхто не може бути підданим заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставі і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюються на основі суворого додержання законності. Відповідно до статті 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Статтею 10 КУпАП передбачено, що адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків. Приписами частини 1 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Відповідно до частини 2 статті 286 Кодексу адміністративного судочинства України позовну заяву щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності може бути подано протягом десяти днів з дня ухвалення відповідного рішення (постанови), а щодо рішень (постанов) по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, - протягом десяти днів з дня вручення такого рішення (постанови). Як слідує з матеріалів справи, постанову про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БАА №959383 від 27.11.2021, винесену інспектором СРПП відділення поліції №1 (м.Долина) Калуського районного відділу поліції ГУНП в Івано-Франківській області Нудом Мар`яном Володимировичем, якою [PERSON] визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.126 КУпАП, позивач отримав 28.11.2021 року, що не заперечується позивачем. Таким чином, на переконання апеляційного суду, слід вважати, що днем коли позивач дізнався про оспорювану постанову, є саме день її отримання 28.11.2021 року. З позовною заявою позивач звернувся до суду 11.03.2022 року. Разом із позовною заявою позивач подав до суду заяву про поновлення строку на оскарження вищезазначеної постанови від 17.11.2021 (а.с.25), мотивуючи її тим, що про існування постанови він довідався вже після 28.11.2021, коли на його адресу надійшов лист з відділення поліції №1 (м.Долина) Калуського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Івано-Франківської області від 22.11.2021 № 10522 з додатками до яких була долучена копія постанови серії БАА 959383 від 17.11.2021. Крім цього, після адміністративного затримання, він отримав забій лівої скроневої ділянки голови та через погане самопочуття і гематому, яка утворилась знаходився на амбулаторному лікуванні, а з 19.11.2021 по 27.11.2021 він перебував за кордоном, після чого перебував на самоізоляції. Відповідно до вимог постанови Кабінету міністрів України від 22 липня 2020 № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2», пунктом 20 якої установлено, що самоізоляції підлягають, окрім інших, особи, що перетинають державний кордон на в`їзд України. При цьому строк самоізоляції становить 14 днів. Таким чином, позивач перебував на самоізоляції після перетину державного кордону України та з метою недопущення поширення гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2 до 10.12.2021. Крім того, позивач стверджує, що його дружина, яка перебувала у стані вагітності, з 29.11.2021 по 06.12.2021 знаходилась на амбулаторному лікуванні, що підтверджується довідкою №231 від 09.05.2021 (а.с.55). При цьому, позивач стверджує, що після закінчення амбулаторного лікування його дружина також потребувала догляду та допомоги ще протягом тривалого часу, оскільки хворобу вона переносила важко, що позивач також вважає поважною причиною, яка не дозволила йому звернутися вчасно до суду з цим позовом. Апеляційний суд звертає увагу на те, що позивач не навів жодної причини, яка б унеможливила звернення з позовом до суду у проміжки часу з 10.12.2021 року по 18.01.2022 року, з 22.01.2022 року по 04.02.2022 року, з 10.02.2022 року по 11.03.2022 року. Згідно із частиною 1 статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду (частина 4 статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України). З матеріалів справи, колегія суддів не вбачає підстав для визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду. Підсумовуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи зазначене процесуальне питання, не надав належної правової оцінки встановленим фактичним обставинам справи. Щодо позовної вимоги позивача про визнання протиправними дій уповноважених поліцейських щодо застосування фізичної сили та його адміністративного затримання без складання протоколу про адміністративне затримання, апеляційний суд зазначає таке. Згідно зі статтею 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження. Відповідно до вимог статті 4 цього Кодексу правосуддя в адміністративних справах здійснюється адміністративними судами. Юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення. У силу вимог пункту 2 частини третьої статті 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові справи, крім тих, зокрема, які належить розглядати в порядку кримінального судочинства. Нормативні акти, які регулюють кримінальне судочинство, не містять порядку розгляду справ щодо оскарження дій уповноважених службових осіб. У силу вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Оскільки законодавством не визначено іншого порядку судового захисту прав та законних інтересів особи у цих публічних правовідносинах, то за загальним принципом, визначеним у статтях 4 та 17 КАС України, такі справи належить розглядати в порядку адміністративного судочинства. До компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій (оперативно-службової діяльності), крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Одночасно, визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є наявність публічно-правового спору, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції та який виник у зв`язку з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій. Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами. Конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному. Реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом (Рішення Конституційного Суду від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011). Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі №815/3591/17, постанові Верховного Суду від 11 травня 2019 року у справі № 545/2432/16-а. Враховуючи вищевикладене апеляційний суд дійшов висновку, що спори про визнання протиправними дій посадових осіб патрульної поліції щодо адміністративного затримання особи поза межами кримінального провадження підлягають розгляду відповідно до правил КАС судами адміністративної юрисдикції як такі, що є публічно-правовими за своєю правовою природою. Статтею 260 КУпАП установлено, що у випадках, прямо передбачених законами України, з метою припинення адміністративних правопорушень, коли вичерпано інші заходи впливу, встановлення особи, складення протоколу про адміністративне правопорушення у разі неможливості складення його на місці вчинення правопорушення, якщо складення протоколу є обов`язковим, забезпечення своєчасного і правильного розгляду справ та виконання постанов по справах про адміністративні правопорушення допускаються адміністративне затримання особи, особистий огляд, огляд речей і вилучення речей та документів, у тому числі посвідчення водія, тимчасове затримання транспортного засобу, відсторонення осіб від керування транспортними засобами, морськими, річковими, малими, спортивними суднами або водними мотоциклами та огляд на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, а також щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції. Призначення заходів забезпечення провадження в справах про адміністративні правопорушення полягає в тому, щоби гарантувати здійснення провадження у справі про адміністративне правопорушення у точній відповідності з вимогами цього Кодексу, що передбачає розгляд справи про адміністративне правопорушення уповноваженими на те законом органами (посадовими особами) з додержанням всіх необхідних правил та норм і прийняття за результатами такого розгляду справедливого рішення, що в переважній більшості випадків означає винесення постанови по справі про адміністративне правопорушення і накладення на порушника належного адміністративного стягнення, передбаченого санкцією відповідної статті цього Кодексу. Таким чином, адміністративне затримання як захід забезпечення провадження в справах про адміністративні правопорушення може бути застосовані лише за наявності таких умов: 1) коли це прямо передбачено законами України; 2) з метою: а) припинення адміністративних правопорушень, коли вичерпано інші заходи впливу; б) встановлення особи порушника; в) складення протоколу про адміністративне правопорушення у разі неможливості складання його на місці вчинення правопорушення, якщо складення протоколу є обов`язковим; г) забезпечення своєчасного і правильного розгляду справ та виконання постанов по справах про адміністративні правопорушення. Отже, чинне законодавство України чітко регламентує порядок застосування заходів забезпечення провадження в справах про адміністративні правопорушення, дотримання визначеної процедури та порядку якого є однією з підстав для законного адміністративного затримання особи. Окрім цього, статтею 30 Закону України «Про національну поліції» установлено, що поліція для охорони прав і свобод людини, запобігання загрозам публічній безпеці і порядку або припинення їх порушення також застосовує в межах своєї компетенції поліцейські превентивні заходи та заходи примусу, визначені цим Законом. Статтею 42, 43, 44 Закону України «Про національну поліції» встановлено, що поліція під час виконання повноважень, визначених цим Законом, уповноважена застосовувати такі заходи примусу: фізичний вплив (сила); застосування спеціальних засобів; застосування вогнепальної зброї. Фізичним впливом є застосування будь-якої фізичної сили, а також спеціальних прийомів боротьби з метою припинення протиправних дій правопорушників. Спеціальні засоби як поліцейські заходи примусу - це сукупність пристроїв, приладів і предметів, спеціально виготовлених, конструктивно призначених і технічно придатних для захисту людей від ураження різними предметами (у тому числі від зброї), тимчасового (відворотного) ураження людини (правопорушника, супротивника), пригнічення чи обмеження волі людини (психологічної чи фізичної) шляхом здійснення впливу на неї чи предмети, що її оточують, з чітким регулюванням підстав і правил застосування таких засобів та службових тварин. Поліцейський зобов`язаний заздалегідь попередити особу про застосування фізичної сили, спеціальних засобів і вогнепальної зброї і надати їй достатньо часу для виконання законної вимоги поліцейського, крім випадку, коли зволікання може спричинити посягання на життя і здоров`я особи чи та/або поліцейського або інші тяжкі наслідки, або в ситуації, що склалася, таке попередження є невиправданим або неможливим. Попередження може бути зроблено голосом, а за значної відстані або звернення до великої групи людей - через гучномовні установки, підсилювачі звуку. Вид та інтенсивність застосування заходів примусу визначаються з урахуванням конкретної ситуації, характеру правопорушення та індивідуальних особливостей особи, яка вчинила правопорушення. Відповідно до частини третьої статті 18 Закону України «Про Національну поліцію» звертаючись до особи, або у разі звернення особи до поліцейського, поліцейський зобов`язаний назвати своє прізвище, посаду, спеціальне звання та пред`явити на її вимогу службове посвідчення, надавши можливість ознайомитися з викладеною в ньому інформацією, не випускаючи його з рук. Поліцейський, оснащений нагрудною камерою (відеореєстратором), попереджує про застосування такого превентивного поліцейського заходу, як відеофіксація (частина друга статті 31, стаття 40 Закону України «Про національну поліцію»). Як правильно встановлено судом першої інстанції, з відеозаписів з нагрудних відеокамер працівників патрульної поліції, які містяться на багатофункціональному цифровому відеодиску «Videx DVD-RW», доданому позивачем до матеріалів позовної заяви, убачається, що працівники поліції з власної ініціативи відчини передні дверцята водія, після чого не назвавши своє прізвище, посаду, спеціальне звання, не попередивши про застосування такого превентивного поліцейського заходу, як відеофіксація, без попередження застосувавши фізичну силу, витягнули [PERSON] із автомобіля, та продовжуючи застосовувати фізичну силу повалили його на землю, після чого без попередження застосували до позивача спеціальний засіб кайданки. Далі, поліцейські доставили [PERSON] до службового автомобіля, у якому він сидів, як убачається із відеозаписів, з 00:15 год. до 00:35 год., тобто не менше 20 хв. При цьому, на 00:16 год. відеозапису зафіксовано, як працівник поліції звертається до [PERSON] та каже йому: «Вас затримано через те, що ви вчинили ДТП з патрульною машиною». Таким чином, колегія суддів погоджується із судом першої інстанції, що 17.11.2021 працівники поліції фактично провели адміністративне затримання [PERSON] із застосуванням до нього таких поліцейських заходів примусу як фізичний вплив (сила) та спеціальні засоби. Апеляційний суд звертає увагу на те, що на підтвердження правомірності адміністративного затримання позивача та застосування до нього заходів фізичного впливу відповідач не надав належних і допустимих доказів, на підставі яких суд міг би прийти до висновку про підставність застосування поліцейськими заходів примусу та адміністративного затримання, яке відбулося без складання протоколу про затримання, що суперечить змісту ст.261 КУпАП, відповідно до якої про адміністративне затримання складається протокол, в якому зазначаються: дата і місце його складення; посада, прізвище, ім`я та по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу затриманого; час і мотиви затримання. Протокол підписується посадовою особою, яка його склала, і затриманим. У разі відмовлення затриманого від підписання протоколу в ньому робиться запис про це. Про місце перебування особи, затриманої за вчинення адміністративного правопорушення, негайно повідомляються її родичі, а на її прохання також власник відповідного підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган. Органи (посадові особи), правомочні здійснювати адміністративне затримання, про кожний випадок адміністративного затримання осіб інформують у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, центри з надання безоплатної вторинної правової допомоги, крім випадків, якщо особа захищає себе особисто чи запросила захисника. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відсутність протоколу про адміністративне затримання особи, свідчить про недотримання працівниками поліції вимог чинного законодавства України щодо адміністративного затримання 27.11.2021 [PERSON] . З мотивів вищенаведеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позов [PERSON] до Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області про визнання протиправними дій щодо адміністративного затримання та застосування заходів фізичного впливу без складання протоколу про адміністративне затримання підлягає до задоволення. У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини, в рішеннях у справах «Малофєєва проти Росії» та «Карелін проти Росії» зазначив, що у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу, оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом. Суд також враховує позицію, вказану у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України» від 20.09.2012, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх. У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими. Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування. З огляду на викладені обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що судом першої інстанції в частині скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності ухвалено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям постанови про залишення без розгляду позовних вимог у цій частині. В решті позовних вимог суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу в цій частині слід залишити без задоволення, а рішення без змін.

Результат розгляду: partial