Рішення адміністративного суду від 2022-02-07 00:00:00+02

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якому просила: - визнати бездіяльність відповідача щодо не призначення пенсії позивачці протиправною, визнати протиправним та скасувати рішення про відмову у призначенні пенсії позивачу, викладене в листі відповідача від 14.02.2020 та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити [PERSON] пенсію за віком з 19.03.2018 (з дня першого звернення за призначенням пенсії) у розмірі відповідно до норм\~ Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»\~ та здійснювати виплату пенсії на вказаний ним банківський рахунок з врахуванням індексації та з нарахуванням компенсації втрати частини доходів; - стягнути з відповідача кошти в сумі 100,000 грн. на відшкодування моральної шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією та бездіяльністю, в результаті яких відповідач відмовив у призначенні пенсії позивачу. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.12.2019 у справі №\~ 160/10879/19 щодо повторного розгляду заяви позивачки про призначення пенсії за віком відповідач прийняв протиправне рішення, викладене в листі від 14.02.2020, яким відмовив позивачці у призначені пенсії за віком, мотивуючи це тим, що до заяви не надано паспорта або іншого документа, що засвідчує особу, місце її проживання (реєстрації). Таку бездіяльність відповідача позивачка вважає протиправною, а тому наполягає, що має право на стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.07.2021 в задоволенні позову відмовлено. Суд виходив з того, що однією з умов, які передбачають наявність у особи права на отримання пенсії, є її належність до громадянства України. Підставою для вчинення органом Пенсійного фонду України дій, спрямованих на призначення пенсії за віком, є відповідна заява особи та додані до неї необхідні документи. При цьому, особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік). Суд встановив, що станом на день звернення з заявою 19.03.2018 про призначення позивачці пенсії паспорт громадянина України для виїзду за кордон не посвідчував особу позивачки та не підтверджував громадянство України, оскільки строк дії такого паспорту закінчився 11.06.2009, будь-які відомості щодо продовження терміну його дії в наданих до заяви документах відсутні. Отже, суд дійшов висновку, що на момент звернення позивачки до Пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за віком від 19.03.2018 жодних документів, які посвідчують особу позивачки та підтверджують громадянство України, всупереч п. 2.9 Порядку № 22-1 не надано. Вимоги позивачки про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити та здійснювати виплату пенсії на вказаний нею банківський рахунок з врахуванням індексації та з нарахуванням компенсації втрати частини доходів суд визнав похідними та такими, що також не підлягають задоволенню. Суд не знайшов підстав про стягнення з відповідача моральної шкоди з огляду на недоведеність позивачкою обставин того, що оскаржені дії відповідача спричинили їй моральну шкоду у заявленому розмірі. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, представник позивачки подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Скаржник зазначає, що на момент звернення позивачки до відповідача із заявою про призначення пенсії її паспорт був дійсним, при цьому, що декількома судовими актами, що передували зверненню до суду із цим позовом, встановлено належність позивачки до громадянства України. Дана адміністративна справа розглянута апеляційним судом відповідно до ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України в порядку письмового провадження. Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України \~суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Перевіривши законність та обґрунтованість додаткового рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга \~підлягає задоволенню частково, з огляду на таке. Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, [PERSON] , [INFO] , є громадянкою України, \~ІПН [NUMBER] , до липня 1999 року позивачка проживала в [ADDRESS] . 20.07.1999 позивачка виїхала з України до Ізраїлю на постійне місце проживання, перебуває на консульському обліку посольства України в державі Ізраїль з 07.07.2004, про що зроблено відмітку у паспорті громадянина України для виїзду за кордон [NUMBER] , виданого 11.06.1999. Означений паспорт, як в ньому зазначено, дійсний до 11.06.2009, строк дії його продовжений до 11.06.2019, про що свідчить штамп посольства України в державі Ізраїль. Також позивачці офіційним органом Ізраїлю - відділенням МВС Держави Ізраїль у м. Ашдоді 01.08.1999 видано посвідчення особи № [NUMBER] . До виїзду на постійне проживання до Ізраїлю позивачка працювала на території України, що підтверджено даними її трудової книжки, відповідно до якої трудовий стаж позивача орієнтовно складає 37 років. 19.03.2018 позивачка звернулась через свого представника до Пенсійного фонду України територіального підрозділу Лівобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Дніпрі із заявою про призначення їй пенсії. До заяви додано документи для призначення пенсій за віком: нотаріально посвідчені копії довіреності, паспорта громадянина України для виїзду за кордон [NUMBER] від 11.06.1999; копія трудової книжки [NUMBER] ; копія диплома [NUMBER] ; копія диплома [NUMBER] ; оригінал апостильованої особистої заяви позивачки \~про призначення пенсії. Відповідно до наданих документів вбачається, що до виїзду на постійне проживання до Ізраїлю позивачка працювала на території України, загальний трудовий стаж позивачки орієнтовно складає 58 років, про що зазначено позивачкою у заяві від 19.03.2018. Листом Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області № 727/02-06/21 від 30.03.2018 позивачці відмовлено в нарахуванні та виплаті пенсії за віком з тих підстав, що \~що позивачкою не\~ \~\~було надано документів, підтверджуючих постійне місце проживання (реєстрації) в Україні, оригіналів документів про вік та стаж для призначення та виплати пенсії, як того передбачає\~ Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Така відмова у призначенні пенсії за віком оскаржена представником позивачки до суду. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.10.2018 у справі №0440/7183/18, яке набрало законної сили 16.11.2018, адміністративний позов [PERSON] задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФУ в Дніпропетровській області №727/02-06/21 від 30.03.2018. Зобов`язано ГУ ПФУ в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву [PERSON] № 2326 від 19.03.2018 про призначення пенсії за віком в порядку, передбаченому\~ Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»\~ та Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до\~ Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого\~ постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 № 22-1. Суд у справі №0440/7183/18 дійшов висновку, що оскаржуване рішення ГУ ПФУ в Дніпропетровській області № 727/02-06/21 від\~ \~\~30.03.2018 є протиправним, оскільки позивачка, хоч і проживає постійно за кордоном, однак є громадянином України, а тому має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни цієї держави, оскільки\~ Конституція України\~ і пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії за ознакою місця проживання. Вирішуючи позовні вимоги щодо зобов`язання відповідача вчинити певні дії - призначити та виплачувати пенсію за віком з 19.03.2018 суд зазначив, що не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало\~ закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем. 04.10.2018 представник позивачки повторно звернувся до УПФУ та надав додаткові документи, до заяви про призначення пенсії, оригінал якої було подано до УПФУ 19.03.18, а саме: засвідчену належним чином апостильовану та нотаріально завірену копію довіреності представників Гуревич В.М., засвідчену належним чином апостильовану та нотаріально засвідчену копію паспорта [PERSON] для виїзду за кордон, засвідчену належним чином копію ІПН [PERSON] , засвідчену належним чином трудову книжку [PERSON] , засвідчену належним чином копію диплому 3-І № [NUMBER] , засвідчену належним чином копію диплому [NUMBER] , оригінал довідки про заробітну плату для обчислення пенсії № 694 від 13.09.18, оригінал довідки про заробітну плату для обчислення пенсії № 695 від 13.09.18, оригінал довідки про заробітну плату для обчислення пенсії № 696 від 13.09.18, оригінал довідки про заробітну плату для обчислення пенсії № 697 від 13.09.18, оригінал довідки про заробітну плату для обчислення пенсії № 698 від 13.09.18, оригінал довідки про підтвердження факту роботи [PERSON] № 12/520 від 18.09.2018. Одночасно представник позивачки звернув увагу орган Пенсійного фонду України, що всі надані документи засвідчені нотаріусом в державі Ізраїль, підпис та повноваження якого підтверджена печаткою апостиль відповідно до Гаазької конвенції, до якої Україна приєдналася 23.12.2003. Крім того, відповідно до Порядку № 22-1 органом Пенсійного фонду України були завірені всі документи ще 19.03.2018, коли представник [PERSON] на особистому прийомі пред`явив оригінали. 19.12.2018 представник позивачки звернувся до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області про добровільне виконання рішення суду від 16.10.2018 у справі №0440/7183/18. 09.09.2019 позивачкою отримано лист відповідача від 29.12.2018 № 1044/038-45 згідно з яким, їй відмовлено у призначені пенсії у зв`язку з тим, що у неї відсутня реєстрація на території України за місцезнаходженням відповідача. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.12.2019 у справі № 160/10879/19, яке набрало законної сили 20.01.2020, адміністративний позов [PERSON] до Головного ГУ ПФУ в Дніпропетровській області про зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково. Визнано протиправними дії ГУ ПФУ в Дніпропетровській області щодо відмови у призначенні пенсії [PERSON] , викладеної у листі №1044/038-45 від 29.12.2018. Зобов`язано ГУ ПФУ в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву [PERSON] \~№2326 від 19.03.2018 про призначення пенсії за віком, з урахуванням висновків суду. Суд у справі № 160/10879/19 зазначив, що однією з умов, які передбачають наявність у особи права на отримання пенсії, є її належність до громадянства України та дотримання вимог діючого законодавства стосовно порядку звернення за призначенням пенсії. Суд встановив, що з дотриманням вимог \~Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»,\~ Порядку про подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до\~ Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим\~ Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за № 1566/11846, позивачка через свого представника, якій діє на підставі виданої йому нотаріально посвідченої довіреності, подала всі необхідні документи для призначення [PERSON] пенсії за віком. У матеріалах справи міститься копії паспорту позивача для виїзду за кордон, який посвідчує особу позивача та громадянство України. Стосовно доводів відповідача по те, що позивачка не має в Україні зареєстрованого місця проживання, суд з посиланням на Порядок № 22-1, дійшов висновку, що подання документу, який засвідчує місце проживання особи на території України, необхідне для визнання територіальної підвідомчості органу уповноваженого для вирішення питання щодо призначення пенсії, тобто відповідного органу Пенсійного фонду України. У свою чергу позивачка є громадянином України, який постійно проживає на території держави Ізраїль, відтак подання нею документу із зазначенням постійного місця проживання в Україні є неможливим, а тому неподання такого документу не може бути підставою для відмови у призначенні пенсії. По суті Порядок 22-1 взагалі не визначає алгоритму дій особи, яка проживає за межами України і не має в останній постійного місця проживання та реєстрації. Проте, це не може бути підставою для позбавлення особи взагалі права на пенсійне забезпечення. Відсутність у законодавстві визначеного порядку подання громадянами України заяв про призначення пенсії у випадку постійного проживання поза межами України, не може бути підставою для позбавлення таких осіб права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії за ознакою місця проживання. Оскільки державними органами не прийнято відповідного порядку, який би врегулював спірні відносини, зокрема і в частині визначення органу ПФУ, до якого особи, які постійно проживають за межами України і у зв`язку з цим не мають в ній місця реєстрації, повинні подавати заяву і документи для призначення пенсії, то такий орган ПФУ заявником може обиратися на власний розсуд, в т.ч. і за місцем проживання свого представника. Такий алгоритм дій чинним законодавством не заборонений. Також суд зазначив, що може лише зобов`язати пенсійний орган повторно розглянути заяву про призначення пенсії, вказавши на виявлені порушення, допущені під час розгляду заяви позивача. При цьому суд враховував, що відповідач взагалі не розглядав по суті заяву позивача про призначення пенсії, а лише з формальних причин вказав про те, що проведення роботи з призначення пенсії позивачки є неможливим. На виконання рішення суду від 20.12.2019 № 160/10879/19 щодо повторного розгляду заяви позивачки №2326 від 19.03.2018 про призначення їй пенсії за віком відповідач листом \~від 14.02.2020 \~№330/03.7-22 повідомив про відсутність підстав для призначення пенсії, оскільки не надано документів, які підтверджують проживання в Україні на законних підставах, надані документи завірені адвокатом, що унеможливлює їх врахування, тому підстави для призначення пенсії відсутні. Відповідач при цьому послався на ст.49 \~\~Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та \~\~Порядок про подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до\~ Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим\~ Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1, зазначивши про необхідність пред`явлення особою, що звертається за пенсією, паспорту (або іншого документу, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік). Документи, зокрема, по вік, подаються тільки в оригіналах. З огляду на фактичні обставини справи, норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції про правомірність відмови відповідача у призначенні пенсії позивачці за її заявою вх. №2326 від 19.03.2018. Такий висновок суду першої інстанції ґрунтується на встановлених судом, обставин, що до заяви про призначення пенсії №2326 від 19.03.2018, окрім іншого додано копію паспорту громадянина України для виїзду за кордон Серії [NUMBER] від 11.06.1999, який \~на момент звернення позивачки до Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії не посвідчував особу позивачки та не підтверджував громадянство України, оскільки строк дії такого паспорту закінчився 11.06.2009, будь-які відомості щодо продовження терміну його дії в наданих до заяви документах відсутні. Інших документів щодо посвідчення особи та підтвердження громадянства України разом із заявою про призначення пенсії позивачкою та представником позивачки не подано. Отже, як зазначено судом першої інстанції, на момент звернення позивачки до Пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за віком від 19.03.2018 жодних документів, які посвідчують особу позивачки та підтверджують громадянство України, всупереч п. 2.9 Порядку № 22-1 не надано, що свідчить про недотримання позивачкою під час звернення із заявою про призначення пенсії від 19.03.2018 вимог Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до\~ Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», в частині подання документу, що посвідчує особу та засвідчує громадянство України. За виявлених судом недоліків заяви про призначення пенсії від 19.03.2018 та відсутності всіх необхідних документів, суд \~першої інстанції дійшов висновку, що відповідач не мав можливості прийняти рішення по призначення пенсії позивачці. Суд апеляційної інстанції вважає, що за наявних у справі матеріалів висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи. Крім того, виходячи з суті спірних правовідносин, обставини, які суд першої інстанції визнав встановленими, не були покладені в основу відмови відповідача у призначені позивачці пенсії за віком. Дослідивши наявні у справі докази, суд апеляційної інстанції встановив, що \~наданий позивачкою \~до органу Пенсійного фонду разом із заявою про призначення пенсії від 19.03.2018 \~паспорт був продовжений до 11.06.2019, про що свідчить штамп Посольства України в Державі Ізраїль на цьому паспорті, тобто, на момент звернення позивачки до із вказаною заявою про призначення пенсії паспорт був дійсним і цей факт відповідачем не заперечувався. Крім того, позивачці відділенням МВС Держави Ізраїль у м. Ашдоді 01.08.1999 видано посвідчення особи № [NUMBER] . На момент підписання заяви про призначення пенсії за віком, яка була зареєстрована органом Пенсійного фонду України 19.03.2018, особа позивачки в Ізраїлі була верифікована ізраїльським нотаріусом на підставі паспорту громадянина України для виїзду за кордон та означеного вище ізраїльського посвідчення особи. Нотаріально засвідчена заява позивачки була легалізована печаткою апостиль у відповідності до Гаагської конвенції, з усіма обов`язками державних органів України як країни-учасника конвенції. Отже, як вбачається з матеріалів справи, позивачкою в установленому порядку \~підтверджено громадянство України, яке не припинено з підстав, встановлених Законом України «Про громадянство». Той факт, що позивачка є громадянкою України, встановлений \~також судовими рішеннями у наведених вище справах між тими ж сторонами і не становить предмет спору у цій справі № 160/11349/20. Частиною 4 статті 78 КАС України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Статтею 46 Конституції України проголошено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Тобто, право на отримання пенсії в Україні є конституційним правом громадянина України. Частиною третьою статті 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини визначено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згідно з ч.2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Отже, кожен громадянин України, має право на вибір місця проживання зі збереженням усіх конституційних прав, \~включаючи право на пенсійне забезпечення. При цьому Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (ч. 3\~ ст. 25 Конституції України). Призначення і виплата пенсій громадянам України, які проживають за її межами, та громадянам інших країн, які переїхали на постійне проживання до України, здійснюється згідно із пенсійним законодавством України, яке складається із Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», інших нормативно-правових актів, а також міжнародних договорів (угод), що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення. Статтею 1\~ Закону України «Про пенсійне забезпечення» визначено, що пенсійне забезпечення громадян України, що проживають за її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами. У тих випадках, коли договорами (угодами) між Україною та іншими державами передбачено інші правила, ніж ті, що містяться у цьому Законі, то застосовуються правила, встановлені цими договорами (угодами).\~ В даному випадку відсутність відповідної міжнародної угоди між Україною та Ізраїлем не може бути підставою для позбавлення громадянина України гарантованого йому державою права на отримання пенсії у старості. Позивачка, не залежно від часу проживання в Ізраїлі, як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, так як\~ Конституція\~ Україні та пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України. Судовим рішенням від 20.12.2019 у справі № 160/10879/19 між тими ж сторонами , яке набрало законної сили, встановлено, що позивачка на час звернення із заявою від 19.03.2018 про призначення пенсії за віком \~досягла усіх необхідних умов призначення пенсії за віком, встановлених ч.1 ст.26 Закону про пенсії, і такі обставини в силу ст.78 КАС України не підлягають доказуванню у справі, що розглядається. Отже, позивачка набула право на призначення пенсії як особа, якій не призначалась пенсія, про що заявником вказано у заяві про призначення пенсії від 19.03.2018. Базовим законом, який визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій є Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV. Частиною 1 статті 44 цього Закону встановлений порядок звернення за призначенням (перерахунком) пенсії, відповідно до якого заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально. На виконання названих норм\~ Закону № 1058-IV\~ \~постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25 листопада 2005 року затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до\~ Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (зареєстрована в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за №1566/11846). Відповідно до п. 1.1 Порядку № 22-1 заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім`ї у зв`язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, об`єднаного управління \~за місцем проживання (реєстрації). Відповідно до п. 2.9 Порядку № 22-1 від 25.11.2005 особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу), місце її проживання (реєстрації) та вік. Цим же пунктом із змінами згідно з постановою Правління Пенсійного фонду № 29-1 від 26.12.2018 передбачено, що документи мають бути чинними (дійсними) на дату їх подання. Документи, видані компетентними органами іноземних держав щодо громадян України, іноземців і осіб без громадянства, визнаються дійсними в Україні за наявності легалізації, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Документи, складені іноземною мовою, подаються разом з їх перекладами українською мовою, засвідченими в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Отже, особа, яка проживає за кордоном, має право на призначення пенсії, реалізація якого повинна здійснюватися у встановленому національним законодавством порядку, визначеному, зокрема, у Законі №1058-IV і затвердженому на виконання його положень Порядку №22-1. В спірному випадку позивачка на час звернення до Пенсійного фонду України із заявою від 19.03.2018 не проживає та не зареєстрований на території України; місцем її проживання (реєстрації) є м. Ашдод, Ізраїль. При цьому позивачка, хоч і проживає постійно за кордоном, однак є громадянкою України, а тому має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни цієї держави. Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії за ознакою місця проживання. Наявні у справі докази свідчать, що разом із заявою від 19.03.2018 про призначення пенсії за віком повноважним представником позивачки було подано усі законодавчо визначені документи, які дають змогу встановити особу пенсіонера, місце її проживання та вік, як того вимагають норми Порядку №22-1. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29.07.2020 року у справі №489/89/17. Твердження відповідача про необхідність надання документів, виключний перелік яких визначено нормами Закону України «Про єдиний демографічний реєстр», \~є помилковим, \~оскільки норми вказаного закону не спеціальними та не регулюють питання призначення пенсій. Відповідно до п.1.7 Порядку № 22-1 днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, відповідної заяви. У разі якщо до заяви про призначення пенсії додані не всі необхідні документи, орган, що призначає пенсію, письмово повідомляє заявника про те, які документи необхідно подати додатково, про що в заяві про призначення пенсії робиться відповідний запис. Якщо вони будуть подані не пізніше трьох місяців із дня повідомлення про необхідність подання додаткових документів, то днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття заяви про призначення пенсії або дата, зазначена на поштовому штемпелі місця відправлення заяви. Якщо поданих документів достатньо для визначення права особи на призначення пенсії, пенсія призначається на підставі таких документів.\~ Перелік документів, необхідних для призначення пенсії, міститься в п.2.1 вказаного Порядку. Відповідно до п.2.22 вказаного Порядку за документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземці та особи без громадянства подають також посвідку на постійне проживання. Відповідно до п.2.23 Порядку № 22-1 документи, необхідні для призначення пенсії, можуть бути подані як в оригіналах, так і копіях, посвідчених нотаріально або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію. Документи про стаж, вік та заробітну плату подаються тільки в оригіналах. У разі якщо підтвердженням страхового стажу є трудова книжка, надається копія з неї, завірена адміністрацією підприємства, установи, організації за місцем останньої роботи або органом, що призначає пенсію. За правилами п.4.1 наведеного вище \~Порядку № 22-1 орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 3). Згідно з п.4.2 Порядку № 22-1 при прийманні документів орган, що призначає пенсію: 1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж; 2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів; 3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності). Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі; 4) видає пам`ятку пенсіонеру (додаток 3), копія якої зберігається у пенсійній справі. Не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України (п.4.3 Порядку №22-1). Отже, підставою для вчинення дій, спрямованих на призначення пенсії за віком, є відповідна заява особи та додані до неї необхідні документи, подані до уповноваженого органу ПФУ в установленому порядку. З наявних у справі доказів вбачається \~і, окрім того, встановлено наведеними вище рішеннями Дніпропетровського окружного адміністративного суду, що з дотриманням \~вимог \~Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»,\~ Порядку про подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до\~ Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим\~ Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за № 1566/11846, позивачка через свого представника, якій діє на підставі виданої йому нотаріально посвідченої довіреності, подала всі необхідні документи для призначення [PERSON] пенсії за віком. Таким чином, суд апеляційної інстанції за встановлених у справі обставин вважає, що позивачка має всі необхідні умови і має право на призначення пенсії, реалізація якого повинна здійснюватись у встановленому національним законодавством порядку, визначеному, зокрема, у\~ Законі № 1058-IV\~ і затвердженому на виконання його положень Порядку №22-1. Оскільки відповідач після отримання заяви позивачки від 19.03.2018 не здійснив жодних визначених Законом дій щодо призначення позивачу пенсії за віком, він тим самим порушив \~право особи на отримання пенсійних виплат. Зміст листа відповідача відповіді від 14.02.2020 на заяву від 19.03.2018 про призначення пенсії за віком свідчить, що в даному випадку з боку Пенсійного органу допущена протиправна бездіяльність (невиконання покладених на нього функцій), яка виразилась у неприйнятті рішення за наслідками розгляду заяви позивача про призначення пенсії за віком у визначеному чинним законодавством порядку, з урахуванням висновків суду у справах між тими ж сторонами №0440/7183/18 та № 160/10879/19, які набрали законної сили і якими встановлені факти дотримання позивачкою вимог, зокрема, Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до\~ Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого\~ постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 № 22-1. За наведених обставин, враховуючи, що спірні відносини виникли у сторін з мотивів не однократної протиправної відмови у призначені позивачці пенсії за віком з 19.03.2018, \~позиції позивачки щодо протиправності наданої відповідачем у листі від 14.02.2020 відповіді з приводу поданої позивачкою заяви про призначення пенсії за віком, а також враховуючи, що в спірному випадку відповідач не довів, що, розглядаючи третє заяву позивачки від 19.03.2018, він діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що підлягають задоволенню позовні вимоги про визнання протиправної бездіяльності відповідача щодо не призначення пенсії за віком, скасування рішення про відмову у призначенні пенсії [PERSON] , викладене в листі відповідача від 19.03.2018. Також, з огляду на те, що за результатами розгляду заяви позивачки про призначення пенсії за віком від 29.02.2016 відповідачем надавались необґрунтовані відмови, суд апеляційної \~інстанції вважає, що правильно обраним способом захисту порушеного права позивачки є зобов`язання відповідача вчинити певні дії, а саме: зобов`язати відповідача \~призначити [PERSON] пенсію за віком у розмірі відповідно до норм\~ Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»\~ та здійснювати виплату пенсії на вказаний ним банківський рахунок. При цьому суд апеляційної інстанції враховує, що як вказано Верховним Судом України у рішенні від 24.11.2015 у справі № 816/1229/14, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, \~дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку не виконання або неналежного виконання рішення не виникла б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення. Суд при перевірці правомірності прийняття відповідачем оскаржуваного рішення, згідно приписів ст.245 КАС України, не перебираючи на себе повноважень відповідного органу, вправі покласти на суб`єкта владних повноважень зобов`язання вчинити певні дії з метою захисту порушених прав та інтересів позивача. Таким чином, виходячи з встановлених у справі фактичних обставин, суд апеляційної інстанції \~вважає, що \~з метою повного захисту прав позивачки \~відповідач має бути зобов`язаний призначити [PERSON] пенсію за віком і задоволення позову в цій частині не свідчить про втручання в дискреційні повноваження відповідача. Суд також враховує положення обов`язкової до застосування судової практики Європейського суду з прав людини, викладеної у рішенні по справі Олссон проти Швеції (Olsson v. Sweden)\~ \~\~\~від 24 березня 1988 року. При вирішенні вказаної справи Європейський суд з прав людини прийшов до висновку, що будь-яка норма не може вважатися «законом», якщо вона не сформульована з достатньою точністю так, щоб громадянин самостійно або, якщо знадобиться, з професійною допомогою міг передбачити з часткою ймовірності, яка може вважатися розумною в даних обставинах, наслідки, які може спричинити за собою конкретну дію. Проте досвід показує, що абсолютна точність недосяжна і що необхідність уникати надмірної жорсткості формулювань і слідувати за обставин, що змінюються, веде до того, що багато законів неминуче викладені в термінах, які більшою чи меншою мірою є невизначеними. Фраза «передбачено законом» не просто відсилає до внутрішнього права, але має на увазі і якість закону, вимагаючи, щоб останній відповідав принципом верховенства права. Таким чином, мається на увазі, що у внутрішньому праві повинні існувати певні заходи захисту проти свавільного втручання публічних властей у здійснення прав, охоронюваних inter alia п.1 статті 8 Конвенції. Закон, який передбачає дискреційні повноваження, сам по собі не є несумісним з вимогами передбачуваності за умови, що дискреційні повноваження та спосіб їх здійснення вказані з достатньою ясністю для того, щоб з урахуванням правомірності мети зазначених заходів забезпечити індивіду належний захист від свавільного втручання держави. Крім того, згідно п. 65 вказаного рішення Суду втручання повинно бути зумовлено досягненням правомірної цілі. Також Європейський суд з прав людини вказує, що у відповідності зі сформованою практикою Суду, під поняттям необхідності мається на увазі, що втручання відповідає якій-небудь нагальній суспільній потребі і що воно пропорційно законній меті. Таким чином, суд вважає, що застосування дискреційних повноважень суб`єкта владних повноважень повинно мати чіткі межі застосування. \~І за наявності правової можливості відповідного органу \~прийняти одного з двох рішень суд зобов`язаний відновити порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова є неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається. З приводу позовних вимог про зобов`язання відповідача здійснювати виплату пенсії з врахуванням індексації та з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, суд апеляційної інстанції вважає, що ці вимоги задоволенню не підлягають як передчасні, оскільки в цій частині спір між сторонами ще не виник. Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди суд апеляційної інстанції зазначає таке. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно зі ст.1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статями 1173 та 1174 ЦК України, згідно яким така шкода відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів або відповідної особи. Отже, підставою для стягнення шкоди є факт неправомірних дій певного органу чи його посадових або службових осіб; наявність шкоди; причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Відповідно до ч.2 ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч.3 ст.23 ЦК України). При цьому слід враховувати, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. В спірному випадку позивачка просить стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 100 000 грн. у зв`язку з протиправними рішеннями, дією та бездіяльністю відповідача, в результаті яких відповідач відмовив у призначенні пенсії позивачу. Безпосередньо факт протиправної бездіяльності відповідача як органу Пенсійного фонду, до компетенції якого належить вирішення порушеного позивачкою у заяві від 19.03.2018 питання по призначення пенсії за віком, яка встановлена судом, сам по собі не свідчать про заподіяння моральної шкоди позивачці та не є підтвердженням того, що така бездіяльність відповідача викликали негативні наслідки моральних страждань позивачки. Позивачкою (її представником) не доведено обставин спричинення моральної шкоди позивачці саме неправомірними, оскаржуваними, діями відповідача, вини останнього в її заподіянні, відтак, суд \~апеляційної інстанції дійшов висновку, що заявлена позивачем вимога про стягнення моральної шкоди у розмірі 100 000 грн. задоволенню не підлягає. Виходячи з вищенаведеного, суд першої інстанції під час розгляду справи не в повному обсязі дослідив обставини, які мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права, внаслідок чого апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із прийняттям нового рішення про часткове задоволення позову. \~

Результат розгляду: partial