Рішення адміністративного суду від 2022-01-31 00:00:00+02

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Військової частини [NUMBER] у якому просив: - визнати протиправними дії відповідача щодо не проведення остаточного розрахунку при звільненні у день виключення зі списків військової частини. - зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за весь час затримки виплати - з 01.01.2016 по день фактичної виплати індексації; - зобов`язати військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки виплати індексації - за період із 15.05.2017 по день фактичної виплати індексації шляхом множення середньоденного розміру грошового забезпечення на кількість днів затримки виплати. Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2021 року позовну заяву [PERSON] ( [ADDRESS] ) до Військової частини [NUMBER] ( [ADDRESS] , код ЄДРПОУ [NUMBER] ) про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, - задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини [NUMBER] щодо невиплати [PERSON] компенсацію втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків виплати індексації на виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 16.12.2020 у справі № 240/15687/20. Зобов`язано Військову частину [NUMBER] здійснити нарахування та виплатити [PERSON] компенсацію втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків виплати індексації на виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 16.12.2020 у справі № 240/15687/20, за період із 16.01.2021 по 25.03.2021 У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржили Військова частина [NUMBER] та [PERSON] . Відповідач, в апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права, з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Позивач у поданій апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права, з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить його скасувати в частині відмовлених позовних вимог, та прийняти нове рішення в цій частині, яким позов задовольнити в повному обсязі. Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п.1 ч.1 ст.311 КАС України. Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Військової частини [NUMBER] не підлягає задоволенню, а апеляційну скаргу [PERSON] слід задовольнити частково, з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що Наказом №109 від 15.05.2017 позивача із 15.05.2017 виключено зі списків особового складу військової частини [NUMBER] (п/п [NUMBER] ) та всіх видів забезпечення. Рішенням суду від 16 грудня 2020 року у справі № 240/15687/20 визнано протиправною бездіяльності військової частини [NUMBER] щодо не нарахування та невиплати [PERSON] індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 15.05.2017. Зобов`язано військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити [PERSON] індексацію грошового забезпечення за період 01.01.2016 по 15.05.2017. Рішення суду у справі № 240/15687/20 набрало законної сили 16.01.2021. Позивачем надано до суду копію витягу із роздавальної відомості № 116 на виплату за рішенням суду щодо солдата [PERSON] та копію відомості 153 (приват) від 25.03.2021 на виплату за рішенням суду щодо [PERSON] . Окрім того, позивачем надано до суду лист Військової частини [NUMBER] від 30.03.2021 №1061 про те, що постанови про відкриття виконавчого провадження, видані на [PERSON] виконані, зокрема і щодо індексації грошового забезпечення, а кошти зараховані на картковий рахунок позивача (а.с. 47, 48, 56). Стосовно вимог позивача про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за весь час затримки виплати - з 01.01.2016 по день фактичної виплати індексації, колегія суддів зазначає наступне. Згідно із п.4 Порядку №1078 у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до законодавства. Статтею 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІІІ (Закон № 2050-ІІІ) визначено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі № 2050-ІІІ слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Відповідно до ст.3 Закону № 2050-ІІІ сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляції місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Згідно зі ст.4 Закону №2050-ІІІ виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Тобто, індексація є складовою заробітної плати та у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до діючого законодавства. При цьому, використане у ст.3 Закону № 2050-ІІІ формулювання, що компенсація обчислюється як добуток "нарахованого, але не виплаченого грошового доходу" за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення. Таким чином, зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1-3 Закону № 2050-ІІІ дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15.10.2020 у справі № 240/11882/19. Враховуючи вищевикладене, позовна заява підлягає частковому задоволенню шляхом зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату компенсації втрат частини доходів у зв`язку з порушенням їх виплати за період із 16.01.2021 (дата набрання законної сили рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 16.12.2020 у справі № 240/15687/20) по 25 березня 2021 року (дата виплати коштів, на виконання рішення суду). Окрім того, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність виходу за межі позовних вимог та визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати [PERSON] компенсацію втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків виплати індексації на виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 16.12.2020 у справі № 240/15687/20. Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки виплати індексації. Суд першої інстанції вказував, що в матеріалах адміністративної справи міститься копія витягу з роздавальної відомості № 116 на виплату за рішенням суду щодо солдата [PERSON] у якій вказані всі суми, що були нараховані позивачу на виконання рішення суду. Судом було досліджено зазначений документ та встановлено наявність у ньому інформації про нарахування позивачу середнього заробітку у сумі 135 015,23 грн. Також судом зазначено, що з копії відомості 153 (приват) від 25.03.2021 на виплату за рішенням суду щодо [PERSON] вбачається виплата позивачу сум, що зазначені у роздавальній відомості №116. Разом з тим, колегією суддів встановлено, що з витягу із роздавальної відомості № 116 на виплату за рішення суду грошової компенсації військовослужбовцям військової частини [NUMBER] військової частини [NUMBER] , [NUMBER] вбачається, що у переліку усіх військовослужбовців [PERSON] розташований під номером № 12, якому було виплачено компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки у розмірі 6 481,71 грн. (графа 16 ) та індексацію у розмірі 1 261,75 грн. (графа 17), а всього нараховано 7 743,46 грн. Сума вказаної виплати також підтверджується відомістю 153 від 25.03.2021 (а.с.56) та витягом з мобільного додатку ПриватБанку (додано до апеляційної скарги). Колегія суддів наголошує, що сума середнього заробітку у сумі 135 015,23 грн зазначена у графі 14 до [PERSON] не має відношення, адже у стрічці за № 12 нічого не вказано, дана сума віднесена до стрічки "Разом по відомості". У зв`язку, з вищевикладеним суд першої інстанції, дійшов помилкового висновку про те, що відповідачем у добровільному порядку нараховано та виплачено позивачу середній заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні. Суд апеляційної інстанції враховує, що порядок та умови проходження служби військовослужбовцями, порядок та умови визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) регламентується спеціальним законодавством. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників. За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це зазначено у спеціальному законі. Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової оплачуваної відпустки, індексації) не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Це питання врегульовано КЗпП України. Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, колегія суддів вважає можливим застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення зі служби військовослужбовців. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01.03.2018 у справі № 806/1899/17 та постанові Верховного Суду від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16. Згідно із частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з ним розрахунок у строки, зазначені статтею 116 цього Кодексу. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Виходячи з наведених вимог законодавства всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі ж невиконання такого обов`язку, - наступає передбачена нормами КЗпП України відповідальність. Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником. Враховуючи, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме - виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд апеляційної інстанції погоджується із висновками суду першої інстанції про наявність у позивача права на отримання відшкодування за затримку виплати розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України. Такої ж правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 16 липня 2020 року у справі № 400/2884/18. Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у пунктах 58-61 постанови від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19 дійшов таких висновків. Статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Синтаксичний розбір текстуального змісту цієї норми дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми. Отже, аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку. Колегія суддів звертає увагу, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (зокрема, пункт 71 постанови від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц). На виконання ухвали Сьомого апеляційного адміністративного суду від 30.12.2021 року відповідачем надано довідку-розрахунок грошового забезпечення за два останні місяця роботи, що складає 1 177,40 грн. за березень 2017 року та квітень 2017 року відповідно та вказано про середньоденний розмір грошового забезпечення, що складає 38,61 грн.; довідку про розмір належних виплат \~при звільненні, що складає 2 885,42 грн. Період з 15.05.2017 по 25.03.2021 складається із 967 календарних днів, у зв`язку з чим середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 37 335,87 грн. (967*38,61) Разом з тим, при загальному розмірі несвоєчасно виплаченої індексації, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 37 335,87 грн. істотно перевищує розмір несвоєчасно виплачених сум. В свою чергу, застосування судом критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц. За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно дост.117 КЗпП України, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. 30 листопада 2020 року Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалив постанову у справі № 480/3105/19, у частині, що стосується виплати середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку, зазначив про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку. Наведений підхід до вирішення питання обрахунку належного до виплати розміру середнього заробітку підтримано Верховним Судом у низці постанов, зокрема від 23 грудня 2020 року у справі № 825/1732/17, від 29 грудня 2020 року у справі № 520/11337/18. Загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 10 512,73грн., з яких: грошове забезпечення та грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки - 9\~250,98 гривень (88%) та доплачена індексація грошового забезпечення 1261,75 гривень (12%). Обрахована відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, сума середнього заробітку за несвоєчасну виплату одноразової грошової допомоги становить 37 335,87 грн. У постанові від 11 серпня 2021 року у справі № 821/2093/16 Верховний Суд вказав, що критерії, які запропонувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, містять широкий спектр умов, які можуть вплинути на суму середнього заробітку. Обставини кожної конкретної справи можуть бути різними, тож вимагатимуть індивідуального підходу і пояснення щодо застосування цих критеріїв. Щодо застосування способу визначення розміру середнього заробітку, наведеного Верховним Судом у справі № 480/3105/19, слід зазначити, що постанова судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30.11.2020 не містить висновку про необхідність застосування судами саме такого способу обчислення при зменшенні розміру середнього заробітку; натомість такий спосіб касаційним судом визначений виходячи з фактичних обставин конкретної справи. При цьому, у справі № 480/3105/19 визначення Верховним Судом розміру середнього заробітку за наведеною пропорцією мало наслідком зменшення відшкодування із 59 255,90 грн до 11 246,77 грн, тоді як розмір спірної своєчасно не виплаченої позивачу суми становив 57657,47 грн. Проте, у справі що розглядається, розмір своєчасно невиплаченої позивачу при звільненні суми ним не оспорюється та складає 1 261,75 грн, тоді як середній заробіток за спірний період складає 1 261,75 грн, а в разі його зменшення у спосіб, зазначений у постанові Верховного Суду від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19, складе 4\~480,30 грн, що є неспівмірним, оскільки у 3,5 рази перевищуватиме суму несвоєчасно виплаченої індексації. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц зазначила, що відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця (пункт 81); суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (пункт 89). Колегія суддів вказує, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є очевидно неспівмірною зі встановленим розміром заборгованості. Тому, визначаючи розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, суд вважає, що розмір відшкодування має повністю відповідати сумі недоплачених коштів у розмірі 1 261,75грн., яка є на 100% співмірною з його порушеним правом. З урахуванням наведеного рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки виплати індексації - за період із 15.05.2017 по день фактичної виплати індексації шляхом множення середньоденного розміру грошового забезпечення на кількість днів затримки виплати, з ухваленням в цій частині нової постанови, якою задовольнити позовні вимоги в цій частині та зобов`язати нарахувати і виплатити військову частину [NUMBER] [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.05.2017 по 25.03.2021, у розмірі 1 261 (одна тисяча двісті шістдесят одна) грн 75 коп. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Результат розгляду: partial