Рішення адміністративного суду від 2022-11-03 00:00:00+02

У травні 2022 року до суду надійшов адміністративний позов [PERSON] до Військово-медичного клінічного центру Південного регіону, в якому позивач просить суд: визнати протиправною бездіяльність Військово-медичного клінічного центру Південного регіону щодо не нарахування та невиплати [PERSON] індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 рік; зобов`язати Військово-медичний клінічний центр Південного регіону нарахувати та виплатити [PERSON] індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 рік. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 29 липня 2022 року позов задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Військово-медичного клінічного центру Південного регіону щодо не нарахування та невиплати [PERSON] індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 рік. Зобов`язано Військово-медичний клінічний центр Південного регіону нарахувати та виплатити [PERSON] індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 рік. Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, наголошуючи на неправильному застосуванні судом першої інстанції норм матеріального права, порушенні норм процесуального права. Позивачем поданий відзив на апеляційну скаргу, в якому остання просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін. Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, згідно якого суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). Вислухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків. Згідно витягу з послужного списку [PERSON] , позивач призвана на військову службу з 30.08.1990 року, з 28.09.2007 р. по т.ч. перебувала на посаді старшого офіцера лікувально-профілактичного відділу Військово-медичного клінічного центру ПР. Згідно наказу начальника 18 регіональної Військово-лікарської комісії № 70 \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~від 22.07.2019 року (по стройовій частині), підполковника медичної служби старшого лікаря-спеціаліста відділу експертизи комплектування (Військово-Морських Сил Збройних Сил України) Військово-лікарської комісії Південного регіону [PERSON] , яка звільнена наказом першого заступника Міністра оборони України (по особовому складу) від 04.06.2019 року № 31 у відставку за п. «б» (за станом здоров`я) відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок ті військову службу», з 22.07.2019 року виключено зі списків особового складу 18 регіональної Військово-лікарської комісії та всіх видів грошового забезпечення. Як стверджує позивач, за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року індексація її грошового забезпечення не нараховувалась та не виплачувалась. Позивач звернулась до 18 регіональної Військово-лікарської комісії із заявою, в якій, зокрема, просила нарахувати та виплатити їй за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року індексацію грошового забезпечення. У відповідь на заяву позивача, 18 регіональною Військово-лікарською комісією складено лист від 24.01.2022 року № 256, яким позивача повідомлено, що за період з січня 2016 року по лютий 2018 року індексація не нараховувалась та не виплачувалась. Аналогічна інформація викладена у листі ТВО начальника військово-медичного клінічного центру Південного регіону від 20.01.2022 року № 548/336, який адресовано начальнику 18 регіональної Військово-лікарської комісії. Вважаючи протиправною бездіяльність Військово-медичного клінічного центру Південного регіону щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 рік, позивач звернулась до суду з даним позовом. Вирішуючи справу та задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці та проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи, а відсутність чи скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення будь-яких виплат. Також, суд першої інстанції зазначив, що питання про те, який базовий місяць буде використаний відповідачем при нарахуванні індексації є передчасним, оскільки у цій частині права позивача не є порушені. Суд першої інстанції дійшов висновку, що в даному випадку визначення базового місяця для нарахування та виплати індексації грошового забезпечення є компетенцією відповідача як органу, в якому позивач проходив службу і який виплачував йому грошове забезпечення, та саме на відповідача за наявності законних підстав покладається обов`язок нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення. Вирішуючи справу в апеляційному порядку колегія суддів виходить з наступного. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року № 2011-XII (у редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом. Абзацом 2 частини 4 статті 9 вказаного Закону встановлено, що порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 9 цього ж Закону до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону. Згідно ч. 1 ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~від 03.07.1991 року № 1282-ХІІ (у редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. Індексація грошових доходів населення здійснюється за місцем їх отримання за рахунок відповідних коштів (ст. 9 Закону). Статтею 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» від 05.10.2000 року № 2017-III (у редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що індексацію доходів населення, яка встановлюється для підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін, віднесено до державних соціальних гарантій, що, згідно зі ст. 19 цього Закону, є обов`язковими для всіх підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності. Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України. Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення, що поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників визначає Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1078 від 17.07.2003 року, з наступними змінами та доповненнями (далі - Порядок № 1078 у редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин). Згідно п. 6 Порядку № 1078 виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню: 1) підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів; 2) підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету; 3) об`єднання громадян підвищують розміри оплати праці за рахунок власних коштів; 4) індексація пенсій, страхових виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, щомісячного довічного грошового утримання, що виплачується замість пенсії, інших видів соціальної допомоги провадиться відповідно за рахунок Пенсійного фонду, фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування та коштів державного бюджету; 6) індексація стипендій особам, які навчаються, провадиться за рахунок джерел, з яких вони сплачуються і т.д. У разі коли грошовий дохід формується з різних джерел і цим Порядком не встановлено черговість його індексації, сума додаткового доходу від індексації виплачується за рахунок кожного джерела пропорційно його частині у загальному доході. Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік. В контексті наведеного колегія суддів зазначає, що індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. За вимогами вказаних нормативно-правових актів проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи. Аналіз наведених вище нормативно-правових актів, за відсутністю затвердженого особливого порядку індексації грошового забезпечення військовослужбовців, дає підстави для нарахування індексації грошового забезпечення у встановленому Урядом України порядку, а саме Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078. Тобто, сума індексації грошового забезпечення є складовою частиною грошового забезпечення і відповідно до Закону підлягає обов`язковому нарахуванню та виплаті. Як встановлено в ході розгляду справи, позивачу за період з 01.01.2016 року по \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~28.02.2018 року не нараховувалась та не виплачувалась індексація грошового забезпечення. В апеляційній скарзі, обґрунтовуючи правомірність своїх дій щодо не проведення індексації грошового забезпечення позивача у вказаний період, відповідач посилається на те, що у межах наявного фінансового ресурсу можливості виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України у 2016-2018 р.р. у Міноборони не було. Проте, колегія суддів вважає необґрунтованими вказані доводи відповідача, з огляду на викладене. Так, згідно ч. 6 ст. 5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~від 03.07.1991 року № 1282-ХІІ (у редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік. Тобто, частина 6 статті 5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» не обмежує проведення, передбачених чинним законодавством України, виплат, а вказує на джерела походження цих коштів. Також, колегія суддів зазначає, що Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Кечко проти України» зауважував, що реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань. Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що обмежене фінансування жодним чином не впливає на наявність чи відсутність у позивача права на нарахування індексації грошового забезпечення, що є предметом спору у даній справі. До того ж, відповідачем не надано жодних доказів в підтвердження факту відсутності в бюджеті відповідного рівня, з якого фінансується відповідач, коштів на індексацію грошового забезпечення, і як наслідок не надходження відповідних фінансових асигнувань на рахунки відповідача для виплати індексації військовослужбовцям у вказаний період. Крім того, відповідачем не надано доказів того, що ним протягом 2016-2018 рр. надсилались відповідні заявки до вищестоящого органу стосовно потреби на виділення додаткових коштів для виплати військовослужбовцям індексації грошового забезпечення. Колегія суддів також не приймає до уваги посилання відповідача на роз`яснення Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 04.01.2016 року № 248/3/9/1/2, оскільки відповідно до п. 14 Порядку № 1078 роз`яснення щодо застосування цього Порядку надає Мінсоцполітики. Крім того, слід зазначити, що вказане роз`яснення не є нормативно-правовим актом. Що стосується посилань відповідача в апеляційній скарзі на положення п. 3 Постанови КМУ № 1013 від 09.12.2015 року, як на підставу для не нарахування та невиплати позивачу індексації за спірний період, колегія суддів зазначає наступне. Згідно п. 3 Постанови від 09.12.2015 року № 1013 Кабінетом Міністрів України постановлено: Міністрам, керівникам інших центральних органів виконавчої влади, головам обласних, Київської міської державних адміністрацій та інших державних органів у межах передбачених коштів державного бюджету, місцевих бюджетів та власних коштів вжити заходів для підвищення з 1 грудня 2015 р. розмірів посадових окладів (тарифних ставок, ставок заробітної плати), перегляду розмірів надбавок, доплат, премій, спрямувавши на зазначені цілі всі виплати, пов`язані з сумою індексації, яка склалась у грудні 2015 р., з тим, щоб розмір підвищення всіх складових заробітної плати у сумарному виразі для кожного працівника у грудні 2015 р. перевищив суму індексації, яку йому повинні були виплатити у грудні 2015 року. Для проведення подальшої індексації заробітної плати обчислення індексу споживчих цін починається з січня 2016 р. відповідно до Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 р. № 1078. Відповідно до п. 5 Порядку № 1078, в редакції вказаної Постанови № 1013, у разі підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків. Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення. Сума індексації у місяці підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу. Якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу, сума індексації у цьому місяці визначається з урахуванням розміру підвищення доходу і розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу. У разі зростання заробітної плати за рахунок інших її складових без підвищення тарифних ставок (окладів) сума індексації не зменшується на розмір підвищення заробітної плати. У разі коли відбувається підвищення тарифної ставки (окладу), у місяці підвищення враховуються всі складові заробітної плати, які не мають разового характеру. Колегія суддів зазначає, що відповідачем в ході розгляду справи не надано жодного доказу щодо підвищення у грудні 2015 року - січні 2016 року тарифної ставки (посадового окладу) за посадою, яку займала позивач. Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що протягом спірного періоду відповідачем взагалі не розглядалось питання щодо виплати позивачу індексації, розмір індексації не розраховувався з урахуванням наведених вимог Порядку № 1078 та єдиною підставою для невиплати індексації відповідачем були визначені лише обставини щодо відсутності належного фінансування, а не відсутність у позивача відповідної нарахованої суми індексації з урахуванням отриманого грошового забезпечення. За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідачем допущена протиправна бездіяльність щодо ненарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року. Таким чином, оскільки індексація грошового забезпечення позивачу не була проведена у встановлений Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» строк, що є порушенням прав позивача, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідач підлягає зобов`язанню нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року. Поряд з цим, колегія суддів погоджується з доводами апелянта, що у даній справі суд першої інстанції помилково вирішував вимоги щодо визначення базового місяця для нарахування індексації та дійшов висновку, що такі вимоги є передчасними та визначення базового місяця відноситься до дискреційних повноважень відповідача, оскільки у даній справі позивачем не заявлялось вимог щодо визначення базового місяця для нарахування індексації, а тому, це питання не є предметом судового розгляду у даній справі. Колегія суддів зазначає, що позивач у даній справі визначив вимоги заявленого позову та просив захисти порушені права шляхом зобов`язання Військово-медичний клінічний центр Південного регіону нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 рік, інших вимог не заявлялось. З огляду на викладе, колегія суддів також відхиляє доводи відзиву на апеляційну скаргу щодо базового місяця для нарахування індексації. Що стосується посилань відповідача в апеляційній скарзі на те, що останній не встиг прийняти участь у даній справі та подати відзив на позовну заяву, що, на думку апелянта, є підставою для скасування рішення суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне. Згідно ч. 9 ст. 171 КАС України про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, в якій зазначаються: 1) найменування адміністративного суду, прізвище та ініціали судді, який відкрив провадження в адміністративній справі, номер справи; 2) найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові за його наявності для фізичних осіб) сторін, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання (для фізичних осіб); 3) предмет та підстави позову; 4) за якими правилами позовного провадження (загального чи спрощеного) буде розглядатися справа; 5) дата, час і місце підготовчого засідання, якщо справа буде розглядатися за правилами загального позовного провадження; 6) дата, час і місце проведення судового засідання для розгляду справи по суті, якщо справа буде розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін; 7) результат вирішення заяв і клопотань позивача, що надійшли разом із позовною заявою, якщо їх вирішення не потребує виклику (повідомлення) сторін; 8) строк для подання відповідачем відзиву на позов; 9) строки для подання відповіді на відзив та заперечення, якщо справа буде розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження; 10) строк подання пояснень третіми особами, яких було залучено при відкритті провадження у справі; 11) веб-адреса сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по справі, що розглядається; 12) у разі розгляду справи за місцезнаходженням суб`єкта владних повноважень - повідомлення про наявні в суді матеріали, які підлягають врученню суб`єкту владних повноважень як стороні, та про можливість їх отримання лише безпосередньо у суді. Частинами 1, 4, 5 статті 162 КАС України передбачено, що у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову. До відзиву додаються: 1) докази, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, якщо такі докази не надані позивачем; 2) документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи. Відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дасть змогу відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив до початку першого підготовчого засідання у справі. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Згідно ч. 2 ст. 121 КАС України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду. У даній справі при відкритті провадження судом визначено, що справа розглядатиметься за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмового провадженні) та встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву з дня отримання ухвали про відкриття провадження у справі. В апеляційній скарзі відповідач вказує, що копію позовної заяви та копію ухвали про відкриття провадження у справі із встановленим строком для подання відзиву на позовну заяву він отримав на електрону адресу: vmkcpivdreg@post.mil.gov.ua 27 червня 2022 року. При цьому, відповідач зазначає, що зареєстрована вказана судова кореспонденція ВМКЦ ПР за \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~вх. 3481 від 27.07.2022 року. Разом з цим, згідно матеріалів справи, судом першої інстанції направлялась судова кореспонденція на наведену вище електронну адресу відповідача 20.05.2022 року. Більш того, колегія суддів наголошує, що з наведеної апелянтом дати отримання копії позовної заяви та ухвали про відкриття 27 червня 2022 року та до дати прийняття судом першої інстанції рішення 29 липня 2022 року у відповідача було більше п`ятнадцяти днів для подання відзиву на позовну заяву. Таким чином, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги відповідача, що у нього не було достатньо часу для подання відзиву на позовну заяву. Що стосується вказаної відповідачем в апеляційній скарзі дати реєстрації судової кореспонденції у даній справі - за вх. 3481 від 27.07.2022 року, колегія суддів зазначає, що несвоєчасна реєстрації кореспонденції відповідачем не може впливати на реалізацію його процесуальних прав та фактично продовжувати, встановлені строки для подання, зокрема, відзиву на позовну заяву. Також, колегія суддів наголошує, що відповідач не позбавлений був права подати клопотання про продовження строку для подання відзиву на позовну заяву, однак, таким правом відповідач не скористався. З огляду на викладене, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги в частині порушення норм процесуального права. Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції зміні в мотивувальній частині із виключенням мотивів, з яких виходив суд першої інстанції вирішуючи вимоги, які не були заявлені, щодо визначення базового місяця для нарахування індексації, та висновків, що такі вимоги є передчасними та визначення базового місяця відноситься до дискреційних повноважень відповідача.

Результат розгляду: partial