Рішення адміністративного суду від 2022-07-12 00:00:00+03

[PERSON] звернулась до суду першої інстанції з позовом, в якому просила стягнути з Одеської обласної прокуратури суму грошових коштів у розмірі середнього заробітку за час затримки виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2020 року у адміністративній справі №420/4649/20 про поновлення [PERSON] на посаді начальника відділу міжнародного співробітництва прокуратури Одеської області, тобто за період з 22 грудня 2020 року по 18 лютого 2021 року включно, у сумі 67240 грн. (без урахування обов`язкових відрахувань). В обґрунтування позову зазначено, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2020 року по справі №420/4649/20, зокрема, поновлено позивача на посаді начальника відділу міжнародного співробітництва прокуратури Одеської області з 30 квітня 2020 року та стягнуто з Одеської обласної прокуратури середній заробіток за час вимушеного прогулу. Рішення в частині поновлення на посаді та стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць допущено до негайного виконання. Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 02 червня 2021 року рішення суду у вказаній справі змінено в частині розміру середнього заробітку, що підлягає виплаті на користь позивача за час вимушеного прогулу, в іншій частині судове рішення залишено без змін. Акцентуючи увагу на положеннях ст.ст. 14, 370, 371 КАС України, ст. 235 КЗпП України, позивач вказує, що видання 19.02.2021 року відповідачем наказу в частині поновлення його на посаді начальника відділу міжнародного співробітництва прокуратури Одеської області та проведення розрахунку заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в березні 2021 року підтверджує допущення прокуратурою затримку у виконанні судового рішення, наявність обставин для відповідальності, передбаченої ст. 236 КЗпП України, та стягнення на користь позивача середнього заробітку це весь період затримки у виконанні рішення суду. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2022 року адміністративний позов задоволено частково. Суд стягнув з Одеської обласної прокуратури на користь [PERSON] суму грошових коштів у розмірі середнього заробітку за час затримки виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21.12.2020 року по адміністративній справі №420/4649/20 про поновлення [PERSON] на посаді начальника відділу міжнародного співробітництва прокуратури Одеської області за період з 22.12.2020 року по 18.02.2021 року включно у сумі 65600 гривень. Стягнув з Одеської обласної прокуратури за рахунок бюджетних асигнувань на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 908 грн. У задоволені іншої частини позовних вимог суд відмовив. Проаналізувавши положення ст.ст. 14 КАС України, ст.ст. 235, 236 КЗпП України, суд першої інстанції виходив з того, що виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі. Добровільне виконання рішення суду боржником це його законодавчо встановлений обов`язок. Зазначений обов`язок не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі. Отже, період затримки необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі. Врахувавши обставини справи, а також те, що рішення суду в частині негайного поновлення позивача на посаді в органі прокуратури відповідачем фактично виконано 19.02.2021 року шляхом видання відповідного наказу, суд першої інстанції, з огляду на положення абз. 3 п. 2, п.п. 5, 8 Порядку від 08.02.1995 року №100 та кількість робочих днів затримки виконання і розмір середньоденного заробітку працівника, визначив обґрунтованими вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку у сумі 65 600 грн. В апеляційній скарзі Одеська обласна прокуратура, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки положенням ст. 236 КЗпП України та обставинам справи і помилко не враховано, що право позивача на стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі чинне законодавство пов`язує виключно із виданням роботодавцем відповідного наказу, фактичним допуском незаконно звільненого до роботи. При цьому, підлягає встановленню наявність вини роботодавця у не виданні наказу про поновлення працівника на роботі. Акцентуючи увагу на не обізнаності із прийнятим судом рішення та відсутності перешкод у поновленні позивача на посаді, а відтак відсутності вини обласної прокуратури у несвоєчасному виданні відповідного наказу, апелянт наголошує на недопущенні прокуратурою порушень ст. 236 КЗпП України та необґрунтованості вимог про відшкодування середнього заробітку. Не обґрунтованими, на думку апелянта, є також висновки суду першої інстанції про прийняття позову до розгляду та дотримання позивачем строків звернення із цим адміністративним позовом. Посилаючись на приписи ч. 5 ст. 122 КАС України, вказує, що спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк. З огляду на те, що звернення із цим позовом відбулось поза межами установленого строку, суд мав застосувати правові наслідки пропуску процесуального строку, передбачені ч.ч. 3, 4 ст. 123 КАС України. У відзиві на апеляційну скаргу [PERSON] посилається на необґрунтованість доводів апелянта, правильність висновків суду першої інстанції та відсутність обставин для скасування судового рішення. Судом першої інстанції з`ясовано та як встановлено під час апеляційного розгляду, [PERSON] у період з 23.01.1995 року по 30.04.2020 року проходила службу в органах прокуратури, у тому числі з 03.02.2002 року - на адміністративних посадах старшого помічника прокурора Одеської області з міжнародно-правових доручень, начальника відділу міжнародно-правового співробітництва прокуратури Одеської області, начальника відділу міжнародного співробітництва прокуратури Одеської області. Наказом прокуратури Одеської області від 29.04.2020 року №768-к [PERSON] звільнено з посади начальника відділу міжнародного співробітництва прокуратури Одеської області на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» з 30 квітня 2020 року. Вказаний наказ прокуратури оскаржено позивачем в судовому порядку. Так, рішенням Одеського окружного адміністративного суду 21 грудня 2020 року по справі №420/4649/20 визнано протиправними дії прокуратури Одеської області (нині Одеської обласної прокуратури) щодо незаконного звільнення з органів прокуратури та посади начальника відділу міжнародного співробітництва прокуратури Одеської області [PERSON] . Визнано протиправним та скасовано наказ прокуратури Одеської області №768к від 29.04.2020 року про звільнення [PERSON] з посади начальника відділу міжнародного співробітництва прокуратури Одеської області та органів прокуратури з 30 квітня 2020 року. Поновлено [PERSON] на посаді начальника відділу міжнародного співробітництва прокуратури Одеської області з 30 квітня 2020 року. Стягнуто з Одеської обласної прокуратури на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30 квітня 2020 року по 21 грудня 2020 року в сумі 259 400 грн. (без урахування обов`язкових відрахувань). В іншій частині позовних вимог відмовлено. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення [PERSON] та стягнення середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць в сумі 33620 грн. (без урахування обов`язкових відрахувань). Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду 02 червня 2021 року рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2020 року по справі №420/4649/20 змінено та визначено: у абзаці п`ятому резолютивної частини замість: « 259400 грн.» вказати: « 264040 грн.». В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2020 року залишено без змін. 28.12.2021 року позивач звертався в Одеську обласну прокуратуру із заявою щодо добровільного виконання судового рішення по справі №420/4649/20 в частині негайного виконання судового рішення про поновлення на посаді в органі прокуратури. Розглянувши вказану заяву, Одеська обласна прокуратура у листі від 11.01.2021 року за №07-4372-20 роз`яснила, що відповідно до положень ч. 1 ст. 373 КАС України, ст.ст. 5, 26 Закону України «Про виконавче провадження», а також Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного і місцевих бюджетів або боржників, виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглянув справу як суд першої інстанції. Примусове виконання рішень розпочинається органами державної виконавчої служби за заявою стягувача на підставі виконавчого документа. 19.02.2021 року, на підставі рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2020 року по справі №420/4649/20 та постанови старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 09.02.2021 року ВП №64402633, Одеською обласною прокуратурою видано наказ за №294к, яким скасовано наказ прокурора Одеської області від 29.04.2020 року №768к про звільнення [PERSON] з посади начальника відділу міжнародного співробітництва прокуратури Одеської області та органів прокуратури. Поновлено [PERSON] на посаді начальника відділу міжнародного співробітництва прокуратури Одеської області з 30 квітня 2020 року. Посилаючись на те, що відповідачем не було дотримано вимоги законодавства щодо негайного виконання судового рішення, у тому числі про поновлення працівника на роботі, позивач звернувся до суду із цим позовом про стягнення з обласної прокуратури середнього заробітку за період затримки виконання судового рішення. Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України. У ст. 129 Конституції України передбачено, що однією із основних засад судочинства обов`язковість рішень суду. На обов`язковості судових рішень, які набрали законної сили, а також відповідальності згідно із законом за невиконання судового рішення, наголошується і у ст.ст. 14, 370 КАС України. Частиною 4 ст. 257 КАС України законодавець обумовив питання примусового виконання судових рішень у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження". Добровільне виконання рішення суду боржником - це його законодавчо встановлений обов`язок, який не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі. За правилами ч.ч. 1, 7 ст. 235 Кодексу законів про працю України (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин), у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Негайне виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника обумовлено і у п. 3 ч. 1 ст. 371 КАС України. Разом з цим, відповідно до ст. 236 Кодексу законів про працю України, у разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Аналіз наведених норм показав, що втрата працівником права на працю за обставин незаконного звільнення підлягає відновленню одночасно з поновленням його на попередній посаді і виплатою середнього заробітку за час, протягом якого працівник не був допущений до роботи у зв`язку із таким звільненням. Разом з цим, відновлення порушеного права має бути здійснено невідкладно, тобто з моменту вирішення органом, який розглядає трудовий спір, питання про поновлення працівника на роботі, незалежно від того, чи набрало чинності відповідне судове рішення в порядку процесуального законодавства, чи від наявності обставин щодо оскарження судового рішення або від інших підстав, незалежних від працівника. В силу положень ст. 236 КЗпП України виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі. Добровільне виконання рішення суду боржником це його законодавчо встановлений обов`язок. Зазначений обов`язок не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі. Отже, обов`язок виплатити поновленій на посаді особі середній заробіток за час вимушеного прогулу не залежить від обставин та причин невиконання судового рішення про поновлення такої особи на посаді. Таким чином, період затримки необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі. Вказане відповідає правовим висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 12 червня 2019 року №826/18436/16, від 18 липня 2019 року по справі №821/2029/17, від 08 листопада 2019 року по справі №813/5952/15 та, з огляду на подібність спірних правовідносин, відповідно до ч. 5ст. 242 КАС України, підлягають застосуванню у цій адміністративній справі. В свою чергу, не знаходять свого обґрунтованого підтвердження доводи апелянта про невідповідність висновків суду правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палата Верховного Суду від 13 березня 2019 року по справі №711/8446/16-ц. Як свідчить зміст обставин, спірним у вказаній цивільній справі було визначення саме належного боржника за виконання рішення суду про поновлення незаконно звільненого працівника і, як наслідок, - застосування до відповідного роботодавця відповідальності, передбаченої ст. 236 КЗпП України. Тобто, відмінність обставин між цими справами унеможливлює застосування правових висновків Верховного Суду до спірних правовідносин у цій справі. Відтак, колегія суддів наголошує, що порушення прав позивача було обумовлено саме протиправними діями з боку відповідача, які призвели до безпідставного звільнення з роботи, що стало наслідком необхідності для позивача здійснювати відновлення свого порушеного права в судовому порядку. Положення ст. 236 КЗпП України є логічним та справедливим продовженням захисту порушених прав незаконно звільненої особи у разі затримки таким органом виконання рішення. Наведені обласною прокуратурою обставини неможливості виконати негайно судове рішення, як то відсутність під час ухвалення рішення та процедурні питання з оформлення наказу про поновлення прокурора на посаді, не встановлюють правової можливості та не спростовують обов`язку такої особи відновити порушене права позивача у спосіб визначений ст. 236 КЗпП України. Під час вирішення справи слід також враховувати, що обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, а тому з ухваленням рішення на користь працівника роботодавець позбавлений можливості діяти альтернативно або на свій розсуд. Виконання судового рішення вважається закінченим з дня видання, зокрема, відповідного наказу роботодавцем, який прийняв незаконне рішення про звільнення працівника, на попередній посаді. Видання наказу про поновлення незаконно звільненого працівника 19 лютого 2021 року беззаперечно свідчить про порушення висновків судового рішення про його негайне виконання в цій частині та виникнення обставин, передбачених ст. 236 КЗпП України. Щодо доводів апелянта про порушення строків звернення із цим позовом та наявності безумовних підстав для залишення його без розгляду, колегія суддів зважає на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (абз. 1 ч. 2 ст. 122 КАС України). За правилами ч. 3 ст. 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 5 ст. 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк. Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду встановлені ст. 123 КАС України. Частиною 1 вказаної статті визначено, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку. Згідно із ч. 2 ст. 123 КАС України якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву. Аналіз наведених норм показав, що звернення до суду за захистом прав, свобод чи інтересів особа може реалізувати в межах терміну, визначеного адміністративним процесуальним законодавством або іншими законами. Обов`язок доведення обставин, з якими сторона пов`язує поважність причин пропуску строків звернення до суду, покладається на особу, яка звернулась із адміністративним позовом. Пропущення строків звернення до адміністративного суду не є безумовною підставою для застосування наслідків порушення цих строків, оскільки суд може визнати причину пропуску строків поважною і в такому випадку справа розглядається і вирішується в порядку, встановленому адміністративним процесуальним законодавством. При цьому, Кодекс адміністративного судочинства України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу. Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України. Аналізуючи наведені положення законодавства, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду в справі № 240/532/20 (постанова від 11.02.2021 року) за схожих фактичних обставин сформулював такі висновки: Установлений у частині першій статті 233 Кодексу законів про працю України тримісячний строк є скороченим строком позовної давності, в межах якого працівник може звернутися до суду в порядку цивільного судочинства з вимогою про вирішення трудового спору. Натомість строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України і частина п`ята цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою щодо частини другої цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців. Усталеною є позиція Верховного Суду щодо застосування приписів Кодексу законів про працю України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин щодо яких виник спір. Отже, з огляду на те, що строк звернення до суду за вирішенням публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, як і в розглядуваному випадку, охоплюється спеціальною нормою частини п`ятої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України. Ухвалюючи таке рішення (постанова від 11.02.2021 у справі № 240/532/20), Верховний Суд одночасно відступив від висновку щодо застосування частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України для обчислення строку звернення до адміністративного суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, викладеному в його постановах, а також погодився з висновком щодо застосування частини п`ятої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України у подібних правовідносинах, викладеному в інших його постановах, зокрема, від 04.12.2019 (справа № 815/2681/17) і від 22.01.2020 (справа № 620/1982/19). Враховуючи те, що середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою, тому строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення зазначеного заробітку обмежується місячним строком з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, тобто з часу видачі наказу про поновлення на роботі (частина п`ята статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 14 липня 2021 року по справі №1340/4393/18 зауважив, що законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, забезпечення стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій, дисциплінування учасників адміністративного судочинства. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого публічно-правові відносини можуть вважатися спірними. Тому, якщо протягом законодавчо встановленого строку особа не звернулася до суду за вирішенням спору, відповідні відносини набувають ознаки стабільності. При цьому строк в один місяць визнано законодавцем достатнім для того, щоб у справах про проходження публічної служби особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом. Вирішуючи питання про дотримання строку звернення до суду у кожному конкретному випадку, необхідно виходити не лише з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, але й з об`єктивної можливості особи знати про такі факти. День, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли їй стало відомо про прийняття певного рішення, вчинення дії чи допущення бездіяльності, внаслідок чого відбулося порушення прав, свобод чи інтересів особи. Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дії, і у неї не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені. Так, оспорюваним у цій справі є право позивача на середній заробіток за час затримки у виконанні судового рішення, а саме за період з 22.12.2020 року по 18.02.2021 року. Саме фактом виконанням рішення суду в частині поновлення позивача на посаді в органі прокуратури шляхом видання наказу від 19.02.2021 року №294к обумовлені вимоги позовної заяви. Із вказаним наказом позивач ознайомився у день його прийняття, а тому строк звернення із відповідним позовом завершується 19.03.2021 року. Із цим адміністративним позовом позивач звернувся 26.06.2021 року (згідно штемпелю на конверті), тобто із пропуском строку, передбаченого ч. 5 ст. 122 КАС України. Обґрунтовуючи поважність причин пропуску строку звернення із цим адміністративним позовом, позивач у доданому до позову клопотанні посилався на тривале лікування захворювання на COVID-19, зокрема з 02.04.2021 року по 30.04.2021 року та 26.05.2021 року по 09.06.2021 року, перебувавши на стаціонарному та амбулаторному лікуванні. На підтвердження цих обставин до клопотання додано відповідні листи непрацездатності. Поважність причин пропуску процесуального строку із моменту його завершення до настання обставин, що вплинули на безперешкодну реалізацію права на звернення до суду позивачем не обґрунтовується та не підтверджується відповідними доказами. Не знаходить свого обґрунтованого підтвердження об`єктивна неможливість позивача реалізувати своє процесуальне право на захист в судовому порядку, у тому числі після завершення лікування. Врахуванню також підлягає те, що згідно із п. 3 Розділу VI "Прикінцеві \~положення" КАС України (в редакції, яка діє на момент закінчення установленого строку) під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Таким чином, на момент закінчення строку звернення із адміністративним позовом, з урахуванням вищенаведених правил КАС України, такий строк може бути поновленим за клопотанням особи, яка звернулась до суду із позовом, з одночасним наведенням причин неможливості вчинити певні процесуальні дії, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Обставини неможливості вчасно реалізувати свої процесуальні права у зв`язку із обмежувальними заходами, запровадженими Урядом, у цій справі не встановлені. Як показав зміст адміністративного процесуального законодавства та обставин справи, суд допустив неправильне застосування положень ст. 122 КАС України, прийнявши до розгляду адміністративний позов, поданий із пропуском місячного строку та не вирішивши питання про наявність підстав для поновлення цього строку. Пунктом 8 ч. 1 ст. 240 КАС України передбачено, що суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу. Встановлені під час апеляційного розгляду обставини показали, що провадження у цій справі відкрито за адміністративним позовом, поданим із пропуском строку, передбаченого ч. 2 ст. 122 КАС України. Поважність причин пропуску процесуального строку спростовується наявними матеріалами справи, а об`єктивність перешкод у своєчасному вчиненні певних процесуальних дій не знаходить свого підтвердження та обґрунтування. Враховуючи те, що позивачем не обґрунтовано дотримання строку звернення із цим позовом, у тому числі позивач не довів наявність об`єктивних перешкод у своєчасному вчиненні таких процесуальних дій та поважність причин пропуску установленого строку, колегія суддів вбачає всі правові підстави для залишення позову без розгляду згідно п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України. Враховуючи викладене, оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають дійсним обставинам справи та ґрунтуються на неправильному застосуванні норм процесуального права, колегія суддів відповідно до ст. 317 КАС України доходить висновку про скасування судового рішення та залишення позову без розгляду. Відповідно до приписів ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Результат розгляду: partial