Рішення адміністративного суду від 2022-06-16 00:00:00+03

[PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив: - визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі - відповідач) щодо відмови позивачу, як судді у відставці, у перерахунку щомісячного довічного грошового утримання, із зарахуванням до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці періоду проходження строкової військової служби у Збройних силах СРСР з 22.11.1962 року по 30.08.1965 рік; половини строку навчання за денною формою в Харківському юридичному інституті з 01.09.1965 року по 30.06.1969 рік; роботу в органах Міністерства юстиції України з 30.06.1987 року по 10.04.1990 рік; - зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати позивачу до стажу роботи, що дає право на призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, період проходження строкової військової служби у Збройних силах СРСР з 22.11.1962 року по 30.08.1965 рік, половину строку навчання за денною формою в Харківському юридичному інституті з 01.09.1965 року по 30.06.1969 рік, роботу в органах Міністерства юстиції України з 30.06.1987 року по 10.04.1990 рік; - зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити з 20.07.2021 року перерахунок та виплату позивачу, як судді у відставці, щомісячне довічне грошове утримання в розмірі 94% від суддівської винагороди судді, працюючого на відповідній посаді, без обмеження граничного розміру згідно із довідкою Територіального управління Державної судової адміністрації в Дніпропетровській області від 24.02.2020 року №Б-с-383, з урахуванням раніше здійснених виплат. В обґрунтування позову позивач зазначав, що станом на дату звернення до адміністративного суду він отримує щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці у розмірі 78% суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. Вказаний розмір грошового утримання обчислений відповідачем на підставі частини третьої статті 142 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року №1402-VIII, відповідно до якої щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді. Розрахунок розміру грошового утримання відповідач здійснив виходячи зі стажу роботи виключно на посадах судді, не включивши до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, час роботи позивача на посаді в органах Міністерства юстиції України; половину строку навчання за денною формою у вищому юридичному навчальному закладі та період проходження строкової військової служби. Позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою, в якій просив здійснити перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання з урахуванням додаткового стажу роботи, який раніше помилково не був включений при розрахунку розміру грошового утримання. Проте, відповідач відмовив позивачу зараховувати зазначений стаж для перерахунку щомісячного довічного грошового утримання. Таку відмову вважає протиправною. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2021 року адміністративним позов задоволено. Із рішенням суду не погодився відповідач, ним була подана апеляційна скарга. В скарзі, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що чинні статті 135 та 137 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» не передбачають зарахування до стажу роботи на посаді судді для обчислення щомісячного довічного грошового утримання період проходження строкової військової служби у Збройних силах СРСР, половину строку навчання за денною формою в Харківському юридичному інституті та роботу в органах Міністерства юстиції України. Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу відповідача. У відзиві позивач стверджує, що суд встановив всі обставини справи, перевірив доводи обох сторін та надані ними докази, в результаті чого прийняв законне і обґрунтоване рішення. Просить залишити рішення суду без змін, а апеляційну скаргу відповідача - без задоволення. Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження у відповідності до приписів ст.311 КАС України. Перевіривши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, колегія судів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та отримує щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці. Позивач проходив строкову військову службу у Збройних силах СРСР з 22 листопада 1962 року по 30 серпня 1965 року, що підтверджується Військовим квитком серія [NUMBER] від 20 листопада 1962 року та записом у трудовій книжці за №6 "Расчитан по призову в советскую армию" наказ №470 від 17.11.1962 року. З 01 вересня 1965 року по 30 червня 1969 року позивач навчався у Вищому навчальному закладі "Харківський юридичний університет", що підтверджується дипломом серії [NUMBER] від 30 червня 1969 року за спеціальністю "Правознавство" та записами у трудовій книжці за №7-8. З 30 червня 1987 року по 04 жовтня 1990 року позивач працював на посаді старшого консультанта по судовій роботі відділу юстиції, що документально підтверджується записом у трудовій книжці за №15 наказ №46 від 29 червня 1987 року. 04 жовтня 1990 року позивач обраний суддею Кіровського районного суду м.Дніпропетровська, що документально підтверджується записом у трудовій книжці за №16 наказ №24 від 10 квітня 1990 року. Постановою Верховної Ради України №310-V від 02.11.2006 року, наказом Кіровського районного суду м. Дніпропетровська №30 «к» від 30.11.2006 року, [PERSON] звільнений у відставку з посади судді Кіровського районного суду міста Дніпропетровська у зв`язку із поданням заяви про відставку. Наказом №31 «Про встановлення щомісячного довічного грошового утримання» від 30.11.2006 року, виданим головою Кіровського районного суду міста Дніпропетровська на підставі ст.43 Закону України «Про статус суддів» від 15.12.1992 року №2862-ХП, постанови Верховної Ради України від 02.11.2006 року №310-У «Про звільнення суддів», позивачу було призначено щомісячне довічне грошове утримання. Позивач отримує щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці у розмірі 78% суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. Згідно з довідкою Територіального управління Державної судової адміністрації України від 24.02.2020 року №Б-с-383 суддівська винагорода для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці станом на 18.02.2020 року складає 139 993,20 грн., у тому числі: посадовий оклад - 75 672,00 грн.; доплата за вислугу років (80%) - 60 537,60 грн.; доплата за перебування на адміністративній посаді в суді (5%) - 3 783,60 грн.. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справі 160/17034/20 від 15 березня 2021 року позовну заяву [PERSON] до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задоволено: - визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, щодо відмови у проведенні перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, оформлене листом від 15.05.2020 року №0400-0306-8/28595, про відмову у проведенні перерахунку щомісячного довічного грошового утримання; - зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити [PERSON] , як судді у відставці, перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, згідно із довідкою Територіального Управління Державної судової адміністрації в Дніпропетровській області №Б-е-383 від 24.02.2020 року, з урахуванням фактично виплачених сум, починаючи з 19 лютого 2020 року. 20 липня 2021 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою, в якій просив здійснити перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання з урахуванням додаткового стажу роботи, який раніше помилково не був включений при розрахунку розміру грошового утримання. Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області листом №26168-22173/Ж-01/8-0400/21 від 04.08.2021 повідомило, що для зарахування до стажу роботи на посаді судді для обчислення щомісячного довічного грошового утримання строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі та періоду проходження строкової військової служби немає законних підстав. Позивач вважає, що дії відповідача щодо відмови у проведенні перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, пов`язаного із зарахуванням до стажу роботи на посаді судді: часу роботи на посаді в органах Міністерства юстиції України; половини строку навчання за денною формою у вищому юридичному навчальному закладі та періоду проходження строкової військової служби, для визначення необхідного розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, протиправними та необґрунтованими, у зв`язку із чим звернувся до суду з даним позовом. Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції вказав, що розмір щомісячного довічного грошового утримання позивача має обчислюватись виходячи не з 34 років стажу, тобто роботи виключно на посадах судді, а з 42 років, до яких, окрім роботи на посадах судді, входить час роботи на посаді в органах Міністерства юстиції України; половина строку навчання за денною формою у вищому юридичному навчальному закладі та календарний період проходження строкової військової служби, у зв`язку з чим розмір щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці буде становити 94% суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді (50% (20 років роботи на посаді судді) + 44% (22 роки роботи на посаді судді понад 20 років х 2% грошового утримання судді). Колегія суддів частково погоджується з такими висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне. Відповідно до пункту 14 частини 1 статті 92 Конституції України, статус суддів визначається виключно законами України, матеріальне та соціально-побутове забезпечення, у тому числі й суддівська винагорода, є елементами статусу судді. Забезпечення суддів у відставці визначено Законом України «Про судоустрій і статус суддів», яким запроваджено особливий порядок обчислення розміру щомісячного довічного утримання суддів. На момент перерахунку позивачу щомісячного довічного грошового утримання діяв Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року №1402-VIII. Позивач отримує щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці у розмірі 78% суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. Вказаний розмір грошового утримання обчислений відповідачем на підставі частини третьої статті 142 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року №1402-VIII, відповідно до якої щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді. За правилами частини першої статті 120 Закону №2453-VI, суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 135 цього Закону, має право подати заяву про відставку. Згідно статті 135 Закону №2453-VI до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України; члена Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; судді у судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу. До стажу роботи, що дає судді Конституційного Суду України право на відставку і виплату вихідної допомоги, зараховується також стаж іншої практичної, наукової, педагогічної роботи за фахом та стаж державної служби. Водночас, відповідно до пункту 11 Перехідних положень Закону №2453-VI (в редакції чинній до 28.03.2015 року), судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом. До набрання чинності Законом №2453-VI зазначені правовідносини регулювались Законом України від 15.12.1992 року №2862-ХІІ «Про статус суддів». Відповідно до частини першої статті 43 Закону №2862-ХІІ кожен суддя за умови, що він працював на посаді судді не менше 20 років, має право на відставку, тобто на звільнення його від виконання обов`язків за власним бажанням або у зв`язку з закінченням строку повноважень. Абзацом 2 ч.4 статті 43 передбачено, що до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов`язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років. Згідно з пунктом 3-1 постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 року №865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарний період проходження строкової військової служби. Крім того, відповідно до статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №2453-VI (в редакції рішення Конституційного Суду України від 08.06.2016 року №4-рп/2016) суддя, який вийшов у відставку, має право на отримання щомісячного довічного грошового утримання. У Рішенні Конституційного Суду України від 08.06.2016 року №4-рп/2016 зазначено, що не підлягає застосуванню положення пункту 5 розділу III Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року №213-VIII в частині скасування з 01.06.2015 року норм щодо призначення щомісячного довічного грошового утримання відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Таким чином, щомісячне довічне грошове утримання призначається і нараховується відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Як свідчать відомості трудової книжки, диплому, військового квитку та розрахунку стажу судді позивача, крім стажу роботи на посаді судді (34 роки 06 місяців 25 днів), останній має також стаж роботи: з 22 листопада 1962 року по 30 серпня 1965 року проходив строкову військову службу у Збройних силах СРСР, що документально підтверджується Військовим квитком та записом у трудовій книжці за №6 "Расчитан по призову в советскую армию" наказ №470 від 17.11.1962 року (02 роки 09 місяців 08 днів); з 01 вересня 1965 року по 30 червня 1969 року навчався у Вищому навчальному закладі "Харківський юридичний університет", що документально підтверджується дипломом за спеціальністю "Правознавство" та записами у трудовій книжці за №7-8 (половину строку навчання на денній формі навчання - 1 рік 11 місяців); з 30 червня 1987 року по 10 квітня 1990 року працював на посаді старшого консультанта по судовій роботі відділу юстиції, що документально підтверджується записом у трудовій книжці за №15 наказ №46 від 29 червня 1987 року (02 роки 09 місяців 11 днів). З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що розмір щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці - позивача має обчислюватись не з 34 років стажу роботи виключно на посаді судді, а з 42 років, до яких, окрім роботи на посадах судді, входить час роботи на посаді в органах Міністерства юстиції України; половина строку навчання за денною формою у вищому юридичному навчальному закладі та календарний період проходження строкової військової служби, у зв`язку з чим розмір щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці буде становити 94% суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді (50% (20 років роботи на посаді судді) + 44% (22 роки роботи на посаді судді понад 20 років х 2% грошового утримання судді). Разом з тим, колегія суддів не погоджується із висновками суду про задоволення позовних вимог позивача в частині вимог щодо обмеження довічного грошового утримання граничним розміром, з огляду на таке. Колегія суддів зазначає, що відповідно до ч.2 ст.55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Положеннями ч.1 ст.2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Згідно з ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. Отже, завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав, свобод чи інтересів особи, що звернулася до суду з позовом, у публічно-правових відносинах. Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 у справі № 18-рп/2004 термін «порушене право», який вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». В тому ж рішенні Конституційного Суду України зазначено, що «поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин. Тобто, для задоволення позову адміністративний суд повинен встановити, що у зв`язку з прийняттям рішення, дією або бездіяльністю суб`єктом владних повноважень порушуються права позивача. Проте, право на звернення до адміністративного суду з позовом не завжди співпадає з правом на судовий захист, яке закріплено у статті 5 КАС України. Саме по собі звернення до адміністративного суду за захистом ще не означає, що суд зобов`язаний надати такий захист. Адже для того, щоб було надано судовий захист суд повинен встановити, що особа дійсно має право, свободу та інтерес, про захист яких вона просить і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем у публічно-правових відносинах. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі №687/1539/16-а та від 4 лютого 2020 року у справі №320/7969/17. Колегія суддів зауважує, що неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб`єктивних прав та обов`язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку. Згідно матеріалів справи, на час звернення позивача до суду з цим позовом відповідач не здійснював перерахунок його щомісячного довічного грошового утримання у розмірі 94% від суддівської винагороди судді, працюючого на відповідній посаді, згідно із довідкою Територіального управління Державної судової адміністрації в Дніпропетровській області від 24.02.2020 року №Б-с-383. Будь-яких відомостей, які свідчать про прийняття відповідачем рішення, вчинення дій або бездіяльності щодо нарахування та виплати позивачу щомісячного довічного грошового утримання з обмеженням максимального розміру, матеріали справи не містять, а тому вказані вимоги, на думку колегії суддів, є передчасними і заявлені на майбутнє, а тому задоволенню не підлягають. Під час розгляду цієї справи суд першої інстанції не звернув уваги на вище наведені обставини і за відсутності спору щодо виплати позивачу щомісячного довічного грошового утримання з обмеженням максимального розміру, позов у цій частині помилково розглянув по суті і задовольнив. З огляду на вказане, проаналізувавши встановлені обставини справи у сукупності, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про виплату довічного грошового утримання без обмеження було прийнято з порушенням норм процесуального права, що, відповідно до ст.317 КАС України, є підставою для часткового скасування рішення суду першої інстанції.

Результат розгляду: partial