Рішення адміністративного суду від 2022-02-01 00:00:00+02

[PERSON] звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, у якому просила: - визнати протиправним рішення відповідача №2600-0306-8/178811 від 16 грудня 2020 року щодо відмови позивачеві у переведенні її на пенсію у зв`язку з втратою годувальника без обмеження її максимального розміру; - зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві перевести [PERSON] на пенсію у зв`язку з втратою годувальника за померлого чоловіка - [PERSON] - на підставі довідки Офісу Генерального прокурора України №21- 1306зп від 22 червня 2020 року, в розмірі 60% від суми заробітку за відповідною посадою - без обмеження її граничного розміру - починаючи з 18 квітня 2020 року. На обґрунтування позовних вимог позивач зазначала, що відповідно до частини 19 статті 86 Закону України «Про прокуратуру» розмір призначеної їй пенсії складає 60 відсотків середньомісячного (чинного) заробітку її чоловіка, який мав статус прокурора. При цьому, судовим рішенням у справі №753/5830/16-а підтверджено право її чоловіка на отримання пенсії, що призначена відповідно до Закону Укаїни «Про прокуратуру» без обмеження максимальним розміром. В свою чергу, її право на отримання розміру пенсії в разі втрати годувальника без обмеження максимальним розміром є похідним від підтвердженого судом права її чоловіка на отримання розміру пенсії без обмеження максимальним розміром. А тому, рішення відповідача в частині обмеження її пенсії максимальним розміром є протиправним. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 червня 2021 року у задоволенні позову відмовлено. В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення окружним адміністративним судом норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання. Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження). Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу в якому просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити в силі рішення суду першої інстанції. Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено, що [PERSON] призначена і виплачується пенсія у зв`язку із втратою годувальника, за померлого чоловіка [PERSON] , відповідно до частини 19 статті 86 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року №1697-VII. Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві здійснило перерахунок пенсії по втраті годувальника з 18 квітня 2020 року, із застосуванням її обмеження максимальним розміром - 10 прожиткових мінімумів для осіб, які втратили працездатність. Позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві із заявою про перерахунок зазначеної пенсії по втраті годувальника. До заяви додано довідку про заробітну плату працівника прокуратури від 22 червня 2020 року №21-1306зп. Листом від 16 грудня 2020 року №2600-0306-8/178811 Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві повідомило позивача, що здійснило перерахунок пенсії по втраті годувальника з 18 квітня 2020 року, із застосуванням її обмеження максимальним розміром - 10 прожиткових мінімумів для осіб, які втратили працездатність, що підтверджується листом №2600-0306-8/178811 від 16 грудня 2020 року на підставі довідки від 22 червня 2020 року №21-1306зп. Вважаючи вказані дії відповідача протиправними, а свої права порушеними, позивач звернулась до суду з відповідним позовом. Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Правові засади пенсійного забезпечення працівників прокуратури встановлює Закон України «Про прокуратуру» (далі - Закон № 1697-VІІ). Згідно п. 19 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014р. №1697-VI пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї прокурора або слідчого, які були на його утриманні на момент смерті (при цьому дітям пенсія призначається незалежно від того, чи були вони на утриманні годувальника), за наявності у померлого годувальника стажу роботи в органах прокуратури не менше 10 років, у розмірі 60 відсотків середньомісячного (чинного) заробітку на одного члена сім`ї, 70 відсотків - на двох і більше членів сім`ї. До непрацездатних членів сім`ї померлого прокурора або слідчого належать особи, зазначені у статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Відповідно до положень частини 2 статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» непрацездатними членами сім`ї вважаються: 1) чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є особами з інвалідністю або досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону; 2) діти (у тому числі діти, які народилися до спливу 10 місяців з дня смерті годувальника) померлого годувальника, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років. 3) чоловік (дружина), а в разі їх відсутності - один з батьків або брат чи сестра, дідусь чи бабуся померлого годувальника незалежно від віку і працездатності, якщо він (вона) не працюють і зайняті доглядом за дитиною (дітьми) померлого годувальника до досягнення нею (ними) 8 років. Частиною 3 статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що до членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони: 1) були на повному утриманні померлого годувальника; 2) одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Члени сім`ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника. З наведеного слідує, що позивач, як дружина померлого працівника прокуратури [PERSON] , має право на отримання пенсії у зв`язку з втратою годувальника на підставі частини 19 статті 86 Закону України «Про прокуратуру» в розмірі 60% середньомісячного заробітку померлого годувальника. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 19.09.2019 по справі № 591/1135/17. Судовими рішеннями у справі №753/5830/16-а встановлено, що [PERSON] перебував на обліку у відповідача та отримував пенсію за вислугу років, призначену на підставі статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» у розмірі 90%. Цим же судовим рішення встановлено право [PERSON] на отримання пенсії без обмеження її максимальним розміром. Колегія суддів вважає помилковим застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин положення частини 15 статті 86 Закону № 1697-VІІ, з огляду на наступне. Так, абзацом 6 частини 15 статті 86 Закону № 1697-VІІ передбачено, що максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, встановлених для осіб, які втратили працездатність. Тимчасово, по 31 грудня 2017 року, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740 гривень. В свою чергу, системно-логічне дослідження статті 86 Закону № 1697-VІІ дозволяє дійти висновку про те, що абзац 6 частини 15 має смисловий зв`язок з частинами першою-чотирнадцятою даної статті, які регулюють порядок призначення пенсій за вислугу років та по інвалідності. Законодавча конструкція статті 86 Закону № 1697-VІІ виокремлює питання призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника в окрему дев`ятнадцяту частину, яка не пов`язана з частиною п`ятнадцятою, а тому, на переконання колегії суддів, обмеження щодо максимального розміру пенсії не може бути застосовано до осіб, яким призначається пенсія у зв`язку із втратою годувальника. При цьому, судом враховується, що згідно з викладеного у рішеннях Конституційного Суду України від 06.07.1999 №8-рп/99 та від 20.03.2002 №5-рп/2002 розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства, а правовідносини щодо їхнього пенсійного забезпечення виникають на момент звернення за призначенням пенсії. Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість заявлених позивачем позовних вимог та протиправність оскаржуваного рішення пенсійного органу. Водночас, судове рішення не повинно містити приписів, що прогнозують можливі порушення з боку відповідача та зобов`язання його до вчинення чи утримання від вчинення певних дій на майбутнє. Обов`язок Пенсійного фонду виплачувати пенсію після її перерахунку (у новому розмірі) випливає безпосередньо з вимог законодавства, а отже не потребує спонукання до цього судовим рішенням. Крім того, відповідно до статті 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України, а тому колегія суддів не вбачає підстав для зобов`язання відповідача виконати судове рішення 20-денний строк з дня набрання ним законної сили. Суд першої інстанції неправильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи спростовують позицію суду першої інстанції. За такого правового регулювання та обставин справи, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позовних вимог. Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. У відповідності до вимог пункту 2 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Згідно зі статтею 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Відповідно до ч.6 ст.139 КАС України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат. Відповідно до ч.1,2 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. В даному випадку розмір судового збору за подання позовної заяви становить 908 грн., а за подання апеляційної скарги складає 1362 грн. Вказані кошти були сплачені позивачем. Оскільки позивачем було сплачено судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги, що підтверджується наявними у матеріалах доказами, колегія суддів дійшла висновку щодо наявності підстав стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача понесених позивачем судових витрат у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 2270 грн.

Результат розгляду: partial