Рішення адміністративного суду від 2022-02-10 00:00:00+02

У червні 2021 року [PERSON] звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовом, у якому просив суд: - визнати протиправною бездіяльність Вільнозапорізької сільської ради, яка полягає у неприйнятті рішення відповідно до ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України, у формі рішення сесії, за клопотанням [PERSON] від 12.03.2021 р. про безоплатну приватизацію земельної ділянки, а саме: про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення із земель сільськогосподарського призначення комунальної власності, а саме: із земельної ділянки площею 20 га, кадастровий номер 4824583400:01:000:0484, у власність земельної ділянки площею 2 га для ведення особистого селянського господарства, розташованої в межах території Новоюр`ївського старостинського округу Вільнозапорізької сільської ради Баштанського району Миколаївської області (за межами населених пунктів, поблизу с. Білоцерківка); - зобов`язати Вільнозапорізьку сільську раду повторно розглянути клопотання [PERSON] від 12.03.2021 р. про безоплатну приватизацію земельної ділянки, а саме: про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення із земель сільськогосподарського призначення комунальної власності, а саме: із земельної ділянки площею 20 га, кадастровий номер 4824583400:01:000:0484, у власність земельної ділянки площею 2 га для ведення особистого селянського господарства, розташованої в межах території Новоюр`ївського старостинського округу Вільнозапорізької сільської ради Баштанського району Миколаївської області (за межами населених пунктів, поблизу с. Білоцерківка), з прийняттям рішення відповідно до ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України, у формі рішення сесії. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] вказував, що ним було подано до Вільнозапорізької сільської ради клопотання про безоплатну приватизацію земельної ділянки від 12.03.2021р. Однак, за наслідками розгляду вказаного звернення органом місцевого самоврядування відповідного рішення прийнято не було. Також, на думку позивача, закон дозволяє відповідачу розпоряджатися земельною ділянкою кадастровий номер 4824583400:01:000:0484, зокрема, передавати її у власність, за відсутності державної реєстрації права комунальної власності на неї. Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 05.10.2021 року у справі №400/3955/21 у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що до державної реєстрації права комунальної власності на земельну ділянку загальною площею 20 га з кадастровим номером 4824583400:01:000:0484 відповідач не має права розпоряджатися нею. Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції [PERSON] подано апеляційну скаргу у якій зазначено, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, порушено норми матеріального та процесуального права, що на думку позивача є підставою для скасування оскаржуваного рішення окружного адміністративного суду та прийняття нового про задоволення позовних вимог. В обґрунтування апеляційної скарги [PERSON] зазначає, що судом першої інстанції безпідставно до спірних правовідносин не застосовано положення ч.1 ст.122, ч.ч.6, 7 ст.118 Земельного кодексу України, п.34 ч.1 ст.26, ч.1 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в України», відповідно до яких спірне питання має бути розглянуто на пленарному засіданні сесії органу місцевого самоврядування та прийнято рішення про надання або відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність. При цьому, лист Вільнозапорізької сільської ради від 22.04.2021р. №527/04.10 не є тим рішенням за формою і змістом, яке орган місцевого самоврядування мав прийняти за наслідками розгляду звернення позивача. Також, позивач стверджує, що з урахуванням доповнення частини 2 статті 83 Земельного кодексу України пунктом «в», земельна ділянка, кадастровий номер 4824583400:01:000:0484, перебуває у комунальній власності Вільнозапорізької об`єднаної територіальної громади в особі Вільнозапорізької сільської ради і остання уповноважена розпоряджатися нею. В силу приписів пункту 1 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, у системному зв`язку з положеннями чинного законодавства, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню, з урахуванням такого. Зокрема, колегію суддів установлено, що 13.03.2021р. [PERSON] на адресу Вільнозапорізької сільської ради надіслано клопотання від 12.03.2021р. щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 2 га для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення комунальної власності, а саме: із земельної ділянки площею 20 га, кадастровий номер 4824583400:01:000:0484, що розташована в межах території Новоюр`ївського старостинського округу Вільнозапорізької сільської ради Баштанського району Миколаївської області (за межами населених пунктів, поблизу с. Білоцерківка). До вказаного клопотання [PERSON] додано графічні матеріали, копії паспорта та довідки про присвоєння ідентифікаційного номера. З матеріалів справи убачається, що клопотання [PERSON] від 12.03.2021р. органом місцевого самоврядування отримано 18.03.2021р., що підтверджується відповідним рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. За наслідками розгляду означеного вище клопотання від 12.03.2021р. Вільнозапорізькою сільською радою на ім`я [PERSON] надіслано лист від 22.04.2021р. №вих.527/04.10, яким, з посиланням на приписи ст.79-1, ч.1 ст.116, ч.6 ст.118, ч.1 ст.122 Земельного кодексу України, адресата повідомлено, що сільська рада не може вирішувати питання про передачу земельної ділянки у власність, з огляду на те, що право комунальної власності на вказану земельну ділянку не зареєстроване за Вільнозапорізькою сільською територіальною громадою в особі Вільнозапорізької сільської ради. Надаючи оцінку спірним правовідносинам, у системному зв`язку із положеннями чинного, на час виникнення спірних правовідносин, законодавства, суд апеляційної інстанції виходить з такого. Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правовідносини у сфері забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель регулюються, зокрема, Земельним кодексом України та Законом України «Про землеустрій». Відповідно до п.«б» ч.1 ст.81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному ч.1 ст.128 цього Кодексу. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. При цьому, з огляду на зміст пп.«в» ч.3 ст.116 Земельного кодексу України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Згідно із п.«б» ч.1 ст.121 Земельного кодексу України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара. Отже, [PERSON] , як громадянин України має право на безоплатне отримання у власність земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства не більше 2,0 гектара, за умови, що такого права він не використав раніше. Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами визначено статтею 118 Земельного кодексу України, відповідно до частини 6 якої громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею. Приписами абз.1 ч.7 ст.118 Земельного кодексу України передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Системний аналіз наведених правових норм дає підстави зробити висновок, що Земельним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень (органу місцевого самоврядування) відступати від положень статті 118 Земельного кодексу України. З огляду на вищевикладене, обов`язковим є прийняття відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування, за наслідками розгляду поданого клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, вмотивованого рішення про надання або відмову у його наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою із наведенням усіх підстав такої відмови. Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правовий статус і відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування відповідно до Конституції України визначено Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», згідно із статтею 26 якого виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішується, зокрема, питання регулювання земельних відносин. Частиною 1 статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Отже, на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради за результатами розгляду питань, які регулюють земельні відносини орган місцевого самоврядування, в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. З урахуванням наведеного, рішення про надання дозволу на виготовлення проекту землевідведення або про відмову в його наданні повинно оформлятися розпорядчим індивідуальним правовим актом у формі рішення органу місцевого самоврядування. Так, як встановлено судом, та зазначено вище, в межах даних спірних правовідносин позивач звернувся до відповідача із відповідним клопотанням про надання дозволу на виготовлення проекту землевідведення, за наслідками розгляду якого орган місцевого самоврядування мав би прийняти відповідне управлінське рішення, в той час, як останній протиправно направив позивачу відповідь у формі листа. При цьому, колегія суддів зазначає, що відсутність належним чином оформленого рішення Вільнозапорізької сільської ради про надання дозволу на виготовлення проекту землевідведення чи відмову у його наданні, свідчить про те, що уповноваженим органом не прийнято жодного рішення з числа тих, які він повинен був ухвалити за законом. Отже, лист Вільнозапорізькою сільською радою від 22.04.2021р. №вих.527/04.10 не може сприйматися апеляційним судом як належна відмова у наданні дозволу на виготовлення проекту землевідведення, оскільки спірне питання органом місцевого самоврядування вирішено не у встановленому законом порядку, а тому відповідач діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Земельним кодексом України, Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», що відповідно свідчить про наявність з боку органу місцевого самоврядування протиправної бездіяльності щодо неприйняття рішення за наслідками розгляду клопотання [PERSON] від 12.03.2021р. про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою. Оскільки колегією суддів установлено наявність з боку Вільнозапорізької сільської ради протиправної бездіяльності щодо неприйняття рішення за наслідками розгляду клопотання [PERSON] від 12.03.2021р. про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, похідна позовна вимога [PERSON] про зобов`язання відповідача вчинити певні дії також підлягає задоволенню. З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає неправильними висновки суду першої інстанції. Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено апеляційним судом у даній справі. Межі перегляду судом апеляційної інстанції справи визначено статтею 308 КАС України, відповідно до частини 2 якої суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Згідно із п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Статтею 317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Відтак, у зв`язку із тим, що викладені у рішенні суду першої інстанції висновки не відповідають обставинам справи, оскаржуване рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 05.10.2021 року у справі №400/3955/21 підлягає скасуванню.

Результат розгляду: granted