Рішення адміністративного суду від 2023-07-13 00:00:00+03

Позивач 21.12.2022 року звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини [NUMBER] , в якому просив: - визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати йому середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 05.08.2020 року по 29.11.2022 року. - зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 05.08.2020 року по 29.11.2022 року. - зобов`язати відповідача нарахувати та сплатити компенсацію втрати частини доходів на суму заборгованості частини недоотриманого грошового забезпечення з 30.06.2009 року по 29.11.2022 року. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2023 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини [NUMBER] щодо не нарахування та невиплати [PERSON] середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 06.08.2020 року по 06.02.2021 року. Зобов`язано Військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити [PERSON] середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 06.08.2020 року по 06.02.2021 року. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування скарги зазначено, що військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять службу. Порядок проходження служби у Збройних силах України та інших військових формуваннях урегульовано спеціальними нормативно-правовими актами. Вважає, що на військовослужбовців які проходять військову службу у військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, Кодекс законів про працю України не поширюється. Від позивача відзив на апеляційну скаргу не надходив, що не першкоджає розгляду справи. Суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до приписів статті 311 КАС України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. Відповідно до частин першої та другої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на скаргу, встановила наступне. Відповідно до витягу з наказу командира військової частини [NUMBER] від 05.08.2020 року №169 позивача з 11.02.2016 року було виключено зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення (а.с.14). Проте, при звільненні позивачу не було виплачено індексацію грошового забезпечення. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.02.2021 року у справі №160/16061/20 позов задоволено частково, зокрема зобов`язано Військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити [PERSON] індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 01.11.2018 року, відповідно до Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078; зобов`язано Військову частину [NUMBER] здійснити перерахунок та виплату [PERSON] індексації грошового забезпечення з 30.06.2009 року по 01.01.2016 року. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.12.2021 року у справі №160/15065/21 позов [PERSON] до Військової частини [NUMBER] задоволено частково, зокрема зобов`язано Військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення [PERSON] із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) січень 2008 року за період з 01.01.2016 року по 01.11.2018 роки, з урахуванням раніше виплачених сум; зобов`язано Військову частину [NUMBER] здійснити перерахунок та виплату індексації грошового забезпечення [PERSON] із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) січень 2008 року за період з 30.06.2009 року по 01.01.2016 року, з урахуванням раніше виплачених сум (а.с.18-22). Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 12.10.2022 року у справі №160/15065/21 апеляційну скаргу Військової частини [NUMBER] залишено без задоволення, а рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду 06.12.2021 року у справі №160/15065/21 залишено без змін (а.с.23-29). На виконання вказаного рішення відповідачем 29.11.2022 року виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення у розмірі 110\~ 917,50 грн., що підтверджується випискою по картковому рахунку позивача АТ КБ «ПриватБанк» (а.с.15-16). Позивач, вважаючи, що з боку відповідача мало місце порушення строків розрахунку при звільненні, звернувся з даним позовом до суду. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню норма статті 117 КЗпП України в редакції Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин №2352-ІХ. А відтак, із відповідача належить стягнути середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні не більш як за шість місяців за затримку з 06.08.2020 року (наступний день після звільнення з військової служби) по 06.02.2021 року. Отже, відповідачем допущено протиправну бездіяльність, що полягає у не нарахуванні та невиплаті позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Суд вважав, що основними умовами для виплати суми компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів та виплата нарахованих доходів. При цьому, виплата компенсації втрати частини доходів здійснюється в день виплати основної суми доходу. Також суд зазначив, що відповідачем ще не здійснено нарахування та виплату середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, оскільки вказане є спірним питанням у даній справі. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовна вимога в частині зобов`язання відповідача нарахувати та сплатити компенсацію втрати частини доходів на суму заборгованості частини недоотриманого грошового забезпечення є передчасною, а тому не підлягає задоволенню. \~\~\~ \~ Суд апеляційної інстанції зазначає, що позивачем апеляційна скарга на рішення суду не подавалась, а тому перегляд оскарженого судового рішення здійснюється в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідача відповідно до частини 1 статті 308 КАС України. Рішення суду першої інстанції в частині відмовлених \~позовних \~вимог сторонами \~не оскаржується, а тому апеляційним судом в цій частині рішення суду першої інстанції \~не перевіряється. Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розмір виплати грошового забезпечення. Водночас, такі питання врегульовано нормами загального трудового законодавства - КЗпП України. Відповідно до ч.1 ст.116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником і підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 22 травня 2020 року у справі № 320/1263/19. Апеляційний суд зазначає, що оскільки ухвалення судового рішення про зобов`язання роботодавця нарахувати та виплатити кошти, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 Кодексу законів про працю України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. Вказаного правового висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 15 жовтня 2020 \~року \~у \~справі № 520/80/20. Згідно з частиною 1 статті 117 КЗпП України (в редакції на час звернення позивача до суду та на час прийняття судового рішення) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Вказана стаття 117 КЗпП України в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» №2352-ІХ від 01.07.2022 року діє з 19.07.2022 року. Таким чином, не проведення відповідачем виплати позивачу індексації грошового забезпечення є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.12.2021 року у справі №160/15065/21, яке набрало чинності 12.10.2022 року, відповідачем 29.11.2022 нарахована та перерахована позивачу індексація грошового забезпечення у сумі 110\~ 917,50 грн.. Як зазначалось вище, останній розрахунок з позивачем при звільнені від 05.08.2020 року здійснений 29.11.2022 року. Отже, відповідачем допущено протиправну бездіяльність, що полягає у не нарахуванні та невиплаті позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідача належить зобов`язати нарахувати та виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні не більш як за шість місяців за затримку з 06.08.2020 року (наступний день після звільнення з військової служби) по 06.02.2021 року. Вирішити питання щодо розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, що підлягає стягненню на користь позивача, апеляційний суд можливості немає, оскільки \~сторонами \~дані стосовно \~розміру середньоденного заробітку \~позивача \~не \~надавались, \~та \~в \~матеріалах \~справи такі \~докази \~відсутні. Враховуючи, що під час апеляційного розгляду цієї справи порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права, які б потягли за собою скасування оскаржуваного судового рішення, не встановлено, тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду відсутні. Згідно частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Крім того, апелянтом подано заяву про повернення надлишково сплаченого судового збору у розмірі 356 (триста п`ятдесят шість) гривень 20 копійок, які були сплачені відповідно до платіжного доручення від 10.04.2023 року №115, що знаходиться у матеріалах адміністративної справи. Перевіривши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку, що заява про повернення судового збору підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з частиною другою\~ статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України\~ розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Відповідно до частини другої\~ статті 7 Закону України «Про судовий збір»\~ у випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми; в інших випадках, установлених частиною першою цієї статті, - повністю. Підпунктом 1 пункту 3 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції на час подання позовної заяви) визначено, що за подання до адміністративного суду адміністративного позову немайнового характеру, який подано фізичною особою, ставка судового збору складає 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про судовий збір» \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~(в редакції на час подання позовної заяви) судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» встановлено, що у 2022 році прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2022 року установлено у розмірі 2481 гривні. Таким чином, за подання до адміністративного суду адміністративного позову сплаті підлягав судовий збір у розмірі 992,40 грн. (2481 грн. *0,4). При поданні до адміністративного суду апеляційної скарги на рішення суду судовий збір складає 1488,6 грн. (992,40 грн. *150%). У свою чергу, відповідачем за подання апеляційної скарги сплачено судовий збір у розмірі 1844 (одна тисяча вісімсот сорок чотири) грн. 80 коп., що підтверджується платіжним дорученням від 10.04.2023 року №115, який додано до вказаної заяви. Відповідною випискою підтверджується зарахування вказаної суми судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України. Згідно з випискою платником судового збору є Військова частина [NUMBER] . Тобто, апелянтом надмірно сплачено судовий збір у розмірі 356, 20 \~грн.. Відтак, сплачений відповідачем судовий збір за подання апеляційної скарги є надмірним, то така сума підлягає поверненню. Оскільки дана справа розглянута судом апеляційної інстанції у відповідності до вимог частини 1 статті 310 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного провадження та не відноситься до справ, передбачених частиною 4 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.

Результат розгляду: granted