Рішення адміністративного суду від 2022-02-02 00:00:00+02

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернулась у суд з позовом до Білоцерківської міської ради Київської області (далі - відповідач) про визнання протиправним і скасування розпорядження Білоцерківського міського голови від 01 жовтня 2020 року про звільнення її з посади начальника Управління самоврядного контролю Білоцерківської міської ради, поновлення на посаді, стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, а також моральної шкоди в розмірі 100 тис. грн. На обґрунтування позовних вимог зазначає, що виконувала свої обов`язки сумлінно та відповідно до вимог чинного законодавства, а відповідачем не доведено жодної з умов застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення за систематичне невиконання службових обов`язків. Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 01 липня 2021 року в задоволенні позову відмовлено. Не погоджуючись із рішенням суду, позивач подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити. На обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не надано правової оцінки доводам, викладеним у позові. Уважає, що виключно неприязні стосунки підлеглої позивача стали підставою для проведення службового розслідування, що в подальшому призвело до звільнення її з посади. У відзиві на апеляційну скаргу відповідач наголошує, що рішення суду першої інстанції прийнято з правильним застосуванням норм матеріального права та дотриманням норм процесуального права. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів уважає, що апеляційну скаргу потрібно частково задовольнити, а рішення суду - скасувати, з таких підстав. Судом установлено, що розпорядженням Білоцерківської міської ради Київської області №9-К від 11 січня 2017 року [PERSON] призначено на посаду начальника Управління самоврядного контролю Білоцерківської міської ради. Розпорядженням Білоцерківської міської ради від 26 червня 2020 року, у зв`язку з неналежним виконанням посадових обов`язків, позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани. На підставі розпорядження Білоцерківської міської ради Київської області від 27 серпня 2020 року стосовно позивача проведено службове розслідування. За результатами службового розслідування складено акт від 28 вересня 2020 року, яким встановлено неналежне виконання позивачем службових обов`язків, а саме: - невжиття заходів щодо дотримання істотних умов Договорів оренди (сервітуту) суб`єктами господарювання ФОП [PERSON] , ТОВ «БЦ-Укрінвестбуд», ФОП [PERSON] , які виначені Порядком здійснення самоврядного контролю за використанням та охороною земель територіальної громади м. Біла Церква, затвердженим рішенням міської ради від 07 вересня 2017 року №1120-35-VІІ; - невиконання доручень заступника голови міської ради; - не проведення нарад та не здійснення координації роботи Управління; - сприяння створенню напруженої обстановки в колективі Управління самоврядного контролю міської ради. Відповідно до висновків акту вирішено застосувати до позивача такий вид дисциплінарного стягнення як звільнення з посади. Розпорядженням Білоцерківської міської ради №424-К від 01 жовтня 2020 року [PERSON] звільнено із займаної посади з 02 жовтня 2020 року за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених трудовим договором, відповідно до пункту 3 статті 40 Кодексу законів про працю України. Уважаючи, що її звільнено безпідставно, [PERSON] звернулась з позовом до суду. Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що перевіркою підтверджено, що позивач систематично неналежно виконувала посадові обов`язки, в результаті чого спричинила неналежну організацію роботи Управління самоврядного контролю міської ради в цілому. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів уважає за необхідне зазначити наступне. Спеціальним законом, що регулює правові, організаційні, матеріальні та соціальні умови реалізації громадянами України права на службу в органах місцевого самоврядування, визначає загальні засади діяльності посадових осіб місцевого самоврядування, їх правовий статус, порядок та правові гарантії перебування на службі в органах місцевого самоврядування є Закон України «Про службу в органах місцевого самоврядування» від 07 червня 2001 року № 2493-III (далі - Закон № 2493-III, у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин). Відповідно до статті 2 Закону № 2493-III посадовою особою місцевого самоврядування є особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження щодо здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету. Статтею 20 Закону № 2493-III передбачені підстави припинення служби в органах місцевого самоврядування. Так, згідно з частиною 1 цієї статті, службу в цих органах може бути припинено на загальних підставах, передбачених Кодексом законів про працю України, а також на підставі і в порядку, визначених Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», цим та іншими законами України. Рішення про припинення служби в органах місцевого самоврядування може бути оскаржено посадовою особою місцевого самоврядування у порядку, визначеному законом. Згідно із статтею 23 Закону № 2493-III особи, винні у порушенні законодавства про службу в органах місцевого самоврядування, притягуються до цивільної, адміністративної або кримінальної відповідальності згідно із законом. Відповідно до пункту 3 статті 40 Кодексу законів про працю України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку: систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Згідно зі статтею 147 Кодексу законів про працю України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Відповідно до статті 148 Кодексу законів про працю України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. За приписами статті 151 Кодексу законів про працю України, якщо протягом року з дня накладення дисциплінарного стягнення працівника не буде піддано новому дисциплінарному стягненню, то він вважається таким, що не мав дисциплінарного стягнення. Якщо працівник не допустив нового порушення трудової дисципліни і до того ж проявив себе як сумлінний працівник, то стягнення може бути зняте до закінчення одного року. Згідно з пунктами 22, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 частини першої статті 40, пунктом 1 частини першої статті 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. За передбаченими пунктом 3 частини 1 статті 40 КЗпП України підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково (стаття151 КЗпП України), і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення минуло не більше одного року. Роботодавець має навести конкретні факти допущеного ним невиконання обов`язків, зазначити, коли саме вони мали місце, які проступки вчинив працівник після застосування до нього стягнення та коли. Систематичним невиконанням обов`язків вважається таке, що вчинене працівником, який раніше допускав порушення покладених на нього обов`язків і притягувався за це до дисциплінарної відповідальності, проте застосовані заходи дисциплінарного чи громадського стягнення не дали позитивних наслідків і працівник знову вчинив дисциплінарний проступок. Згідно зі статтею 149 КЗпП України за кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. Судом установлено, що розпорядженням голови від 26 червня 2020 року [PERSON] було притягнуто до дисциплінарної відповідальності - оголошено догану. З дня накладення вказаного дисциплінарного стягнення до дня звільнення позивача спірним розпорядженням не сплинув річний строк, передбачений статтею 151 Кодексу законів про працю України. Зазначене дисциплінарне стягнення на час прийняття спірного розпорядження про звільнення не було знято достроково. Матеріали справи свідчать, що позивача вперше притягнуто до дисциплінарної відповідальності на підставі доповідної записки заступника голови міської ради, в якій зазначено що позивачем не виконано доручення заступника голови міської ради. Службового розслідування за фактом вчинення позивачем проступку проведено не було. Із наявних у матеріалах справи доказів неможливо встановити, за який саме проступок на позивача було накладено дисциплінарне стягнення у вигляді догани. Представник відповідача в ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції не змогла пояснити, не навела конкретних фактів невиконання позивачем службових обов`язків, не зазначила, коли саме вони мали місце, які конкретно доручення заступника голови міської ради не виконала позивач, на підставі чого її притягнуто до дисциплінарної відповідальності в червні 2020 року. Судова колегія звертає увагу, що з`ясування цієї обставини не є переоцінкою правомірності накладення попереднього дисциплінарного стягнення, вказане потрібно для встановлення обставини, чи були у відповідача правові підстави для звільнення працівника на підставі пункту 3 частини статті 40 Кодексу законів про працю України, оскільки в цьому випадку необхідно встановити наявність кваліфікуючої ознаки - систематичності невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. Результатами службового розслідування в серпні 2020 року встановлено порушення позивачем Порядка здійснення самоврядного контролю за використанням та охороною земель територіальної громади м. Біла Церква, що полягало у ненаданні пропозицій про вжиття заходів реагування до суб`єктів господарювання ФОП [PERSON] , ТОВ «БЦ-Укрінвестбуд», ФОП [PERSON] за результатами виявлених з боку останніх порушень зі сплати земельного податку. Утім, відповідачем не конкретизовано дату вчинення такої бездіяльності, не зазначено, якою саме мала бути належна поведінка начальника Управління самоврядного контролю міської ради в цьому випадку, а приведений алгоритм дій Управління в разі виявлення порушень суб`єктами господарювання земельного законодавства не свідчить про допущення наведеного порушення безпосередньо позивачем. Також, службовим розслідуванням стверджується, що позивачем повторно не виконані доручення заступника міського голови. Проте, як і в попередньому випадку, не наведено, яких конкретно доручень не виконала позивач, коли саме це порушення мало місце, в чому конкретно воно проявилось. Окрім того, колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість тверджень відповідача щодо допущення позивачем дисциплінарного проступка в частині дій, вчинених щодо створення напруженої обстановки в колективі Управління самоврядного контролю міської ради, оскільки такі дії не доведені належними доказами. Посилання відповідача на обставини щодо цього, які встановлені рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 червня 2020 року, судовою колегією до уваги не приймаються, оскільки позивач не була стороною в цій справі, предметом дослідження якої була невиплата міською радою працівнику заробітної плати з урахуванням премії. Отже, за результатами розгляду справи відповідачем не доведено, що невиконання позивачем службових обов`язків мало місце, носило систематичний характер та було достатнім для притягнення до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення з посади. До того ж відповідачем при застосуванні такого крайнього заходу дисциплінарного стягнення не враховувались ступінь тяжкості вчиненого проступку, заподіяна ним шкода, робота працівника за попередні роки. Окрім того, колегія суддів приймає до уваги покликання позивача на порушення порядку проведення службового розслідування в частині позбавлення її можливості подати письмові пояснення щодо його результатів. Судом установлено, що позивачу надано лише 1,5 години на вивчення усіх матеріалів службового розслідування (більше ста аркушів), складення заперечень і пояснень стосовно його результатів, що додатково свідчить про протиправність спірного рішення. З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що умови для звільнення позивача на підставі пункта 3 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України в цій справі відсутні, відтак розпорядження міського голови про звільнення позивача є протиправним і підлягає скасуванню, а [PERSON] - поновленню на роботі на посаді начальника Управління самоврядного контролю Білоцерківської міської ради. Суд першої інстанції на наведене уваги не звернув, тому дійшов помилкового висновку про те, що звільнення [PERSON] відбулося на законних підставах. У частині позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, судова колегія зазначає наступне. Відповідно до частини 2 статті 233 Кодексу законів про працю України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно з частиною 2 статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Отже, виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу. Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджено постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року. За змістом пункта 2 цього Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. За даними довідки про заробітну плату від 31 січня 2021 року середня заробітна плата [PERSON] за серпень та вересень 2020 року склала 24633,54 грн, а середньоденна - 600,82 грн. Позивача було звільнено з роботи з 01 жовтня 2020 року. Таким чином, у період з 02 жовтня 2020 року по 02 лютого 2022 року термін перебування позивача у вимушеному прогулі становить 327 робочих дні. Відтак, на користь позивача підлягає стягненню 196468,14 грн (327 дні х 600,82 грн). Щодо вимог про стягнення з відповідача компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, колегія суддів зазначає наступне. Відповідно до статті 34 Закону України «Про оплату праці», статей 1 та 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати», якщо виплата зарплати затримується на один і більше календарних місяців роботодавець зобов`язаний нарахувати і виплатити працівникам компенсацію втрати частини заробітної плати. Тобто, наведені правові норми регулюють обов`язок роботодавця компенсувати втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати. З огляду на що, судова колегія приходить до висновку, що положення означених правових норм не підлягають застосуванню до виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відтак вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Надаючи оцінку вимогам позивача про відшкодування моральної шкоди, колегія суддів уважає за необхідне зазначити наступне. Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Вимога ефективності судового захисту перегукується з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема, стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява N 40450/04, пункт 64, від 15 жовтня 2009 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Сама лише констатація у судовому рішення порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним. Особливо якщо позивач вважає, що шкоду йому заподіяно. Відповідно до частини 1 статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (пункт 2 частини 2 названої статті); приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (пункт 4 частини 2 названої статті). Відповідно до пункта 6 частини 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю. Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (пункт 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (пункт 52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (пункт 56). З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не надано належних доказів завдання їй рішеннями відповідача моральної шкоди, відтак вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Судовою колегією враховується, що згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Відповідно до пункта 2 частини 1 статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення і ухвалити нове судове рішення. За змістом частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції при прийнятті рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та зробив висновки, які не відповідають обставинам справи, що зумовило неправильне вирішення справи. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, колегія суддів уважає за необхідне зазначити таке. Відповідно до частини 1 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з пунктом 1 частини 3 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. За правилами частин 1, 2 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Приписи частини 3 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України визначають для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до частини 4 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. При цьому в силу положень частини 5 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частиною 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору. Згідно з частиною 9 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись. Судова колегія, з урахуванням правової позиції Верховного Суду, викладеної, зокрема, у постанові від 19 вересня 2019 року в справі № 810/2760/17, вважає за необхідне звернути увагу на те, що при визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені договором про надання правничої допомоги, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документами про оплату таких послуг, розрахунками таких витрат тощо. Перевіряючи обґрунтованість заявлених до відшкодування витрат у розрізі їх видів наданих послуг, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке. Позивачем до відшкодування судових витрат заявлено: оплату правової допомоги в розмірі 19600,00 грн, оплату виготовлення копій документів на суму 497,20 грн, на суму 383,63 грн, на суму 400,00 грн, на суму 248,00 грн, на суму 40,00 грн та суму 93,00 грн, оплату проїзду в розмірі 1600,00 грн. У матеріалах справи наявні договір про надання правової допомоги від 12 жовтня 2020 року; квитанція від 04 червня 2021 про сплату коштів за договором в розмірі 19600,00 грн; додаток № 1 із розрахунком судових витрат від 01 липня 2021 року, квитанції про оплату виготовлення копій документів на суму 497,20 грн та на суму 383,63 грн, квитки на проїзд у маршрутному автобусі Біла Церква- Київ в розмірі 1600,00 грн. Щодо обґрунтованості витрат, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що з копій квитанції магазину «[INFO]» на суму 400,00 грн, ФОП [PERSON] на суму 248,00 грн, ПП [PERSON] на суму 40,00 грн та суму 93,00 грн неможливо встановити, що копіювання документів здійснювалось саме по цій справі. Таким чином, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 14112,00 грн, витрати зі сплати послуг по виготовленню копій документів у розмірі 634,20 грн, витрати, пов`язані із прибуттям до суду в розмірі 1151,00 грн пропорційно до задоволених позовних вимог (72%).

Результат розгляду: partial