Рішення адміністративного суду від 2022-02-02 00:00:00+02

01.07.2021 року Військова частина [NUMBER] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення в порядку регресу завдану шкоду на користь Військової частини [NUMBER] в сумі 81622,90 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що постановою Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 01.06.2018 року у справі №192/47/18 відповідача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 18.01.2021 року у справі №904/5022/20 стягнуто з Військової частини [NUMBER] на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України страхове відшкодування у сумі 80855,74 грн., судовий збір у розмірі 2102,00 грн. Позивач зазначає, що право регресної вимоги до відповідача виникло з 28.05.2021 року, тобто з дати здійснення оплати боргу (безспірного списання коштів) у сумі 81622,90 грн., що підтверджується випискою військової частини [NUMBER] від 28.05.2021 року. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь Військової частини [NUMBER] в порядку регресу завдану шкоду в сумі 79554 грн. 74 коп. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Відповідачем на вказане рішення суду подано апеляційну скаргу, в якій зазначає на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального просить скасувати рішення суду та прийняти \~нове, яким відмовити у задоволенні позову. Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права у правовідносинах, що виникли. Так, датою заподіяння шкоди є дата скоєння ДТП 26.12.2017р., а отже для визначення суми відшкодування шкоди повинно застосовуватись Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затверджене постановою Верховної Ради України N 243/95-ВР, 23.06.1995. Позивач подав відзив на апеляційну скаргу в якому просить відмовити у її задоволенні, оскільки судом першої інстанції вірно встановлені обставини справи, а рішення прийнято у відповідності до норм законодавства, що регулюють дані правовідносини. Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження у відповідності до приписів ст. 311 КАС України. Перевіривши рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга \~підлягає частковому \~задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] проходив військову службу у військовій частині [NUMBER] з 2013 року по 2018 року на посаді водія-дизеліста відділення енергетичного забезпечення зенітного ракетного дивізіону військової частини [NUMBER] . Наказом командира військової частини від 12.10.2018 року № 251 відповідач був виключений зі списків особового складу військової частини [NUMBER] . Відповідно до постанови Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 01.06.2018 року у справі № 192/47/18 (провадження № 3/192/44/18) встановлено, що 26.12.2017 року о 18:00 год. Відповідач як водій - військовослужбовець військової частини [NUMBER] , керуючи автомобілем «КРАЗ», який належить військовій частині [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , на 438 км+100 м автодороги Н-08 «Бориспіль - Дніпро - Запоріжжя», при зміні напрямку руху не переконався в безпечності маневру, не врахував зміни дорожньої обстановки, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем «Реugeot», номерний знак [NUMBER] , чим порушив п.п.1.5; 10.1; 10.2 ПДР України та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП. Цією постановою відповідача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Моторне (транспортне) страхове бюро України звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом про стягнення в порядку регресу з Військової частини [NUMBER] страхового відшкодування у сумі 80855,74 грн. Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 18.01.2021 року у справі № 904/5022/20 позовні вимоги задоволено повністю. Стягнуто з Військової частини [NUMBER] на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України страхове відшкодування у сумі 80855,74 грн, судовий збір у сумі 2102,00 грн. Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 29.03.2021 року, рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 30.11.2020 року у справі №904/5022/20 змінено, та викладено у наступній редакції: "Позовні вимоги Моторного (транспортного) страхового бюро України до Військової частини [NUMBER] про відшкодування шкоди в порядку регресу у сумі 80855,74 грн задовольнити частково. Стягнути з Військової частини [NUMBER] (ідентифікаційний код [NUMBER] ; місцезнаходження: [ADDRESS] ) на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України (ідентифікаційний код 21647131; місцезнаходження: 02154, м. Київ, Русанівський бульвар, буд. 8) страхове відшкодування у сумі 79554,74 грн, судовий збір у сумі 2068,16 грн. Видати наказ після набрання рішенням законної сили. В решті позовних вимог відмовити". 28.05.2021 року рішення суду у справі № 904/5022/20 виконано в повному обсязі, стягнуто з військової частини [NUMBER] страхове відшкодування та судовий збір у сумі 81622,90 грн. (страхове відшкодування - 79554,74 грн., судовий збір - 2068,16 грн.). Оскільки на день дорожньо-транспортної пригоди 26.12.2017 року, відповідач виконував обов`язки військової служби керуючи автомобілем «КРАЗ» державний номерний знак [NUMBER] , який на праві оперативного управління належав військовій частині [NUMBER] , а тому судом встановлено, що саме військова частина [NUMBER] була належним відповідачем у справі № 904/5022/20, оскільки, відповідно до ч.1 ст.1172 ЦК України, юридична особа відшкодовує шкоду завдану її працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Враховуючи судові рішення у справі господарського суду, позивач звернувся до адміністративного суду з урахуванням положень ст. 1191 ЦК України. Суд першої інстанції частково задовольняючи позов дійшов висновку щодо притягнення відповідача до повної матеріальної відповідальності та про обґрунтованість стягнення матеріальних збитків у розмірі заподіяної шкоди визначеної судовим рішенням. Колегія суддів суду апеляційної інстанції переглядаючи судове рішення доходить наступних висновків. До 31 жовтня 2019 року особливості притягнення військовослужбовців до матеріальної відповідальності регулювалися Положенням про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженим постановою Верховної Ради України від 23.06.1995 № 243/95-ВР (далі - Положення №243/95-ВР). 31 жовтня 2019 року набрав чинності Закон України "Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі" від 03.10.2019 №160-IX (далі - Закон №160-IX в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Відповідно до ч.1 ст.3 Закону №160-IX підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність. Згідно з п.5 ч.1 ст.1 Закону №160-IX пряма дійсна шкода (далі - шкода) - збитки, завдані військовій частині, установі, організації, закладу шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна, погіршення або зниження його цінності, а також витрати на відновлення чи придбання військового та іншого державного майна замість пошкодженого або втраченого, надлишкові виплати під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків. До шкоди не включаються доходи, які могли бути одержані за звичайних обставин, якщо таких збитків не було б завдано; З матеріалів справи встановлено, що 26.12.2017 року о 18:00 год. Відповідач як водій - військовослужбовець військової частини [NUMBER] , керуючи автомобілем «КРАЗ», який належить військовій частині [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , на 438 км+100 м автодороги Н-08 «Бориспіль - Дніпро - Запоріжжя», при зміні напрямку руху не переконався в безпечності маневру, не врахував зміни дорожньої обстановки, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем «Реugeot», номерний знак [NUMBER] , чим порушив п.п.1.5; 10.1; 10.2 ПДР України та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП. Постановою \~Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 01.06.2018 року відповідача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, справу про адміністративне правопорушення закрито у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення.. При цьому відповідач необґрунтовано зазначає про те, що днем завдання шкоди є 26.12.2017р., оскільки внаслідок дорожньо-транспортної пригоди завдано шкоду третій особі, а не позивачу. Відповідно до ч. 2 ст.. 1191 ЦК України. особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Вказана норма визначає відшкодування шкоди саме з виплаченої такої суми шкоди. Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 29.03.2021 року, рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 30.11.2020 року у справі №904/5022/20 змінено, та викладено у наступній редакції: "Позовні вимоги Моторного (транспортного) страхового бюро України до Військової частини [NUMBER] про відшкодування шкоди в порядку регресу у сумі 80855,74 грн задовольнити частково. Стягнути з Військової частини [NUMBER] (ідентифікаційний код [NUMBER] ; місцезнаходження: [ADDRESS] ) на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України (ідентифікаційний код 21647131; місцезнаходження: 02154, м. Київ, Русанівський бульвар, буд. 8) страхове відшкодування у сумі 79554,74 грн, судовий збір у сумі 2068,16 грн. Видати наказ після набрання рішенням законної сили. В решті позовних вимог відмовити". Згідно з ч.5 ст.3 Закону №160-IX особа у разі завдання з її вини шкоди третім особам, яку відшкодовано відповідно до закону військовою частиною, установою, організацією, закладом, відшкодовує військовій частині, установі, організації, закладу завдану шкоду в порядку, передбаченому цим Законом та іншими законами України. 28.05.2021 року рішення суду у справі № 904/5022/20 виконано в повному обсязі, стягнуто з військової частини [NUMBER] страхове відшкодування та судовий збір у сумі 81622,90 грн. (страхове відшкодування - 79554,74 грн., судовий збір - 2068,16 грн.). Таким чином, позивачу завдано збитків тільки після виплаченого відшкодування \~коштів на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України 28.05.2021р. На момент завдання шкоди діяв Закон №160-IX, а Положення №243/95-ВР втратило чинність, тому колегія суддів дійшла висновку про те, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Закону №160-IX. Оцінюючи висновки суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення з відповідача завданої шкоди в сумі 79554,74 грн., колегія суддів виходить з наступного. Наказом командира військової частини від 12.10.2018 року № 251 відповідач був виключений зі списків особового складу військової частини [NUMBER] . Частиною 4 ст.3 Закону №160-IX передбачено, що переведення особи до іншого місця служби чи її звільнення з посади або служби не може бути підставою для звільнення її від матеріальної відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ч.1 ст.12 Закону №160-IX у разі звільнення особи, притягнутої до матеріальної відповідальності, зі служби або у разі, якщо рішення про притягнення до матеріальної відповідальності особи не прийнято до її звільнення зі служби, відшкодування завданої шкоди здійснюється в судовому порядку в разі відмови особи від її добровільного відшкодування або в іншому встановленому законом порядку. Таким чином, з урахуванням положень ч.4 ст.3 Закону №160-IX факт звільнення відповідача з військової служби не є підставою для його звільнення від матеріальної відповідальності за шкоду, завдану Військовій частині. При цьому, зважаючи на вказані вище положення законодавства, стягнення матеріальної шкоди здійснюється в судовому порядку. Згідно з ч.2 ст.3 Закону №160-IX умовами притягнення до матеріальної відповідальності є: 1) наявність шкоди; 2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків; 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою; 4) вина особи в завданні шкоди. Відповідно до ч.ч.1-4 ст.8 Закону №160-IX посадові (службові) особи зобов`язані письмово доповісти командиру (начальнику) про всі факти завдання шкоди протягом доби з моменту виявлення таких фактів. У разі виявлення факту завдання шкоди командир (начальник) протягом трьох діб після отримання відповідної письмової доповіді посадових (службових) осіб письмовим наказом призначає розслідування для встановлення причин завдання шкоди, її розміру та винних осіб. Розслідування повинно бути завершено протягом одного місяця з дня його призначення. В окремих випадках зазначений строк може бути продовжено командиром (начальником), який призначив розслідування, але не більше ніж на один місяць. Розслідування може не призначатися, якщо причини завдання шкоди, її розмір та винна особа встановлені за результатами аудиту (перевірки), інвентаризації, досудового розслідування або судом. Таким чином, вказаними вище судовими рішеннями встановлено причини завдання шкоди, її розмір та винна особа, тому з урахуванням ч.4 ст.8 Закону №160-IX позивач мав право не призначати службове розслідування. При цьому окремий наказ про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності відповідно до ч.7 ст.8 Закону №160-IX позивачем не приймався. Однак, вказана обставина не може бути підставою для звільнення відповідача \~від відповідальності за завдану шкоду. Оцінюючи доводи апеляційної скарги в частині відсутності підстав для притягнення відповідача до повної матеріальної відповідальності, колегія суддів виходить з наступного. Розділом II Закону №160-IX визначено види матеріальної відповідальності військовослужбовців. Відповідно до ч.1 ст.6 Закону №160-IX особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі завданої з її вини шкоди в разі: 1) виявлення нестачі, розкрадання, умисного знищення, пошкодження чи іншого незаконного використання військового та іншого майна, у тому числі переданого під звіт для зберігання, перевезення, використання або для іншої мети, здійснення надлишкових виплат грошових коштів чи вчинення інших умисних протиправних дій; 2) виявлення факту приписки в нарядах чи інших документах фактично не виконаних робіт, викривлення звітних даних або обману держави в інший спосіб; 3) завдання шкоди у стані сп`яніння внаслідок вживання алкоголю, наркотичних засобів або інших одурманюючих речовин; 4) вчинення діяння (дій чи бездіяльності), що мають ознаки кримінального правопорушення; 5) якщо особою надано письмове зобов`язання про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за забезпечення цілісності майна та інших цінностей, переданих їй для зберігання або для інших цілей. Згідно з ч.1 ст.5 Закону №160-IX особа за завдану з необережності шкоду несе матеріальну відповідальність у розмірі завданої шкоди, але не більше п`ятнадцяти прожиткових мінімумів, установлених для працездатних осіб, крім випадків, коли цим Законом передбачено повну чи підвищену матеріальну відповідальність. Таким чином, залежно від форми вини та наявності або відсутності підстав, передбачених ч.1 ст.6 Закону №160-IX, військовослужбовець несе повну або обмежену матеріальну відповідальність. Докази наявності обставин, передбачених п.2-4 ч.1 ст.6 Закону №160-IX в матеріалах справи відсутні. Згідно з матеріалами справи, ані в позовній заяві, а ні в інших поданих суду доказах не визначено, \~що відповідач підписав письмове зобов`язання про взяття на себе повної матеріальної відповідальності. Відповідні доводи не заявлялися позивачем в обґрунтування позовних вимог. Копія письмового зобов`язання відсутня в матеріалах справи. Крім того, колегія суддів звертає увагу, що письмове зобов`язання про взяття на себе повної матеріальної відповідальності відповідно до п.5 ч.1 ст.6 Закону №160-IX стосується забезпечення цілісності майна та інших цінностей військової частини, переданих військовослужбовцю для зберігання або для інших цілей. Водночас, в межах спірних правовідносин встановлено, що відповідач завдав шкоду майну третьої особи, а не майну позивача. Збитки військовій частині завдані внаслідок відшкодування шкоди, завданої третій особі, за рахунок позивача. З урахуванням вищенаведеного п.5 ч.1 ст.6 Закону №160-IX не підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Отже, з урахуванням встановлених у справі обставин та положень ч.1 ст.6 Закону №160-IX відповідача може бути притягнуто до повної матеріальної відповідальності у разі підтвердження його умисних протиправних дій. Зважаючи на вищенаведене, оскільки позивач не надав доказів про те, що шкода Військовій частині завдана внаслідок умисних протиправних дій відповідачем, колегія суддів дійшла висновку про те, що підстави для притягнення відповідача до повної матеріальної відповідальності відсутні. Разом з тим, оскільки матеріалами справи підтверджується шкода, завдана Військовій частині протиправна поведінка відповідача внаслідок неналежного виконання службових обов`язків та причинний зв`язок між протиправною поведінкою і завданою шкодою, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для притягнення відповідача до обмеженої матеріальної відповідальності відповідно до ст.5 Закону №160-IX. Згідно з ч.3 ст.5 Закону №160-IX розмір прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, визначається на день видання наказу про притягнення особи до обмеженої матеріальної відповідальності. Оскільки наказ про притягнення відповідача до обмеженої матеріальної відповідальності не приймався, а розмір шкоди визначено рішенням суду, колегія суддів дійшла висновку про те, розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб для притягнення відповідача до обмеженої матеріальної відповідальності слід визначати на день визначення розміру завданої шкоди постановою Центрального апеляційного господарського суду від 29.03.2021 року, у справі №904/5022/20. Відповідно до Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" прожитковий мінімум для працездатних осіб станом з 1 січня 2021 року становить 2270гривні. Таким чином, з урахуванням ч.1 ст.5 Закону №160-IX відповідач несе матеріальну відповідальність у розмірі не більше п`ятнадцяти прожиткових мінімумів, установлених для працездатних осіб, тобто не більше 34050 грн (2270 грн х 15). Отже, встановлені та перевірені обставини справи свідчать про те, що доводи апеляційної скарги є частково обґрунтованими. Водночас, висновки суду першої інстанції щодо притягнення відповідача до повної матеріальної відповідальності не відповідають встановленим у справі обставинам, у зв`язку з чим апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог. Відповідно до статті 317 КАС України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Результат розгляду: partial