Рішення адміністративного суду від 2022-11-23 00:00:00+02

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся у суд з позовом до Державної судової адміністрації України (далі - відповідач-1, ДСА України), Територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області (далі - відповідач-2, ТУ ДСА України в Полтавській області) про: - визнання протиправними дій відповідачів щодо несвоєчасної виплати суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні; - зобов`язання нарахувати та виплатити суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.08.2021 по 29.12.2021 (з урахуванням індексації). На обґрунтування позовних вимог зазначає, що з вини ТУ ДСА України в Полтавській області та ДСА України (як головного розпорядника коштів) відбулась затримка в розрахунках з ним з моменту звільнення (31.08.2021) до 29.12.2021, а тому на його користь має бути виплачений середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.08.2022 у задоволенні позову відмовлено. Не погоджуючись із судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким позов задовольнити. Свою позицію обґрунтовує тим, що суд першої інстанції помилково вважав, що до спірних правовідносин не застосовуються норми ст.ст. 116, 117 Кодекс законів про працю (далі - КЗпП України), а також безпідставно не врахував, що станом на час звільнення був відсутній спір про розмір сум, належних йому при звільненні. Відзиву на апеляційну скаргу відповідачем-1 не подано. У відзиві на апеляційну скаргу відповідач-2 наголошує, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому підстави для його скасування відсутні. Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів уважає, що апеляційну скаргу потрібно задовольнити, а рішення суду - скасувати, з таких підстав. Судом установлено, що рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 04.12.2020, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 10.03.2021, у справі №440/4974/20 за позовом [PERSON] до ТУ ДСА України в Полтавській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії позов задоволено частково, визнано протиправними дії відповідача-2 щодо нарахування та виплати судді Зіньківського районного суду Полтавської області [PERSON] суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 із застосуванням обмеження розміру суддівської винагороди, передбаченого ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», та зобов`язано провести відповідний перерахунок суддівської винагороди, обчисливши її відповідно до вимог ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» без застосування обмеження, передбаченого ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», та здійснити її виплату з урахуванням раніше сплачених сум та з відрахуванням обов`язкових платежів. Водночас рішенням Вищої ради правосуддя від 31.08.2021 №1906/0/15-21 позивача звільнено з посади судді Зіньківського районного суду Полтавської області у зв`язку з поданням заяви про відставку. Наказом Зіньківського районного суду Полтавської області від 31.08.2021 №5ОС [PERSON] відраховано зі штату указаного суду з 31.08.2021 та визначено виплатити останньому вихідну допомогу, компенсацію за невикористану частину щорічної основної відпустки та щорічну додаткову відпустку за 2021 рік. Разом з тим, на виконання судового рішення у справі №440/4974/20 грошові кошти на суму 115688,68 грн на банківський рахунок позивача надійшли лише 29.12.2021. Уважаючи, що відбулась з вини відповідачів затримка у виплаті належних йому сум, позивач звернувся до суду з цим позовом. Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий суд виходив з того, що грошові кошти, які підлягають нарахуванню та виплаті працівнику за рішенням суду, виплачуються роботодавцем, незалежно від факту звільнення працівника, в іншому порядку, ніж визначено ст.ст. 116 та 117 КЗпП України, а саме, в порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження», а тому дія положень ст.ст. 116 та 117 КЗпП України на спірні правовідносини не поширюється. Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів приходить до наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно зі ст. 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Статтею 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Отже, законодавством установлений обов`язок роботодавця провести в день звільнення працівника виплату йому всіх сум, що належать від підприємства, установи, організації. Водночас за невиконання такого обов`язку встановлена відповідальність для роботодавця (виплата працівникові середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку) у випадку відсутності спору про розмір сум та у випадку, коли такий спір вирішено на користь працівника. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, від 26.02.2020 у справі №821/1083/17, постановах Верховного Суду від 16.07.2020 у справі №400/2884/18, від 16.07.2020 у справі №812/1259/17, від 16.07.2020 у справі №825/1540/17, від 30.04.2020 у справі №140/2006/19, від 13.08.2020 у справі №808/610/18. Статтею 52 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII (далі - Закон №1402-VIII) визначено, що суддею є громадянин України, який відповідно до Конституції України та цього Закону призначений суддею, займає штатну суддівську посаду в одному з судів України і здійснює правосуддя на професійній основі. Відповідно до ч. 2 ст. 135 указаного Закону суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Таким чином, після зарахування судді до штату суду він є працівником цього суду і отримує заробітну плату у вигляді суддівської винагороди. У разі звільнення - суддя припиняє трудові відносини із цим судом, а тому має право на повний розрахунок із ним відповідно до ст. 116 КЗпП України, оскільки спеціальним Законом №1402-VIII питання спірної компенсації не урегульоване. Відповідно до наявного в матеріалах справи здійсненого ТУ ДСА України в Полтавській області розрахунку доплати суддівської винагороди [PERSON] на виконання судового рішення у справі №440/4974/20 розмір такої доплати становив 143712,65 грн. Сторонами не заперечувалось, що вказана сума коштів виплачена позивачу 29.12.2021. Зважаючи на те, що звільнення позивача відбулось 31.08.2021, а сума доплати суддівської винагороди на виконання судового рішення у справі №440/4974/20 виплачена 29.12.2021, має місце факт невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. При цьому колегія суддів констатує, що станом на час звільнення [PERSON] був відсутній спір про розміри належних йому сум, а спір у межах справи №440/4974/20 вирішений на користь працівника (позивача), протилежного відповідачами не доведено. Водночас судова колегія звертає увагу, що в законодавстві відсутня вказівка на те, що роботодавець звільняється від відповідальності, встановленої в ст. 117 КЗпП України, у випадку виплати працівникові сум на виконання судового рішення, у зв`язку з чим є помилковими твердження суду першої інстанції, що положення ст.ст. 116 та 117 КЗпП України на коло спірних правовідносин не поширюється, оскільки доплата суддівської винагороди [PERSON] на виконання судового рішення у справі №440/4974/20 підлягає нарахуванню та виплаті у порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження». Ураховуючи встановлений факт невиплати з вини ТУ ДСА України в Полтавській області належних звільненому [PERSON] сум (115688,68 грн) у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України (31.08.2021), необхідним є зобов`язання відповідача-2 виплатити позивачу його середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку, а саме, з 01.09.2021 по 29.12.2021. Водночас апеляційний суд зауважує, що позивачем не доведена наявність в межах спірних правовідносин протиправність дій з боку ДСА України. Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 №108/95-ВР порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок №100). Пунктом 2 Порядку №100 визначено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Відповідно до п. 5 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з п. 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. З огляду на викладене розрахунок середньоденної заробітної плати проводиться шляхом ділення заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Згідно з наданою ТУ ДСА України в Полтавській області довідкою заробітна плата [PERSON] за липень-серпень 2021 року складала 189613,71 грн, з яких за липень 2021 року - 102490,41 грн, серпень 2021 року - 87123,30 грн. Кількість фактично відпрацьованих робочих днів протягом двох останніх місяців роботи на займаній посаді - 44 дні: 22 дні (кількість відпрацьованих робочих днів за липень 2021 року) + 22 дні (кількість відпрацьованих робочих днів за серпень 2021 року). Отже, середньоденна заробітна плата [PERSON] впродовж двох останніх місяців роботи на займаній посаді складає 4309,40 грн (189613,71 грн / 44 відпрацьованих робочих днів за два останні місяці роботи). Час затримки виплати належних звільненому [PERSON] сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, а саме, з 01.09.2021 по 29.12.2021 складає 84 робочих дні. Відтак, середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку становить 361989,60 грн (4309,40 грн х 84 робочих дні). Водночас, вирішуючи питання про розмір суми середнього заробітку, який підлягає відшкодуванню, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. За змістом ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, враховуючи: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, - співмірність розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, вирішуючи питання про стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, суд повинен урахувати принцип співмірності ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Вказана позиція узгоджується із згаданими вище висновками Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду. Як убачається з матеріалів справи, розмір невиплаченої суддівської винагороди при звільненні складає 115688,68 грн. З урахуванням викладеного, колегія суддів уважає за необхідне розрахувати розмір компенсації наступним чином: 115688,68 грн / 361989,60 грн (частина невиплаченої суддівської винагороди при звільненні / середній заробіток за весь час затримки розрахунку) = 0,319591, а 4309,40 грн (середньоденна заробітна плата позивача) х 0,319591 (істотність частки) х 84 (кількість днів затримки розрахунку) = 115688,68 грн. Правильність саме такого алгоритму розрахунку підтверджується також постановою Верховного Суду від 10.06.2021 у справі №580/2857/20. Водночас законодавством не встановлено обов`язку виплачувати такий середній заробіток з урахуванням індексації, а тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення місцевого суду потрібно скасувати, а позов - задовольнити частково. Відповідно до пункта 2 частини 1 статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення і ухвалити нове судове рішення. За змістом частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції при прийнятті рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що зумовило неправильне вирішення справи.

Результат розгляду: partial