Рішення адміністративного суду від 2022-04-26 00:00:00+03

[PERSON] (далі - [PERSON] , позивач) звернулася до Черкаського окружного адміністративного суду з позовом до Управління праці та соціального захисту населення Уманської районної державної адміністрації (далі - УПСЗН Уманської РДА, відповідач) про: - визнання протиправними дій щодо відмови в установленні статусу члена сім`ї померлого ветерана війни та видачі їй відповідного посвідчення; - зобов`язання відповідача встановити позивачу статус члена сім`ї померлого ветерана війни та видати посвідчення члена сім`ї померлого ветерана війни. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що померлий чоловік позивача брав участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, отримав 1 групу інвалідності та мав статус інваліда війни. Вказані обставини відповідно до вимог чинного законодавства дають право на отримання позивачу статусу члена сім`ї померлого ветерана війни. У зв`язку з цим відповідач незаконно відмовив у встановленні статусу члена сім`ї померлого ветерана війни та видачі відповідного посвідчення. Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2021 року даний адміністративний позов - задоволено частково. Визнано протиправним і скасовано протокольне рішення від 18 серпня 2021 року №15 Комісії з розгляду питань, пов`язаних із встановленням статусу особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» про відмову в установленні [PERSON] статусу члена сім`ї померлого ветерана війни з видачею їй відповідного посвідчення. Зобов`язано Управління праці та соціального захисту населення Уманської районної державної адміністрації встановити у визначеному законом порядку [PERSON] статус члена сім`ї померлого ветерана війни з видачею посвідчення відповідного зразка. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції з мотивів порушення судом норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що позивачу відмовлено в наданні статусу члена сім`ї загиблого відповідно до п.1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», оскільки їй встановлено статус дружини померлого громадянина з числа учасників ліквідації аварії на ЧАЕС (потерпілих) категорії 1. Відповідно до п.3 ч.1 статті 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). Приймаючи до уваги, що в суді першої інстанції справа розглядалась в порядку спрощеного провадження, враховуючи, що за наявними у справі матеріалами її може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів та з огляду на відсутність необхідності розглядати справу у судовому засіданні, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження. Відповідно до ч. 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, виходячи з такого. Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про укладення шлюбу з 03 грудня 2019 року позивач перебувала у шлюбі з [PERSON] , який помер [INFO] , що підтверджується даними копії лікарського свідоцтва про смерть від 26 грудня 2020 року №515 та свідоцтва про смерть від 29 грудня 2020 року № 385667. Даними довідки від 21 січня 2000 року №51/1/854 підтверджується участь [PERSON] у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС з 10 жовтня 1987 року до 29 грудня 1987 року. Посвідченням від 20 вересня 2006 року серії [NUMBER] підтверджується, що [PERSON] був інвалідом 3 групи і мав право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни. Згідно з даними експертного висновку Вінницької регіональної міжвідомчої експертної комісії від 08 липня 2006 року встановлено, що причини захворювання [PERSON] пов`язані з виконанням обов`язків військової служби з ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. Відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААА №877354 [PERSON] 20 лютого 2018 року встановлена 2 група інвалідності. Причиною зазначено, що захворювання пов`язане з виконанням обов`язків військової служби з ЛНА на ЧАЕС. Відповідно до експертного висновку Центральної Міжвідомчої експертної комісії МОЗ та МНС України від 29 березня 2021 року №5129 захворювання, що призвело до смерті [PERSON] , пов`язане з виконанням обов`язків військової служби з ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. Посвідченням від 12 липня 2021 року №005890 підтверджується, що позивач є дружиною померлого громадянина з числа учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (померлих) категорії 1, смерть якого пов`язана з Чорнобильською катастрофою або участю у ліквідації інших ядерних аварій, у ядерних випробуваннях, військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та проведенні на них регламентних робіт, опікун дітей померлого громадянина, смерть якого пов`язана з Чорнобильською катастрофою. Відповідно до вказаного посвідчення позивач має право на пільги та компенсації, передбачені статтею 20 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Довідкою Виконавчого комітету Монастирищенської міської ради від 27 липня 2021 року №371 підтверджується, що позивач постійно проживала з чоловіком гр. [PERSON] за вказаною адресою, на день смерті вела спільне господарство. За наслідками розгляду звернення [PERSON] від 06 серпня 2021 року про встановлення статусу члена сім`ї померлого ветерана війни листом від 18 серпня 2021 року №1989/01-06 Управління праці та соціального захисту населення Уманської районної державної адміністрації повідомило позивача, що рішенням Комісії їй відмовлено у наданні статусу члена сім`ї загиблого відповідно до п.1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", оскільки їй встановлено статус дружини померлого громадянина з числа учасників ліквідації аварії на ЧАЕС (потерпілих) категорії 1, смерть якого пов`язана з Чорнобильською катастрофою. Позивач, не погоджуючись з такими діями відповідача та вважаючи свої права порушеними, звернулася з даним адміністративним позовом до суду. Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що п. 1 ч. 2 статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» №3551-XІІ до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать особи з інвалідністю з числа: військовослужбовців, осіб вільнонайманого складу, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання інших обов`язків військової служби, пов`язаних з перебуванням на фронті в інші періоди, з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, з участю у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, іншим ураженням ядерними матеріалами, [PERSON] є інвалідом 3 групи, має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни, відтак мав статус ветерана війни відповідно до статті 7 Закону №3551-XІІ, як особа з інвалідністю з числа військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, одержаного під час виконання обов`язків військової служби, пов`язаних з ліквідацією наслідків на Чорнобильській АЕС, отже відмова відповідача у встановленні [PERSON] (дружині) статусу члена сім`ї померлого ветерана війни є необґрунтованою. Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне. Правовий статус ветеранів війни, створення належних умов для їх життєзабезпечення визначає Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року №3551-XII (далі - Закон №3551-XІІ). Відповідно до ч. 1-2 статті 4 Закону №3551-XІІ ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни. Згідно ч.1 статті 7 Закону № 3551-XII до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать особи з числа військовослужбовців діючої армії та флоту, партизанів, підпільників, працівників, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків) чи пов`язаних з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з`єднаннях, підпільних організаціях і групах та інших формуваннях, визнаних такими законодавством України, в районі воєнних дій, на прифронтових дільницях залізниць, на спорудженні оборонних рубежів, військово-морських баз та аеродромів у період громадянської та Другої світової воєн або з участю в бойових діях у мирний час. Пунктами 1 та 9 ч.2 статті 7 Закону № 3551-XII передбачено, що до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа: військовослужбовців, осіб вільнонайманого складу, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання інших обов`язків військової служби, пов`язаних з перебуванням на фронті в інші періоди, з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, з участю у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, іншим ураженням ядерними матеріалами; осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали особами з інвалідністю внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи. Таким чином, обов`язковими умовами, за якими особу можна віднести до інвалідів війни, є наявність інвалідності, доказів залучення такої особи до військовослужбовців або до складу формувань Цивільної оборони та отримання інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи. З матеріалів справи вбачається, що чоловік позивача - [PERSON] мав посвідчення інваліда 3 групи та мав право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни. На нього поширювалась дія Закону № 3551-ХІІ. Пунктом 1 статті 10 Закону № 3551-XII передбачено, що чинність цього Закону поширюється на: сім`ї військовослужбовців, партизанів, підпільників, учасників бойових дій на території інших держав, прирівняних до них осіб, зазначених у статтях 6 і 7 цього Закону, які загинули (пропали безвісти) або померли внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, одержаних під час захисту Батьківщини або виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), а також внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті або одержаного в період проходження військової служби чи на території інших держав під час воєнних дій та конфліктів. Виходячи з встановлених обставин справи, [PERSON] був ветераном війни в розумінні статті 4 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», позаяк за життя став інвалідом внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи. Відповідно до п. 2 статті 10 Закону № 3551-XII чинність цього Закону поширюється на дружин (чоловіків) померлих осіб з інвалідністю внаслідок Другої світової війни, а також дружин (чоловіків) померлих учасників війни і бойових дій, партизанів і підпільників, визнаних за життя особами з інвалідністю від загального захворювання, трудового каліцтва та з інших причин, які не одружилися вдруге. На дружин (чоловіків) померлих осіб з інвалідністю внаслідок війни, учасників бойових дій, партизанів, підпільників і учасників війни, нагороджених орденами і медалями колишнього Союзу РСР за самовіддану працю і бездоганну військову службу, визнаних за життя особами з інвалідністю, чинність цієї статті поширюється незалежно від часу смерті особи з інвалідністю. Отже, чинність Закону №3551-XІІ поширюється також і на членів сім`ї військовослужбовців, які померли внаслідок захворювання, одержаного в період проходження військової служби, пов`язаних з ліквідацією наслідків на Чорнобильській АЕС, та мали статус ветерана війни. На підставі абз. 16 п. 1 ч. 1 статті 10 Закону №3551-XІІ до членів сімей загиблих (тих, які пропали безвісти) військовослужбовців, партизанів та інших осіб, зазначених у цій статті, належать, зокрема: один з подружжя, який не одружився вдруге, незалежно від того, виплачується йому пенсія чи ні. Відповідно до пункту 4 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994 року № 302, особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (стаття 10 зазначеного Закону) видаються посвідчення з написом «Посвідчення члена сім`ї загиблого». Згідно пункту 6 Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 20-РП/04 ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. Розділ 11 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту» визначає поняття і зміст статусу ветеранів війни (учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни) та осіб, на яких поширюється дія його положень. Це колишні військовослужбовці, які безпосередньо як у воєнний, так і в мирний час, виконували інші обов`язки військової служби та тилового забезпечення, пов`язані з необхідністю захисту Батьківщини, у тому числі з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій. Отже, зі змісту вищезазначеної норми слідує, що чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» поширюється також і на членів сім`ї військовослужбовців, які померли внаслідок захворювання, одержаного в період проходження військової служби. Оскільки позивач перебувала в зареєстрованому шлюбі з померлим [PERSON] , який мав статус інваліда війни відповідно до статті 7 Закону №3551-XІІ, остання має право на встановлення їй статусу члена сім`ї померлого інваліда війни. Таким чином, відповідач неправомірно відмовив у встановленні позивачу такого статусу. Крім того, позивач, як член сім`ї померлого ветерана війни, має право на отримання відповідного посвідчення. Згідно статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом №475/97-ВР від 17 липня 1997 року (далі - Конвенція), кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Обираючи спосіб захисту порушеного права, треба зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Отже, суть наведених рішень зводиться до вимоги надати заявникові такі заходи правового захисту на національному рівні, які би дозволили компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб спосіб захисту повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року). Отже, "ефективний засіб правого захисту" у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі. Як вбачається з положень Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року, під дискреційними повноваженнями треба розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Суд не може підміняти державний орган рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями, оскільки вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі. Тобто дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. Отже, у разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним. Оскільки оскаржувані дії відповідача не ґрунтуються на дискреційних повноваженнях, зважаючи, що право позивача на отримання статусу члена сім`ї померлого ветерана війни підтверджується матеріалами справи, належним захистом порушеного права [PERSON] є необхідність зобов`язання відповідача встановити позивачу вищевказаний статус та видати відповідне посвідчення. Колегія суддів також наголошує, що апеляційна скарга відповідача не містить жодного обґрунтування щодо того, в чому саме полягає неповнота або невірність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, скарга містить лише вказівку на те, що соціальний захист дружин померлих учасників ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, смерть яких пов`язана із захворюванням, отриманих під час ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, здійснюється відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Суд врахував, що позивачу встановлено статус дружини померлого громадянина з числа учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (потерпілих) категорії 1 на підставі Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Проте, як вірно зазначено судом першої інстанції, доказів наявності підстав щодо відсутності у позивача права на встановлення їй статусу члена сім`ї померлого ветерана війни, визначеного Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", відповідачем не надано. Приймаючи до уваги те, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду доводами апелянта не спростовані, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги. За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Результат розгляду: denied