Рішення адміністративного суду від 2024-07-29 00:00:00+03

У серпні 2023 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до Військової частини [NUMBER] (далі в/ч [NUMBER] ) в якому просила: визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату допомоги на оздоровлення з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди) за період із 15.04.2020 по день фактичної виплати 28.06.2023; зобов`язати в/ч [NUMBER] нарахувати та виплатити [PERSON] середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 15.04.2020 по день фактичної виплати, 28.06.2023, виходячи з середньоденного заробітку (грошового забезпечення), нарахованого відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі Порядок №100). Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2023 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність в/ч [NUMBER] щодо нарахування та виплати [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби. Стягнуто з в/ч [NUMBER] на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 839,03 грн. Відмовлено в задоволенні позову в решті позовних вимог. Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, в частині задоволення позову про стягнення відповідної суми, його оскаржила позивач, яка із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права просить рішення суду скасувати у відповідній частині та прийняти нове, яким стягнути з відповідача на користь позивача середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 66128,88 грн. В доводах апеляційної скарги вказує, що зменшуючи розмір належної позивачу компенсаційної виплати суд першої інстанції неправильно застосував принцип співмірності та пропорційності, а також методику розрахунку середнього заробітку. Відповідач відзиву на апеляційну скаргу не подав. У відповідності до частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС), суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами. Переглянувши справу за наявними у ній матеріалами, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав. Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ефективним способом відновлення порушених відповідачем прав позивача буде стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні, а саме: стягнення таких сум в розмірі 839,03 грн. Суд переконаний, що стягнення більшої суми, не відповідатиме принципам розумності, справедливості та пропорційності. Такі висновки суду першої інстанції є дещо помилковими, з таких міркувань. Апеляційним судом, з урахуванням встановленого судом першої інстанції, встановлено та підтверджено матеріалами справи те, що [PERSON] проходила військову службу у в/ч [NUMBER] , яка є структурним підрозділом в/ч [NUMBER] та знаходиться на її фінансовому забезпеченні. Згідно наказу командира в/ч [NUMBER] від 14.04.2020 за № 88 старшого солдата [PERSON] , спеціаліста-оператора-діловода групи секретного документального забезпечення в/ч [NUMBER] , звільнену наказом командира в/ч [NUMBER] від 10.04.2020 № 24-РС у запас відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за підпунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту), виключено з 15.04.2020 зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення (а.с.12). Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 13 січня 2023 року у справі № 300/1747/22, яке набрало законної сили 28.03.2023 (далі Рішення суду), зокрема, зобов`язано в/ч [NUMBER] нарахувати та виплатити [PERSON] допомоги на оздоровлення за 2016, 2017 роки з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій». На виконання Рішення суду в/ч [NUMBER] виплачено 28.06.2023 позивачу 5346,58 грн допомоги на оздоровлення з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, що підтверджується випискою з банківського рахунку [PERSON] (а.с.13). 04.07.2023 представник позивача звернувся до в/ч [NUMBER] з адвокатським запитом щодо надання інформації про середній заробіток та розмір нарахованої та виплаченої грошової допомоги на оздоровлення за 2016, 2017 роки. Листом від 17.07.2023 № 350/486/300/1/914 відповідач повідомив представника позивача, що середній заробіток за несвоєчасну виплату допомоги на оздоровлення з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, [PERSON] не нараховувався і не виплачувався, у зв`язку з відсутністю підстав (а.с.14). До листа відповідач долучив довідку від 17.07.2023 № 350/486/300/1/915 про середній заробіток [PERSON] , складену відповідно до Постанови № 100, згідно якої грошове забезпечення позивача за лютий 2020 року становило 11264,37 грн, за березень 2020 року становило 10417,13 грн та довідку від 17.07.2023 № 350/486/300/1/916 про розмір нарахованої та виплаченої грошової допомоги на оздоровлення за 2016, 2017 роки з урахуванням складових місячного грошового забезпечення та на підставі Рішення суду (а.с.15-16). Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. За правилами статті 116 Кодексу Законів про працю України (далі КЗпП) (у редакції чинній на час звільнення позивача) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, роботодавець повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, роботодавець в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно зі статтею 117 КЗпП в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. 19.07.2022 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі Закон №2352-IX), яким внесено зміни до деяких законодавчих актів України, у тому числі до КЗпП, зокрема, у статті 116 цього Кодексу третє речення частини першої викладено в такій редакції: «Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати»; частину другу викладено в такій редакції: «У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму». Водночас текст статті 117 КЗпП викладено в такій редакції: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті». Наведена редакція статті 117 КЗпП, як і Закон №2352-IX, набрала чинності 19.07.2022. Наразі вже сформована усталена судова практика щодо застосування положень статті 117 КЗпП у редакції, яка діяла до 19.07.2022, при вирішенні спорів щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Так, Велика Палата Верховного Суду та Верховний Суд у своїх постановах неодноразово наголошували на тому, що якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника і додержанням принципів справедливості та співмірності у трудових відносинах, ураховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок і міру добросовісної поведінки роботодавця. Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після ухвалення судового рішення. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Разом із тим, Верховний Суд у постановах від 30 листопада 2023 року в справі №380/19103/22, від 29 січня 2024 року в справі №560/9586/22, від 22 лютого 2024 року в справі №560/831/23, від 29 лютого 2024 року в справі №460/42448/22, від 14 березня 2024 року в справі №560/6960/23, від 30 квітня 2024 року в справі №400/8493/23 наголосив на тому, що правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року в справі №761/9584/15-ц викладено щодо приписів статті 117 КЗпП у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом №2352-ІХ. Наведений в указаній постанові підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був побудований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку, оскільки на той час стаття 117 КЗпП не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні. Водночас відповідно до статті 117 КЗпП у чинній редакції, згідно із Законом №2352-ІХ, час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями. За висновками Верховного Суду в указаних справах, у разі коли спірний період стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні одночасно охоплюється дією редакцій статті 117 КЗпП як до змін, внесених Законом №2352-ІХ, та і після їх внесення, то за такого правового регулювання спірний період варто умовно поділяти на 2 частини: до набрання змінами чинності 19.07.2022 і після цього. За змістом статті 308 КАС суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції. З матеріалів справи видно, що позивача було звільнено 15.04.2020, остаточний розрахунок при звільненні проведено 28.06.2023. Таким чином, спірний період розрахунку середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні необхідно умовно поділити на дві частини до набрання змінами чинності 19.07.2022 і після цього. Так, середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком № 100. Відповідно до абзацу 3 пункту 2 розділу ІІ Порядку № 100 (в редакції, чинній на час звільнення позивача з військової служби) середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Пунктом 5 розділу ІV Порядку № 100 (в редакції, чинній на час звільнення позивача з військової служби) визначено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом 8 розділу ІV Порядку № 100 (в редакції, чинній на час звільнення позивача з військової служби) нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Згідно виданої відповідачем довідки від 17.07.2023 № 350/486/300/1/915 про середній заробіток [PERSON] , грошове забезпечення позивача за лютий 2020 року становило 11264,37 грн, за березень 2020 року - 10417,13 грн, разом 21681,50 грн. При ділення цієї суми на 60 (сума календарних днів в лютому-березні 2020) - середньоденне грошове забезпечення становить 361,36 грн (а.с.15). Відтак, з відповідача на користь позивача слід стягнути середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільнені (невиплата допомоги на оздоровлення за 2016, 2017 року без врахування в її складі додаткової грошової винагороди) за період з 16.04.2020 по (наступний день після виключення зі списків особового складу в/ч [NUMBER] ) по 18.07.2022 \~(824 днів), виходячи із розрахунку 361,36 грн у день у розмірі 297760,67 грн (361,36 грн * 824 днів). Разом з тим, при вирішенні питання визначення розміру відшкодування середнього заробітку необхідно визначати істотність частки допомоги на оздоровлення за 2016, 2017 року виплаченої на виконання Рішення суду в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку. Зокрема, відповідно до правових позицій Верховного Суду України, викладених у постанові від 24 жовтня 2011 у справі №6-39цс11; постанові; постанові Верховного Суду від 4 квітня 2018 року у справі №524/1714/16-а, а також у висновках Верховного Суду України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16, доцільно застосувати принцип співмірності, з урахуванням розміру недоплаченої суми, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставин, за яких було встановлено наявність заборгованості, а також дій відповідача щодо її виплати тощо. Така позиція суду узгоджується і з позиціями, викладеними у постановах Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі №806/2473/18, від 24 липня 2019 року у справі №805/3167/18-а тощо. З врахуванням принципу співмірності та порядку визначення істотності частки заборгованості при звільненні, який викладений в постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 806/2473/18, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені складає: 5346,58 грн (сплачене грошове забезпечення на виконання Рішення суду)/ 297760,67 грн (середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні) *100 = 1,80 %. На підставі викладеного, та враховуючи правову позицію Верховного Суду, наведену у постанові від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що справедливою, пропорційною і такою, що відповідатиме критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за несвоєчасний розрахунок при звільненні (за період з 16.04.2020 по 18.07.2022), може вважатися виплата у розмірі 5359,70 грн, що складає 1,80 % від суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні 297760,67 \~грн. На думку апеляційного суду, розрахована сума є справедливим відшкодуванням втраченого середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, який підлягає стягненню з відповідача та за рахунок коштів державного бюджету країни, на території якої ведеться повномасштабна війна. Щодо періоду затримки з 19.07.2022 по 18.01.2023, то як уже наголошувалось вище відповідно до статті 117 КЗпП у чинній редакції, згідно із Законом №2352-ІХ, час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями, а отже щодо вказаного періоду при розрахунку суми середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні не підлягає застосування принцип співмірності Таким чином, сума середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 19.07.2022 по 18.01.2023 (184 календарних дні=шість місяців) становить 66490,24 грн. За частиною другою статті 9 КАС суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Зважаючи на наведену вище судову практику щодо регулювання спірних відносин та особливості спору в межах розглядуваної справи, враховуючи не згоду позивача із способом розрахунку суми середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, апеляційний суд з метою ефективного захисту порушеного права позивача, вважає за можливе вийти за межі частини оскаржуваних позовних вимог та задовольнити вказану частину позовних вимог шляхом стягнення з в/ч [NUMBER] на користь [PERSON] середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 71849,94 грн, без утримання податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів. Доводи апеляційної скарги є суттєвими та свідчать про неправильне тлумачення судом першої інстанції норм матеріального права, в оскаржуваній частині рішення суду. Відповідно до частини першої статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. В підсумку, такі обставини є безсумнівною підставою для скасування рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині та прийняття постанови про задоволення позову у відповідній частині, з наведених вище підстав.

Результат розгляду: granted