Рішення адміністративного суду від 2022-08-30 00:00:00+03

[PERSON] звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, в якому просив: - визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області від 08.04.2021 про відмову [PERSON] в переведенні на інший вид пенсії; - зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області прийняти рішення про переведення [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , на підставі заяви від 05.04.2021 року на пенсію державного службовця відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу». Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 29.07.2021 року позовні вимоги [PERSON] до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення відділу перерахунків пенсій №1 Управління пенсійного забезпечення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області від 08.04.2021. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області повторно розглянути заяву [PERSON] від 05.04.2021 щодо переведення з пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" на пенсію за віком згідно з Законом України "Про державну службу" відповідно до статті 37 Закону "Про державну службу" від 16.12.1993 №3723, з урахуванням висновків суду у цій справі. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на користь [PERSON] судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн. Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 29.07.2021 року та прийняти рішення, яким відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме: Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», Закону України «Про державну службу», Постанови КМУ від 18.04.1994 № 239 «Про віднесення посад працівників місцевих Рад народних депутатів та їх виконавчих комітетів до відповідних категорій посад державних службовців і присвоєння їм рангів державних службовців», Кодексу адміністративного судочинства України та на не відповідність висновків суду обставинам справи. Відповідач зазначає, що на момент набрання чинності Законом України «Про державну службу» позивач не обіймав посаду державної служби в державному органі та не мав необхідного стажу державної служби, а тому, право на призначення пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу» у позивача відсутнє. Також апелянт посилається на Порядок № 22-1, що рішення про переведення позивача на інший вид пенсії уповноважене приймати лише управління Пенсійного фонду України, яке призначало пенсію Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, що проігнорував суд першої інстанції. Відповідач не буде мати можливості його виконати, оскільки позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Полтавській області та всі матеріали пенсійної справи також знаходяться у вказаному управлінні. Позивач, у відзиві на апеляційну скаргу не погоджується з доводами викладеними в апеляційній скарзі відповідача, вважає їх безпідставними та необґрунтованими, просив залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Відповідно до ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Колегія суддів вислухавши суддю доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, дослідивши письмові докази по справі, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Судовим розглядом встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що позивач отримує пенсію за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". 05.04.2021 [PERSON] звернувся до пенсійного органу із заявою про перехід з пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" на пенсію за віком згідно з Законом України "Про державну службу" та перерахунок пенсії. За результатом розгляду заяви відповідачем прийнято рішення про відмову у переведенні та перерахунку пенсії згідно з Законом України "Про державну службу", що оформлено рішенням відділу перерахунків пенсій №1 Управління пенсійного забезпечення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області від 08.04.2021. Рішення обґрунтоване тим, що позивач з 22.09.1988 по 25.11.2020 працював в органі місцевого самоврядування. На момент набрання чинності Закону України "Про державну службу" заявник не обіймав посаду державної служби в державному органі та не мав необхідного стажу державної служби. Отже, право на призначення пенсії відповідно до Закону України "Про державну службу" у позивача відсутнє. Вважаючи вказане вище рішення відповідача протиправним, позивач звернувся до суду з позовом. Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, позивач на день набрання чинності Законом України "Про державну службу" №889 мав більше 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону №3723 та актом Кабінету Міністрів України, набутий до 01.05.2016, а відповідачем не зарахований період стажу, що дає право на пенсію державного службовця, а тому рішення відповідача про відмову в переведенні позивача з пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" на пенсію за віком згідно з Законом України "Про державну службу" від 08.04.2021 є протиправним та підлягає скасуванню. Оскільки під час розгляду справи встановлено наявність у позивача права на переведення з пенсії за віком на пенсію державного службовця, проте, обрахунок розміру пенсії за віком згідно з Законом України "Про державну службу" відповідачем не проведений, зважаючи на те, що відповідно до частини третьої статті 45 Закон №1058 переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви, згідно з частиною другою статті 9 Кодексу адміністративного суду України, з метою ефективного захисту порушеного права позивача, суд першої інстанції зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області повторно розглянути заяву позивача щодо переведення з пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" на пенсію за віком згідно з Законом України "Про державну службу" відповідно до статті 37 Закону "Про державну службу" від 16.12.1993 №3723, з урахуванням висновків суду у цій справі. Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав. Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У відповідності до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. За приписами п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України. Згідно із статтею 1 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" від 07.06.2001 №2493-ІІІ (далі - Закон №2493) служба в органах місцевого самоврядування - це професійна, на постійній основі діяльність громадян України, які займають посади в органах місцевого самоврядування, що спрямована на реалізацію територіальною громадою свого права на місцеве самоврядування та окремих повноважень органів виконавчої влади, наданих законом. Частиною першою статті 2 Закону №2493 визначено, що посадовою особою місцевого самоврядування є особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження щодо здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету. Відповідно до статті 3 Закону №2493 посадами в органах місцевого самоврядування є: виборні посади, на які особи обираються на місцевих виборах; виборні посади, на які особи обираються або затверджуються відповідною радою; посади, на які особи призначаються сільським, селищним, міським головою, головою районної, районної у місті, обласної ради на конкурсній основі чи за іншою процедурою, передбаченою законодавством України. З огляду на частину сьому статті 21 Закону №2493 передбачено, що пенсійне забезпечення посадових осіб місцевого самоврядування здійснюється відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Колегія суддів відмічає, що попередня редакція частини сьомої статті 21 Закону №2493, що була чинною до 01.10.2017, встановлювала, що пенсійне забезпечення посадових осіб місцевого самоврядування, які мають стаж служби в органах місцевого самоврядування та/або державної служби не менше 10 років, здійснюється у порядку, визначеному законодавством України про державну службу. Закон України "Про державну службу" від 10.12.2015 №889-VIII (далі - Закон №889) набрав чинності з 01.05.2016. Пунктом 12 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №889 встановлено, що для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України, 1993 № 52, стаття 490 із наступними змінами) та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України, 1993 № 52, стаття 490 із наступними змінами) у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців. Отже, за особами, які станом на 01.05.2016 мали не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 № 3723-XII та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 №3723-ХІІ (далі - Закон №3723) у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців. Судовим розглядом встановлено, що позивач отримує пенсію за вислугу років, призначену відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Пенсія відповідно до Закону України "Про державну службу" №3723-ХІІ позивачу не призначалась. Згідно з частиною першою статті 37 Закону №3723 на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку. Згідно із пунктом 4 частини другої статті 46 Закону №889 до стажу державної служби зараховується час перебування на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених Законом України "Про службу в органах місцевого самоврядування". Пунктом 8 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №889 визначено, що стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством. Тому, при визначенні стажу державної служби позивача слід керуватися постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1994 №283 "Про порядок обчислення стажу державної служби" (далі - Порядок №283). Згідно з абзацом 13 пункту 2 Порядку №283 до стажу державної служби зараховується робота (служба) на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених у статті 14 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування", а також на інших посадах, не зазначених у цій статті, віднесених Кабінетом Міністрів України до відповідної категорії посад в органах місцевого самоврядування. З довідки Виконавчого комітету Мартинівської сільської ради Карлівського району Полтавської області від 31.03.2021, яка видана підставі трудової книжки позивача вбачається, що [PERSON] працював на посаді голови Білухівської сільської ради Карлівського району Полтавської області з 22.09.1988 по 25.11.2020. На підтвердження факту перебування на посаді голови Білухівської сільської ради Карлівського району Полтавської області з 22.09.1988 по 25.11.2020, позивачем надано копію трудової книжки [NUMBER] . Судова колегія зазначає, що відповідачем наведений період не зарахований до стажу, що дає право на пенсію державного службовця, з огляду на те, що на момент набрання чинності Закону України "Про державну службу" заявник не обіймав посаду державної служби в державному органі та не мав необхідного стажу державної служби. Як встановлено судом, позивач на день набрання чинності Законом України "Про державну службу" №889 мав більше 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону №3723 та актом Кабінету Міністрів України, набутий до 01.05.2016. З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком судуд першої інстанції, що рішення відповідача про відмову в переведенні позивача з пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" на пенсію за віком згідно з Законом України "Про державну службу" від 08.04.2021 є протиправним та підлягає скасуванню. Твердження відповідача в апеляційній скарзі, що на момент набрання чинності Законом України «Про державну службу» позивач не обіймав посаду державної служби в державному органі та не мав необхідного стажу державної служби, а тому, право на призначення пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу» у позивача відсутнє, спростовуються зібраними та дослідженими в ході розгляду справи письмовими доказами, а вказане правове обґрунтування щодо відсутності у позивача права на призначення пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу» стало підставою прийняття відповідачем протиправного рішення, котре в ході судового розгляду скасоване. Постановою Пенсійного фонду України від 16.12.2020 №25-1 "Про затвердження Змін до деяких постанов правління Пенсійного фонду України», яка набрали чинності 30.03.2021, пункт 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (в редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07.07.2014 №13 - 1) викладено в такій редакції: "після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу". Як вбачається з листа Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області №1600-0207-8/42013 від 14.06.2021, відповідальним за обробку заяви позивача від 05.04.2021 визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, яким винесене рішення від 08.04.2021 року про відмову в переведеній на інший вид пенсії. Відповідно до абзацу 1 пункту 2.23 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року № 22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07.07.2014 року № 13-1), (далі - Порядок - 22-1), документи, необхідні для призначення пенсії, можуть бути подані як в оригіналах, так і копіях, посвідчених нотаріально або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію. Згідно з п. 4.8 цього Порядку, заява, відомості з відповідних інформаційних систем, скановані копії документів, на підставі яких призначено (перераховано) пенсію та проводиться її виплата; інша інформація, з урахуванням якої визначаються розмір призначеної пенсії та розмір пенсії до виплати, обробляються в складі електронної пенсійної справи, що формується та ведеться відповідно до вимог Законів України «Про електронні документи та електронний документообіг», «Про електронні довірчі послуги» та «Про захист персональних даних». Електронна пенсійна справа зберігається на базі централізованих інформаційних технологій. За змістом пункту 4.3 Порядку № 22.1 рішення за результатами розгляду заяви підписується керівником органу, що призначає пенсію (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов`язків), та зберігається в електронній пенсійній справі особи. У відповідності з п. 4.10 цього Порядку після призначення пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії. З урахуванням викладеного та відповідно до приписів п.п. 4.8, 4.10 Порядку, електронна пенсійна справа позивача зберігається на базі централізованих інформаційних технологій і у разі, зокрема, переведення з одного виду пенсії на інший електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії, а тому доводи апелянта про відсутність можливості виконання рішення суду, колегія суддів відхиляє. Вирішуючи питання щодо належності заявленої позивачем вимоги в частині зобов`язання відповідача прийняти рішення про переведення позивача на підставі його заяви від 05.04.2021 року на пенсію державного службовця відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу», суд зауважує, що спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення. Враховуючи вищевикладене, обираючи належний спосіб захисту порушеного права позивача, оскільки під час розгляду справи встановлено наявність у позивача права на переведення з пенсії за віком на пенсію державного службовця, проте, обрахунок розміру пенсії за віком згідно з Законом України "Про державну службу" відповідачем не проведений, зважаючи на те, що відповідно до частини третьої статті 45 Закон №1058 переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, у відповідності до частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України з метою ефективного захисту прав та інтересів позивача, зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області повторно розглянути заяву позивача щодо переведення з пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" на пенсію за віком згідно з Законом України "Про державну службу" відповідно до статті 37 Закону "Про державну службу" від 16.12.1993 №3723, з урахуванням висновків суду у цій справі. Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі Hirvisaari v. Finland від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Однак, згідно із п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі Ruiz Torija v. Spain від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи. Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. За правилами частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін. У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги спростовані приведеними вище обставинами та нормативно-правовим обґрунтуванням не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, а тому підстав для скасування судового рішення суд апеляційної інстанції не вбачає. Таким чином, колегія суддів, згідно ст. 316 КАС України вирішила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Результат розгляду: denied