Рішення адміністративного суду від 2022-03-21 00:00:00+02

в вересні 2021 року [PERSON] звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Управління соціальної політики Коростенської районної державної адміністрації Житомирської області про визнання протиправною відмову, зобов`язання вчинити дії. Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2021 року позовну заяву [PERSON] повернуто позивачу. Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, у якій останній просить суд скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. Позивач вважає, що ним не пропущено строк звернення до суду. Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 312 КАС України. Під час апеляційного розгляду встановлено, що [PERSON] звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просив визнати протиправною відмову відповідача та зобов`язати його провести нарахування та виплату з 17 липня 2018 року щомісячної грошової допомоги у зв`язку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва та особистого підсобного господарства, встановленої статтею 37 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2021 року вказана позовна заява була залишена без руху. На виконання вимог вказаної ухвали представником позивача було надано заяву щодо незаконності та необґрунтованості ухвали судді від 12 жовтня 2021 року, в якій він фактично обґрунтовує свою незгоду з вказаною ухвалою. Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що позивач у встановлений судом строк вимоги ухвали судді від 12 жовтня 2021 року не виконав, недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, не усунув. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне. Згідно з приписами ч. 1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Частиною 2 статті 122 КАС України передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Суд зазначає, що початок перебігу шестимісячного строку у процесуальному законі визначено альтернативно - це день, коли особа або дізналася, або повинна була дізнатися про порушення свого права. Порівняльний аналіз термінів дізнався та повинен був дізнатись , що містяться у частині 2 статті 122 КАС України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав, а тому сама по собі необізнаність позивача з фактом порушення його прав не є підставою для автоматичного і безумовного поновлення строку звернення до суду. При визначенні початку перебігу строку звернення до суду суд з`ясовує момент, коли особа фактично дізналася або мала реальну можливість дізнатися про наявність відповідного порушення (рішення, дії, бездіяльності), а не коли вона з`ясувала для себе, що певні рішення, дії чи бездіяльність стосовно неї є порушенням. Суд також зауважує, що поважними причинами, що зумовили пропуск строку звернення до суду, визнаються обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами, які не дозволяють вчасно реалізувати право на судовий захист. Позивач вказує, що у зв`язку із прийняттям рішення Конституційним Судом України від 17 липня 2018 року №6-р/2018, він має право на поновлення виплати щомісячної грошової допомоги у зв`язку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва та особистого підсобного господарства, встановленої статтею 37 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". Слід зауважити, що правовідносини, з приводу яких позивач звернувся до суду, виникли у період з 17.07.2018, водночас з даним позовом до суду позивач звернувся 22.09.2021, тобто з порушенням строку, визначеного статтею 122 КАС України. Суд наголошує, що вказаний вид виплати є щомісячним платежем. Така особа має реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації про рішення, на підставі якого було здійснено припинення, призначення вказаної допомоги чи був здійснений її перерахунок тощо. Представником позивача зазначено, що відповідач, повністю визнаючи заявлені вимоги [PERSON] листом від 19.04.2021 за вих. №07/09-10/905-С відмовив у їх задоволенні виключно з тієї причини, що в Державному бюджеті України не передбачено видатки на здійснення виплат вищевказаної грошової допомоги. Представник позивача вважає, що в даному випадку як щодо права [PERSON] як такого на нарахування та виплату йому щомісячної грошової допомоги, так і щодо дати (17.07.2018), з якої позивач має право на нарахування та виплату такої грошової допомоги та щодо розміру такої допомоги спір між позивачем та відповідачем відсутній. Колегія суддів вважає вказані твердження помилковими з огляду на наступне. По-перше, як вже зазначалось вище, в даному випадку законодавством встановлений шестимісячний строк звернення до суду. По-друге, суд звертає увагу, що Судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав у постанові від 31 березня 2021 року у справі № 240/12017/19 справі відступила від висновків, викладених, зокрема у постановах від 29.10.2020 у справі №816/197/18 (касаційне провадження №К/9901/50050/18), від 20.10.2020 у справі №640/14865/16-а (касаційне провадження № К/9901/36805/18), від 25.02.2021 у справі № 822/1928/18 (касаційне провадження № К/9901/1313/18) щодо застосування строку звернення до суду у соціальних спорах. Так, зазначила, що реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача. Позивач, необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, нереалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою. Отримання позивачем листа відповідача від 17.08.2021 у відповідь на його заяву не змінює момент, з якого позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в даному випадку, оскільки такі дії позивач почав вчиняти більш ніж через 2 роки після отримання пенсії за липень 2018 року. Крім того, Верховний Суд у своїх рішеннях, зокрема від 08.08.2019 у справі №127/13736/16-а, адміністративне провадження №К/9901/42788/18 зазначив, що "незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду. Встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами." Доводів, які б свідчили про наявність об`єктивно непереборних обставин, пов`язаних з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення дій щодо звернення до суду з позовом за захистом порушеного права, протягом установленого законом строку, позивачем суду не наведено. Відтак, суд визнає причини пропущення строку звернення до суду з даним позовом за період з 17 липня 2018 року по 21 березня 2021 року неповажними. Стосовно позовних вимог щодо поновлення позивачу виплати щомісячної допомоги за період з 22 березня 2021 року, то колегія суддів вважає, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку, що в даній справі не підлягають розгляду позовні вимоги у повному обсязі, оскільки суд не мав права позбавляти позивача права на доступ до правосуддя стосовно позовних вимог за 6 місяців, що передували моменту звернення з позовом до суду, тобто з 22 березня 2021 року та, відповідно, вирішення по суті позовних вимог за 6 місяців, що передували моменту звернення з позовом до суду. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовна заява [PERSON] підлягала поверненню позивачу лише в частині позовних вимог щодо ненарахування та невиплати у період з 17 липня 2018 року по 21 березня 2021 року щомісячної грошової допомоги у зв`язку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва та особистого підсобного господарства. Також судова колегія вважає помилковими доводи представника відповідача, що судом першої інстанції безпідставно повернуто його заяву про відвід судді Черноліхова С.В. без розгляду, оскільки згідно ч. 3 ст. 39 КАС України відвід (самовідвід) повинен бути вмотивованим і заявленим протягом десяти днів з дня отримання учасником справи ухвали про відкриття провадження у справі, але не пізніше початку підготовчого засідання або першого судового засідання, якщо справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження. Отже, відвід може бути заявлений лише після відкриття провадження у справі. При цьому, суд враховує практику Європейського суду з прав людини, зокрема у справі Bellet v. Frаnсе, де Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Отже, як свідчить позиція Суду, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної ухвали порушені норми процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, що відповідно до ст. 320 КАС України, є підставою для скасування ухвали суду першої інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направленню справи для продовження розгляду до суду першої інстанції. Частиною 3 ст. 312 КАС України вказано, що у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції. Згідно ч. 1 ст. 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Результат розгляду: partial