Рішення адміністративного суду від 2023-03-21 00:00:00+02

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив: - визнати протиправними дії відповідача, які полягають у відмові виплатити пенсію без обмежень її максимальним розміром, яка оформлена листом ГУ ПФУ в м. Києві №307022/02К-14751/1 від 19.12.2019; - зобов`язати ГУ ПФУ в м. Києві виплачувати пенсію за вислугу років у розмірі 60% від суми місячної (чинної) заробітної плати з урахуванням усіх виплат, що неї включаються, за останні перед зверненням на пенсію 60 календарних місяців роботи підряд відповідно до довідки Генеральної прокуратури України №18-49зп від 01.08.2019, без обмеження її максимального розміру, та здійснити виплату різниці між отриманою та належною до сплати сумами пенсії, починаючи з 07.08.2019 до дати ухвалення рішення суду, однією сумою. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.04.2021, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.08.2021, позов задоволено частково: - визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві, які полягають у відмові виплатити [PERSON] пенсії без обмежень її максимальним розміром, яка оформлена листом ГУ ПФУ в м. Києві №307022/02К-14751/1 від 19.12.2019; - зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві обчислювати пенсію [PERSON] за вислугу років у розмірі 60% від суми місячної (чинної) заробітної плати з урахуванням усіх виплат, що до неї включаються, за останні перед зверненням на пенсію 60 календарних місяців роботи підряд відповідно до довідки Генеральної прокуратури України №18-49зп від 01.08.2019, без обмеження її максимального розміру, з урахуванням виплачених раніше сум, починаючи з 07.08.2019. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. У подальшому, 22.02.2022 до суду першої інстанції надійшла заява [PERSON] про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду у даній справі. Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.11.2022 у задоволенні заяви відмовлено. Приймаючи таке рішення суд першої інстанції вказав, що зі слів відповідача рішення суду у даній справі виконане. Позивач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким заяву задовольнити, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на наявності правових підстав для встановлення контролю за виконанням рішення суду. Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу просить відмовити у її задоволенні, посилаючись на необґрунтованість доводів скаржника. Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до частин другої, третьої статті 129-1 Конституції України Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. За змістом частин першої-четвертої статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Половина суми штрафу стягується на користь позивача, інша половина - до Державного бюджету України. Питання про накладення штрафу вирішується за клопотанням позивача або за ініціативою судді у судовому засіданні з повідомленням сторін. Неприбуття у судове засідання сторін, які були належним чином повідомлені, не перешкоджає розгляду цього питання. Аналіз викладених норм дає підстави для висновку, що суд здійснює контроль за виконанням судових рішень шляхом, зокрема, встановлення строку для подачі звіту про виконання рішення та вирішення у подальшому питання накладення штрафу. При цьому, норми чинного законодавства не визначають стадії, на якій суд має право встановити судовий контроль. Ні частина перша статті 382 КАС, ні пункт 1 частини шостої статті 246 КАС не містять вимог щодо можливості встановлення судового контролю виключно під час винесення судового рішення. Наявність у нормах чинного законодавства механізму примусового виконання судового рішення, а також повноважень суду щодо здійснення контролю за його виконанням шляхом розгляду вимог щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного чи приватного виконавця, не є обставиною, яка унеможливлює здійснення судового контролю у визначений статтею 382 КАС спосіб - шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення. Суд першої інстанції вірно вказав про те, що встановлення судового контролю у кожному окремому випадку суд вирішує на власний розсуд. Проте, межі такого розсуду не можуть бути свавільними, оскільки за наявності належних обставин та прохання відповідної сторони, суд має забезпечити реалізацію частин другої та третьої статті 129-1 Конституції України (зокрема щодо здійснення судом контролю за виконанням судового рішення). Так, у даній справі, просячи встановити судовий контроль, позивач вказував про те, що відповідачем не виконано зобов`язальної частини рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.04.2021. Заходи, вжиті в порядку Закону України «Про виконавче провадження», не призвели до фактичного виконання рішення. Як зазначалося, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.04.2021 на відповідача покладено обов`язок починаючи з 07.08.2019 обчислювати пенсію позивача у розмірі 60% від суми місячної (чинної) заробітної плати з урахуванням усіх виплат, що до неї включаються, за останні перед зверненням на пенсію 60 календарних місяців роботи підряд відповідно до довідки Генеральної прокуратури України №18-49зп від 01.08.2019, без обмеження її максимального розміру, з урахуванням виплачених раніше сум. Відтак, відповідач мав вчинити дії та/або прийняти рішення, що необхідні для забезпечення обчислення пенсії позивача у відповідності до вимог вказаного судового рішення. Приймаючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції обмежився виключно твердженням відповідача про повне виконання рішення та про обчислення пенсії позивача у розмірі 60% від суми місячної (чинної) заробітної плати, яка становить 60267,63 грн; розмір пенсії склав 36160,58 грн. Проте, жодних доказів наведеним обставинам ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції надано не було. Відповідно до частин першої, другої статті 72 КАС доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Докази мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності (статті 73-76 КАС). Суд апеляційної інстанції наголошує, що матеріли справи не містять жодних доказів того, що пенсію позивача з 07.08.2019 було обчислено (нараховано, перераховано, розраховано, призначено тощо) у розмірі 60% від суми місячної (чинної) заробітної плати з урахуванням усіх виплат, що до неї включаються, за останні перед зверненням на пенсію 60 календарних місяців роботи підряд відповідно до довідки Генеральної прокуратури України №18-49зп від 01.08.2019 без обмеження її максимального розміру. До суду взагалі не бути надані докази того, що відповідач Саме лише посилання суб`єкта владних повноважень у адміністративному спорі з приватною особою на певні обставини не є доказом того, що такі обставини дійсно існують, а суд не може приймати такі відомості як достовірні. За таких обставин, враховуючи обсяг наявних у матеріалах справи документів, колегія суддів констатує, що рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.04.2021 Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві не виконане. У зв`язку із цим, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про безумовну необхідність встановлення судового контролю за виконанням рішення суду у даній справі шляхом встановлення обов`язку подання відповідного звіту. При цьому, проаналізували зміст статті 382 КАС, колегія суддів звертає увагу, що подальші дії щодо розгляду звіту суб`єкта владних повноважень, встановлення більшого строку, накладення штрафу тощо, здійснюється суддею одноособово. У підпункті «ґ» пункту 4 частини першої статті 356 КАС визначені повноваження суду апеляційної інстанції на встановлення строку для подання суб`єктом владних повноважень - відповідачем саме до суду першої інстанції звіту про виконання постанови, якщо вона вимагає вчинення певних дій. Таким чином, звіт про виконання рішення має бути поданий відповідачем до суду першої інстанції. Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв помилкове рішення про відмову у встановленні судового контролю. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя . Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Інші доводи учасників справи висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини. Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 КАС. Відповідно до пункту другого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. За змістом частини першої статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Оскільки судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом порушено норми процесуального права, то оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню, а заява позивача про встановлення судового контролю задоволенню.

Результат розгляду: granted