Рішення адміністративного суду від 2022-08-18 00:00:00+03

Головне управління ДПС у Закарпатській області (далі - позивач) звернулося до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до фізичної особи-підприємця [PERSON] про стягнення податкового боргу у розмірі у розмірі 41501 грн. по платежу 30 21080900 «Штрафні санкції за порушення законодавства про патентування, за порушення норм регулювання обігу готівки та про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг». Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 11 березня 2022 року позовні вимоги було задоволено. Стягнуто з фізичної особи-підприємця [PERSON] податковий борг у розмірі 41 501 грн по платежу 30 21080900 «Штрафні санкції за порушення законодавства про патентування, за порушення норм регулювання обігу готівки та про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг». Із таким судовим рішенням не погодився відповідач та подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить його скасувати та прийняти нове про відмову в задоволенні позовних вимог. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції було порушено принцип змагальності. Мало місце порушення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Апелянт зауважив, що стягнення з нього штрафу не відповідає критеріям законності, переслідування законної мети й справедливого балансу між інтересами суспільства та правами людини. Так, суд стягнув з відповідача як підприємця штраф на підставі абзацу 3 ст. 1 Указу президента «Про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки» від 12 червня 1995 року №436/95, що є незаконним, оскільки суперечить ст. 111.2 Податкового кодексу України. Також у судовому рішенні не зазначено, що відповідачем спричинено збитки державі чи порушено питання компенсацій. Штрафне нарахування має на меті не відшкодування матеріальної шкоди, а є по суті жорстоким покаранням підприємця. Накладання штрафу в сумі 41500 грн змусить [PERSON] нести непропорційний та неспіврозмірний тягар, оскільки апелянт не має коштів на проживання, електрику та комунальні послуги. Поза межами судового дослідження залишились фактичні обставини справи, які спростовують доводи позивача у даній справі. Суд не дослідив той факт, що перевірка була проведена з порушенням норм чинного законодавства і рішення про застосування санкцій є неправомірним. Відповідно вважає, що відсутні правові підстави для стягнення з нього коштів. У судовому засіданні апелянт особисто підтримав апеляційну скаргу з підстав, що в ній викладені. Зауважив, що суд першої інстанції порушив норми матеріального і процесуального права при розгляді даної справи, що призвело до неправильного вирішення спору по суті. Також подав заяву про звільнення його від сплати судового збору. Пояснив, що не мав у 2021 \~році доходу і коштів для сплати судового збору. Вважає, що є підстави для повернення йому сплачених ним коштів з бюджету. Представник позивача у судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про час та місце слухання. Клопотань про відкладення розгляду подано не було. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши письмові докази, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що [PERSON] є підприємцем, внесений до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань та перебуває на обліку у податковому органі як фізична особа-підприємець. Працівниками податкового органу проведено фактичну перевірку відповідача. За наслідками проведеної перевірки складено акт (довідку) перевірки №0178/16/11/рро/2903310170 від 06.04.2018 та винесено податкові повідомлення-рішення №0003381405 від 14.05.2018, яким визначено суму штрафних санкцій у розмірі 1 грн. та №0003391405 від 14.05.2018, яким визначено суму штрафних санкцій у розмірі 41 500 грн. Застосовані контролюючим органом санкції відповідачем до бюджету сплачені не були. Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача нарахованих фінансових санкцій, виходячи з такого. Відповідно до ст. 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Статтею 16 Податкового кодексу України (далі ПК України) передбачено, що одним із обов`язків платника податків є обов`язок сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи. Згідно пп. 14.1.175 п. 14.1 ст. 14 ПК України податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом. Відповідно до пп. 20.1.19 п. 20.1 ст. 20 ПК України органи державної податкової служби мають право застосовувати до платників податків передбачені законом фінансові (штрафні) санкції (штрафи) за порушення податкового чи іншого законодавства, контроль за додержанням якого покладено на контролюючі органи; стягувати до бюджетів та державних цільових фондів суми грошових зобов`язань та/або податкового боргу у випадках, порядку та розмірі, встановлених цим Кодексом та іншими законами України; стягувати суми недоїмки із сплати єдиного внеску; стягувати суми простроченої заборгованості суб`єктів господарювання перед державою (Автономною Республікою Крим чи територіальною громадою міста) за кредитами (позиками), залученими державою (Автономною Республікою Крим чи територіальною громадою міста) або під державні (місцеві) гарантії, а також за кредитами із бюджету в порядку, визначеному цим Кодексом та іншими законами України. Пунктом 54.3 статті 54 ПК України встановлено підстави визначення сум грошових зобов`язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків контролюючим органом самостійно. Відповідно до пункту 54.5 статті 54 ПК України якщо згідно з нормами цієї статті сума грошового зобов`язання розраховується контролюючим органом, платник податків несе відповідальність за своєчасне та повне погашення нарахованого узгодженого грошового зобов`язання. У разі визначення грошового зобов`язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1 - 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, платник податків зобов`язаний сплатити нараховану суму грошового зобов`язання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу. У разі оскарження рішення контролюючого органу про нараховану суму грошового зобов`язання платник податків зобов`язаний самостійно погасити узгоджену суму, а також пеню та штрафні санкції за їх наявності протягом 10 календарних днів, наступних за днем такого узгодження. (пункт 57.3 статті 57 ПК України). Абзацом 2 підпункту 56.17.5 пункту 56.17 статті 56 ПК України визначено, що день закінчення процедури адміністративного оскарження вважається днем узгодження грошового зобов`язання платника податків. Згідно з абзацом 1 пункту 56.18 статті 56 ПК України з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення - рішення або інше рішення контролюючого органу у будь-який момент після отримання такого рішення. Відповідно до абзацу 4 пункту 56.18 статті 56 ПК України при зверненні платника податків до суду з позовом щодо визнання протиправним та/або скасування рішення контролюючого органу грошове зобов`язання вважається неузгодженим до дня набрання судовим рішенням законної сили. Згідно п. 57.3 ст.57 ПК України у разі визначення грошового зобов`язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1 - 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, платник податків зобов`язаний сплатити нараховану суму грошового зобов`язання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення- рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу. У разі оскарження рішення контролюючого органу про нараховану суму грошового зобов`язання платник податків зобов`язаний самостійно погасити узгоджену суму, а також пеню та штрафні санкції за їх наявності протягом 10 календарних днів, наступних за днем такого узгодження. Відповідно до ст. 59 ПК України у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення. У силу пп. 14.1.153 п. 14.1 ст. 14 даного Кодексу податкова вимога - письмова вимога контролюючого органу до платника податків щодо погашення суми податкового боргу. У зв`язку з несплатою узгоджених сум відповідачу на підставі п.59.1 ст.59 Податкового кодексу України надіслано податкову вимогу №405-53/408 від 18.10.2018 про наявність податкового боргу за узгодженими податковими зобов`язаннями засобами поштового зв`язку рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення, однак даний лист був повернутий на адресу податкового органу у відповідності до довідки Ф.20. Відповідно до п. 58.3 ст. 58 ПК України\~ \~\~\~\~у разі коли пошта не може вручити платнику податків податкове повідомлення-рішення або податкові вимоги, або рішення про результати розгляду скарги через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб, їх відмову прийняти податкове повідомлення-рішення або податкову вимогу, або рішення про результати розгляду скарги, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, податкове повідомлення-рішення або податкова вимога, або рішення про результати розгляду скарги вважаються врученими Відповідно до п. 87.1 1 ст. 87 ПК України орган стягнення звертається до суду з позовом про стягнення суми податкового боргу платника податку - фізичної особи. Стягнення податкового боргу за рішенням суду здійснюється державною виконавчою службою відповідно до закону про виконавче провадження. Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] , не погоджуючись з рішенням контролюючого органу про застосування щодо нього фінансових санкцій, оскаржив податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Закарпатській області №0003391405 від 14.05.2018 до суду. За наслідками розгляду публічно-правового спору постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29 вересня 2021 року у справі № 260/90/21 апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Закарпатській області було задоволено. Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 02 липня 2021 року у справі №260/90/21 про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Закарпатській області №0003391405 від 14.05.2018 на суму 41500 грн. - скасовано та прийнято нове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено. Вказана постанова набрала законної сили з моменту її прийняття. Верховним Судом постанова Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29 вересня 2021 року скасована не була. Даний факт у судовому засіданні підтвердив особисто апелянт [PERSON] . Отже, податковий борг є \~узгодженим. Апеляційний суд наголошує, що факт узгодження податкового зобов`язання має наслідком обов`язок платника податку сплатити таке зобов`язання у встановлений законом строк. Невиконання обов`язку зі сплати узгодженого податкового зобов`язання призводить до набуття таким зобов`язанням статусу податкового боргу, процедура стягнення якого визначається законом. Разом з тим, фізична особа-підприємець [PERSON] всупереч ст. 67 Конституції України та ст. 16 ПК України не сплатив до бюджету Держави нараховані фінансові санкції, які набули статусу податкового боргу. Отже, податковий борг підлягає стягненню у судовому порядку. Доводи апелянта про неповноту дослідження судом обставин справи, зокрема, щодо порушень, які були допущені при проведенні перевірки, складанні акту та застосуванні до ФОП [PERSON] фінансових санкцій апеляційний суд відхиляє з таких підстав. Основною конституційною засадою судочинства, серед іншого, є обов`язковість судового рішення (п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України), що є однією із важливих складових принципу правової визначеності, а також права на справедливий суд, закріпленого, зокрема, у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Згідно частини 4 статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29 вересня 2021 року у справі № 260/90/21 за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця [PERSON] до Головного управління ДПС у Закарпатській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення №0003391405 від 14.05.2018 на суму 41500 грн суд дійшов висновку про \~наявність підстав для застосування щодо ФОП [PERSON] фінансових санкцій, відсутність порушень з боку контролюючого органу, що б потягнули його скасування. Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про законність нарахування фінансових санкцій. Оскільки зазначене рішення суду набуло законної сили і не було скасовано судом вищої інстанції, його висновки про законність податкового повідомлення-рішення №0003391405 від 14.05.2018 про нарахування фінансових санкцій, які утворили податковий борг, є обов`язковими для судів при розгляді справи про його стягнення. Слід зазначити, що у клопотанні про зупинення провадження у справі №260/3883/20, представник ФОП [PERSON] також посилався на неможливість вирішення спору про стягнення податкового боргу до вирішення справи про законність оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, на підставі якого цей борг виник. Отже, суд першої інстанції, оцінюючи наявність факту узгодженого податкового боргу, підставно послався на висновки Восьмого апеляційного адміністративного суду у постанові від 29 вересня 2021 року у справі № 260/90/21, які мають преюдиційне значення при вирішенні даного спору. Щодо доводів апелянта про порушення судом першої інстанції норм процесуального права апеляційний суд зазначає наступне. Відповідно до частини 3 статті 317 КАС України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, якщо: 1) справу розглянуто неповноважним складом суду; 2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими, якщо апеляційну скаргу обґрунтовано такою підставою; 3) справу розглянуто адміністративним судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою; 4) суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, які не були залучені до участі у справі; 5) судове рішення не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у судовому рішенні; 6) судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглядала справу; 7) суд розглянув за правилами спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження. Як видно з матеріалів справи, предметом позову у даній справі є стягнення з фізичної особи-підприємця [PERSON] податкового боргу в сумі 41501 грн. Ухвалою від 30 листопада 2020 року Закарпатським окружним адміністративним судом було відкрито спрощене позовне провадження у справі. Відповідачем було подано до суду заяви про зупинення провадження у справі та про розгляд справи за участю сторін. Суд, розглянувши клопотання ФОП [PERSON] , призначив слухання у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін на 1 березня 2021 року. Судову повістку про виклик до суду було отримано представником відповідача адвокатом Ракущинець А.А. завчасно - 15 лютого 2021 року, що підтверджено ним особисто у встановленому порядку, шляхом надіслання на офіційну електронну адресу суду повідомлення 15 лютого 2021 року о 20 годині 16 хвилин, яке міститься в матеріалах справи. Однак, не дивлячись на клопотання про розгляд справи за участю сторін, 1 березня 2021 року відбулось відкрите судове засідання, в яке ФОП [PERSON] та його представник не заявились, тобто не виявили бажання реалізувати можливість взяти участь у розгляді справи. У зв`язку з неявкою сторін, належним чином повідомлених про час та місце слухання справи, судом було вирішено заслухати справу за їх відсутності та постановлено ухвалу про задоволення клопотання представника відповідача й зупинення провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі №260/90/21. У зв`язку з вирішенням Восьмим апеляційним адміністративним судом справи №260/90/21, 10 січня 2022 року Закарпатським окружним адміністративним судом було постановлено ухвалу про поновлення провадження у справі та продовження розгляду в порядку спрощеного позовного провадження 11 березня 2022 року без призначення судового засідання з викликом сторін. Справу було заслухано в письмовому провадженні без участі сторін. Статтею 262 КАС України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Відповідно до цієї норми суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін: 1) у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу; 2) якщо характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі незначної складності не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи. Апеляційний суд зазначає, що у цій справі характер спірних правовідносин не вимагає проведення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи. Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 12 КАС України адміністративне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного). Спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Відповідно до частини 6 статті 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо: 1) прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України «Про запобігання корупції» займають відповідальне та особливо відповідальне становище; 2) оскарження бездіяльності суб`єкта владних повноважень або розпорядника інформації щодо розгляду звернення або запиту на інформацію; 3) оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг; 4) припинення за зверненням суб`єкта владних повноважень юридичних осіб чи підприємницької діяльності фізичних осіб - підприємців у випадках, визначених законом, чи відміни державної реєстрації припинення юридичних осіб або підприємницької діяльності фізичних осіб - підприємців; 5) оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо в`їзду (виїзду) на тимчасово окуповану територію; 6) оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 7) стягнення грошових сум, що ґрунтуються на рішеннях суб`єкта владних повноважень, щодо яких завершився встановлений цим Кодексом строк оскарження; 8) типові справи; 9) оскарження нормативно-правових актів, які відтворюють зміст або прийняті на виконання нормативно-правового акта, визнаного судом протиправним і нечинним повністю або в окремій його частині; 10) інші справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження; 11) перебування іноземців або осіб без громадянства на території України. Пунктом 10 частини шостої\~ \~\~\~статті 12 КАС України встановлено, що для цілей цього Кодексу справами незначної складності є інші справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження. Отже, справа віднесена до категорії справ незначної складності відповідно до ст. 263 КАС України. Таким чином, з огляду на те, що дана категорія справ є справою незначної складності для якої пріоритетним є швидке вирішення, характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи. Враховуючи викладене, оскільки відповідач у призначене за його клопотанням судове засідання 1 березня 2021 року не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про час та місце слухання справи, суд мав правові підстави для розгляду справи за його відсутності. Також апеляційний суд бере до уваги той факт, що дана справа є справою незначної складності і могла бути заслухана без призначення відкритого судового засідання з участю сторін, а тому апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції не допустив порушення норм процесуального права, що тягне обов`язкове скасування судового рішення. Щодо доводів апелянта про порушення судом принципу змагальності внаслідок незабезпечення можливості участі у розгляді справи, апеляційний суд зазначає, що можливість бути заслуханим та подати докази, реалізувати своє право дати пояснення по суті спору була реалізована на стадії апеляційного розгляду, зокрема шляхом подання апеляційної скарги з викладенням доводів по суті спору та особистої участі фізичної особи-підприємця [PERSON] у судовому засіданні. Отже, принцип змагальності судового процесу дотриманий. При цьому жодних доводів та доказів, які б спростували висновки суду першої інстанції, викладені в оскаржуваному судовому рішенні, не наведено. На підставі викладеного, колегія суддів, вважає, що суд правильно встановив фактичні обставини справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а тому апеляційну скаргу слід відхилити. Щодо клопотання про звільнення фізичної особи-підприємця [PERSON] від сплати судового збору апеляційний суд апеляяційної інстанції зазначає наступне. Питання звільнення від сплати судового збору як складової судових витрат, зменшення його розміру, відстрочення чи розстрочення його сплати регулюються частиною першою статті 133 КАС, відповідно до якої суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою зменшити розмір належних до оплати судових витрат чи звільнити від їх оплати повністю або частково, чи відстрочити або розстрочити сплату судових витрат на визначений строк. Згідно з частиною другою статті 132 КАС розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Питання відстрочення та розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати врегульоване статтею 8 Закону України «Про судовий збір». Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про судовий збір» враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: 1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або 2) позивачами є: а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або 3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю. Частиною другою статті 8 Закону України «Про судовий збір» установлено, що суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати\~ \~\~\~на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті. Законом України «Про судовий збір» чітко визначено, як одну з умов для звільнення від сплати судового збору, зокрема, доведення заявником обставин, що розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік. Таким чином, звільнення від сплати судового збору, його відстрочення чи розстрочення є дискреційним правом, а не обов`язком суду, можливість реалізації якого пов`язується з майновим станом особи. Саме на заявника покладається обов`язок щодо доведення фактів відповідно до його прохання про звільнення від сплати судового збору; обов`язок сплатити судовий збір, встановлений відповідно до закону, має законну мету, а тому, за загальним правилом, не визнається судом непропорційним чи накладеним свавільно; застосовані згідно із законом процесуальні обмеження у формі обов`язку сплатити судовий збір, за загальним правилом, не зменшують для заявника можливості доступу до суду та не ускладнюють йому цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права. Отже, для звільнення від сплати судового збору заявник касаційної скарги має довести існування фінансових труднощів, які унеможливлюють (ускладнюють) його сплату. Фізична особа-підприємець [PERSON] у заяві про звільнення від сплати судового збору як на підставу про звільнення від сплати судового покликається виключно на свій майновий стан, на підтвердження якого подає лише довідку ГУ ДПС України у Закарпатській області від 11.04.2022 про подану ним декларацію про майновий стан та доходи (про сплату або про відсутність податкових зобов`язань) за звітний період 2021 року. У даному випадку подана як доказ податкова декларація свідчить про декларування апеляном відсутності доходів від підприємницької діяльності у 2021 році, однак доказів перевірки достовірнсті задекларованих показників (як от акт перевірки контролюючого органу) суду не надано. Також апеляційний суд зазначає, що відсутність доходів від підприємницької діяльності не дає достатніх підстав стверджувати про відсутність у апелянта інших доходів, які б надавали можливість сплатити судовий збір у встановленому законом розмірі. \~\~\~\~ Отже, на підставі наявних та доданих документів немає можливості пересвідчитись у розмірі отриманого доходу позивачем за весь рік, що передував року подання апеляційної скарги, оскільки, надані апелянтом докази на підтвердження скрутного матеріального стану достовірно не відображають розмір доходів апелянта за попередній календарний рік. Оцінюючи фінансове становище особи, яка звертається до суду з вимогою про звільнення її від сплати судового збору, зменшення його розміру, надання відстрочки чи розстрочки в його сплаті, національні суди повинні встановлювати наявність у такої особи реального доходу (розмір заробітної плати, стипендії, пенсії, прибутку тощо), рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, можливості розпорядження ними без значного погіршення фінансового становища (пункт 44 рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2005 року у справі «Княт проти Польщі» («Kniat v. Poland»), заява №71731/01; пункти 63- 64 рішення Європейського суду з прав людини від 26.07.2005 у справі «Єдамскі та Єдамска проти Польщі» («Jedamski and Jedamska v. Poland»), заява №73547/01). Отже, апелянтом до заяви про звільнення від сплати судового збору не додано достатніх доказів, відповідно до яких суд може позитивно розглянути клопотання про звільнення від сплати судового збору, ураховуючи розмір річного доходу за попередній календарний рік. Такими доказами можуть слугувати: довідка органу доходів і зборів (податкового органу) про суми виплачених доходів та утриманих податків з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків, довідка з пенсійного органу (за попередній календарний рік), тощо. Така позиція була висловлена Великою Палатою Верховного Суду в ухвалі від 10 травня 2019 року в справі № 9901/166/19. Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що фізичною особою-підприємцем [PERSON] на етапі подання апеляційної скарги не заявлялося клопотання про звільнення від сплати судового збору. Заява про звільнення від сплати судового збору була подана лише після відкриття апеляційного провадження та призначення справи до судового розгляду, в день судового засідання. Крім того, на виконання ухвали Восьмого апеляційного адміністративного суду про залишення апеляційної скарги без руху фізичною особою-підприємцем [PERSON] сплачено судовий збір в розмірі 3153 грн., що спростовує доводи позивача про фінансову неспроможність сплати судового збору. Таким чином, розглянувши вищевказану заяву про звільнення від сплати судового збору апелянта, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що у її задоволенні слід відмовити. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Враховуючи, що апеляційний суд залишає в силі рішення \~суду першої інстанції, то в силу вимог частини шостої статті 139 КАС України судові витрати новому розподілу не підлягають.

Результат розгляду: denied