Рішення адміністративного суду від 2022-09-27 00:00:00+03

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся [PERSON] з адміністративним позовом до Генеральної прокуратури України (правонаступник - Офіс Генерального прокурора), в якому просив суд: - визнати бездіяльність Генеральної прокуратури України (Офісу Генерального прокурора) протиправною в частині не внесення до наказу Генерального прокурора від 17.10.2019 №1150ц щодо звільнення [PERSON] посилання на п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України; - зобов`язати відповідача доповнити наказ Генерального прокурора від 17.10.2019 №1150ц та трудову книжку записами з посиланням на п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України; - визнати бездіяльність Генеральної прокуратури України (Офісу Генерального прокурора) протиправною в частині невиплати позивачу вихідної допомоги при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку та зобов`язати здійснити цю виплату; - зобов`язати відповідача виплатити середній заробіток за весь час затримки виплати належних позивачу сум при звільненні за період з 18.10.2019 по день фактичного розрахунку із компенсацією втрати частини доходів (індексацією) у зв`язку з порушенням строків їх виплати. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що наказом Генерального прокурора №1150ц від 17 жовтня 2019 року позивача звільнено з посади прокурора Генеральної прокуратури України на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" з 29 жовтня 2019 року. Вказаним Законом визначено особливості порядку звільнення прокурорів. Проте, підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, а саме "зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідація, реорганізація, банкрутство або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників" урегульовано Кодексом законів про працю України (п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України). Відповідно до частини першої статті 1 КЗпП України, Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, а приписи статті 3 цього Кодексу - регулюють трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій, незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності. Отже, як вказує позивач, наявність спеціального закону, яким регулюються особливості правовідносин в області праці, не може викреслити прокурорів із кола суб`єктів, на яких розповсюджуються загальні норми трудового законодавства, а відтак наказ про звільнення позивача без урахування норм пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України є неповним та незаконним. При цьому, як наголошує позивач, згідно статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення. А згідно з вимогами статті 44 Кодексу законів про працю України, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку. Всупереч зазначених норм позивачеві вихідна допомога не була виплачена. Тому, посилаючись на положення статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України, позивач вважає, що відповідачем повинно бути виплачено позивачу його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку з урахуванням індексу споживчих цін. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 січня 2022 року позов задоволено частково: - визнано протиправною бездіяльність Генеральної прокуратури України в частині невиплати [PERSON] вихідної допомоги при звільненні у розмірі середньомісячного заробітку; - стягнуто з Офісу Генерального прокурора (01011, м. Київ, вул. Різницька, 13/1, код ЄДРПОУ 000334051) на користь [PERSON] ( [ADDRESS] , ІНПП [NUMBER] ) суму вихідної допомоги при звільненні у розмірі середньомісячної заробітної плати, що становить 46523,19 грн. з вирахуванням при виплаті встановлених податків та зборів; - стягнуто з Офісу Генерального прокурора (01011, м. Київ, вул. Різницька, 13/1, код ЄДРПОУ 000334051) на користь [PERSON] ( [ADDRESS] , ІНПП [NUMBER] ) суму середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні, що становить 46523,19 грн. з вирахуванням при виплаті встановлених податків та зборів; - в задоволенні решти позову відмовлено. Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням відповідачем (надалі - апелянт) подано апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неповне з`ясування всіх обставин справи та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким залишити позовну заяву без розгляду. В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт вказує на те, що ні спеціальними Законами України «Про прокуратуру» та Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 №113-IX, ні ст. 44 КЗпП України не передбачено виплату вихідної допомоги прокурорам, яких звільнено відповідно до пп. 1 п. 19 розділу II Закону України № 113-IX у зв`язку з неуспішним проходженням атестації прокурором, правових підстав для її виплати позивачу у Генеральної прокуратури України не було. Тобто, цей юридичний факт (підстава) є відмінним від того юридичного факту (підстави), у зв`язку з яким ст. 44 КЗпП України передбачено виплату вихідної допомоги. Крім того, апелянт посилається про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача вихідної допомоги та середнього заробітку за весь час затримки її виплати. В судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі та просив її задовольнити. Представник позивач заперечує проти апеляційної скарги відповідача в повному обсязі, з підстав зазначених у письмовому відзиві на апеляційну скаргу. Відповідно до положень статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що наказом Генерального прокурора №1150ц від 17 жовтня 2019 року [PERSON] звільнено з посади прокурора Генеральної прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" з 18 жовтня 2019 року. Під №14 у трудовій книжці [PERSON] 18 жовтня 2019 року зроблено запис про звільнення позивача на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру". Вважаючи, що норми Кодексу законів про працю України розповсюджуються на усіх працівників без виключення та на всі підприємства, установи, організації, незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, наказ про звільнення позивача без урахування норм пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України, на його думку, є неповним та незаконним. Крім того, наказом Генерального прокурора №1150ц від 17 жовтня 2019 року зобов`язано Департамент планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності Генеральної прокуратури України провести остаточний розрахунок та виплатити усі належні [PERSON] виплати при звільненні. Позивачу у день звільнення не виплачено вихідну допомогу, що не заперечується відповідачем. Не погоджуючись з протиправними діями уповноваженого органу щодо не виплати при звільненні вихідної допомоги та середній заробіток за весь час затримки виплати належних сум при звільненні, позивач звернувся до адміністративного суду з вказаною позовною заявою. Приймаючи рішення про задоволення частково позовних вимог, суд першої інстанції зазначив, що Законом України «Про прокуратуру» не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні працівників у зв`язку зі скороченням штатів, у зв`язку з чим до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Кодексу законів про працю України, що не заборонено спеціальним законодавством. Крім того, суд першої інстанції зазначив, що враховуючи принцип пропорційності та справедливості, зокрема по відношенню до інших працівників Офісу Генерального прокурора, які проходили атестаційну процедуру, зазнавали певних моральних переживань, успішно склали іспити та пройшли атестацію, в подальшому були призначені на відповідні посади, згідно яких почали виконувати свої посадові обов`язки (у тому числі і під час запроваджених Урядом карантинних заходів) та отримувати заробітну плату з урахуванням коефіцієнтів посадового окладу, в той час, як позивач відмовився від процедури проходження атестації, а також враховуючи відмову позивачу у задоволенні позовних вимог у справі №640/22601/19 щодо поновлення та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд дійшов висновку, що сумою, яка підлягає виплаті позивачу як середній заробіток за час затримки при виплаті вихідної допомоги є саме сума середньомісячної заробітної плати у розмірі 46523,19 грн. Переглядаючи справу за наявними у ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке. В силу вимог частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди захищається законом. Законом України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII забезпечуються гарантії незалежності прокурора, зокрема щодо особливого порядку його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності тощо. Статтею 4 Закону України «Про прокуратуру» встановлено, що організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Так, статтею 51 Закону України «Про прокуратуру» передбачено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді. Відповідно до пункту 9 частини першої даної статті прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року № 113-ІХ (надалі - Закон № 113-ІХ) статтю 51 Закону України «Про прокуратуру» доповнено частиною п`ятою, відповідно до якої на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження. Законом № 113-ІХ було внесено зміни також і до КЗпП України, а саме: статтю 32 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Переведення прокурорів відбувається з урахуванням особливостей, визначених законом, що регулює їхній статус»; статтю 40 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус»; частину дев`яту статті 252 після слів «дисциплінарної відповідальності та звільнення» доповнено словами і цифрами «а також положення частин другої і третьої статті 49-4 цього Кодексу». В той же час, Законом України «Про прокуратуру» не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури. Нормою, що регулює порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення, є стаття 44 КЗпП України. Конституційний Суд України у Рішенні від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002 зазначав, що Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема про поновлення порушеного права, не можуть суперечити принципу рівності усіх перед законом та судом і у зв`язку з цим обмежувати право на судовий захист. Правове регулювання Конституцією України та спеціальними законами України спеціального статусу посадових осіб не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року в справі №21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася і Верховним Судом, зокрема, у постановах від 30 липня 2019 року в справі №804/406/16 та від 08 серпня 2019 року в справі №813/150/16. Чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією із таких гарантій є виплата працівникові, який звільняється, вихідної допомоги. Вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівникові у випадках, передбачених законом, роботодавцем у колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору із незалежних від працівника обставин. Приписами Закону №1697-VII не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури. Нормою, що регулює порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення, є стаття 44 КЗпП України. Внесені Законом №113-ІХ зміни до КЗпП України не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачають, що ці особливості встановлюються спеціальним законом. Отже, частиною п`ятою статті 51 Закону №1697-VII та частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Разом із тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів, а отже не заборонено застосування приписів статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання. Аналогічні правові висновки висловлено Верховним Судом у постановах від від 21 січня 2021 року по справі №260/1890/19, від 27 січня 2021 року по справі №380/1662/20, від 11 лютого 2021 року по справах №420/4115/20 та №240/4840/20, від 18 лютого 2021 року по справі №640/23379/19, від 25 лютого 2021 року по справі №640/8451/20, від 26 лютого 2021 року по справі №1.380.2019.006923, від 17 березня 2021 року по справі №420/4581/20, від 30 березня 2021 року по справі №640/25354/19, від 31 березня 2021 року по справі №320/2449/20, від 15 квітня 2021 року по справі №440/3166/20, від 27 травня 2021 року по справі №380/4855/20, від 24 червня 2021 року по справі №200/5390/20-а, від 22 липня 2021 року по справі №300/2000/20, від 12 серпня 2021 року по справі №420/4554/20 та інших, та відповідно до частини 5 статті 242 КАС України, підлягає врахуванню судом при розгляді цієї справи. З огляду на встановлені фактичні обставини у справі у системному зв`язку з правовими нормами, колегія суддів погоджується з висновком суду про наявність у позивача права на отримання вихідної допомоги при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку, оскільки спеціальним законом не врегульовано питання виплати вихідної допомоги у зв`язку із звільненням на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру», відтак до спірних правовідносин підлягає застосуванню КЗпП України. При цьому, внесені зміни Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 № 113-IX до Закону України «Про прокуратуру» та КЗпП України не встановлюють жодних обмежень щодо виплати грошової допомоги при звільненні на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру». Колегія суддів звертає увагу, що чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги. Отже, вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин. У день фактичного звільнення із займаної посади позивачу належала до виплати вихідна допомога у розмірі середнього місячного заробітку. Незалежно від причини і підстави, відповідач повинен був під час звільнення дотримуватись вимог чинного законодавства України, провести звільнення працівника у порядку, визначеному законом з виплатою всіх гарантованим законодавством коштів, в тому числі і вихідної допомоги. З аналізу матеріалів справи та норм права, колегія суддів дійшла висновку про наявність у позивача права на отримання вихідної допомоги при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку, а отже, рішення суду першої інстанції в даній частині прийнято правомірно. Щодо стягнення з Офісу Генерального прокурора (01011, м. Київ, вул. Різницька, 13/1, код ЄДРПОУ 000334051) на користь [PERSON] ( [ADDRESS] , ІНПП [NUMBER] ) суму середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні, що становить 46523,19 грн. з вирахуванням при виплаті встановлених податків та зборів, колегія суддів зазначає наступне. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Частиною 1 статті 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. У разі не проведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. У постанові від 26 лютого 2020 року по справі №821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду, з посиланням на постанову від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц зазначала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення. Колегія суддів звертає увагу на те, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Аналогічний висновок висловлено Верховним Судом у постанові від 23.12.2020 року по справі №560/3971/19 та відповідно до частини 5 статті 242 КАС України, підлягає врахуванню судом при розгляді цієї справи. Колегією суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що враховуючи принцип пропорційності та справедливості, зокрема по відношенню до інших працівників Офісу Генерального прокурора, які проходили атестаційну процедуру, зазнавали певних моральних переживань, успішно склали іспити та пройшли атестацію, в подальшому були призначені на відповідні посади, згідно яких почали виконувати свої посадові обов`язки (у тому числі і під час запроваджених Урядом карантинних заходів) та отримувати заробітну плату з урахуванням коефіцієнтів посадового окладу, в той час, як позивач відмовився від процедури проходження атестації, а також враховуючи відмову позивачу у задоволенні позовних вимог у справі №640/22601/19 щодо поновлення та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд дійшов висновку, що сумою, яка підлягає виплаті позивачу як середній заробіток за час затримки при виплаті вихідної допомоги є саме сума середньомісячної заробітної плати у розмірі 46523,19 грн. Щодо посилання апелянта на постанову Верховного Суду за 2018 рік, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки судом апеляційної інстанції застосовує виключно останню практику Верховного Суду. Так, оскільки апеляційна скарга не містить жодних обґрунтувань та/або посилань апелянта на незаконність рішення суду першої інстанції в частині висновків щодо розміру вихідної допомоги при звільненні, апеляційний суд здійснює перевірку його законності та обґрунтованості у межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідача. Отже, доводи апеляційної скарги жодним чином не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права, а відтак не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог. Судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Частиною 1 ст. 242 КАС України встановлено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін. За змістом частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим апеляційна скарга залишаються без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Результат розгляду: denied