Рішення адміністративного суду від 2023-06-12 00:00:00+03

позивач, [PERSON] , звернувся в суд з позовом військової частини [NUMBER] (відповідача) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії щодо нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку. Хмельницький окружний адміністративний суд рішенням від 06.02.2023 позов задовольнив. Визнав протиправною бездіяльність військової частини [NUMBER] щодо непроведення нарахування та виплати [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Також стягнув з військової частини [NUMBER] на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.08.2017 по 24.11.2022 в сумі 5803 (п`ять тисяч вісімсот три) грн 42 коп., з відрахуванням з такої суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів. Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити. Аргументами на підтвердження вимог скарги зазначає, що компенсація середнього заробітку за час затримки розрахунку застосовується у правовідносинах за трудовим договором і не розповсюджується на розрахунок з військовослужбовцями. Також вказує, що при звільненні в позивача спірних питань щодо виплачених сум не виникало, а на виконання рішень Хмельницького окружного адміністративного суду позивачу було вчасно виплачено присуджені суми, тому підстав для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не має. Не погоджуючись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Вважає, що при звільненні з військової служби та виключенні зі списків особового складу, відповідачем протиправно не було проведено усіх необхідних розрахунків, при цьому за період з \~29.08.2017 по 24.11.2022 \~йому не було виплачено 58034,22 грн, тому розмір середнього заробітку визначений судом першої інстанції \~в сумі 5803 \~грн 42 коп, є неспівмірним. Згідно з положеннями ч. 3\~ \~ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства\~ України (далі-КАС України), суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Виходячи з приписів ст.ст. 311, 263 КАС України, вищезазначена апеляційна скарга розглядається в порядку письмового провадження. Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне. Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач [PERSON] проходив військову службу у військовій частині [NUMBER] . Наказом командира військової частини [NUMBER] від 29.08.2017 №52 позивач виключений зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення з 31.08.2017. На звернення позивача листом від 14.04.2021 №350/455/60/910 відповідач повідомив, що протягом 2016-2018 років фондом грошового забезпечення військової частини видатки на виплату індексації грошового забезпечення не передбачені. Рішенням суду від 02 червня 2021 року по справі № 560/4998/21 зобов`язано військову частину [NUMBER] нарахувати і виплатити [PERSON] індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 29.08.2017. Рішенням суду від 30 травня 2022 року по справі № 560/1131/22 зобов`язано військову частину [NUMBER] здійснити перерахунок та виплату [PERSON] індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 29 серпня 2017 року із застосуванням січня 2008 року як місяця, з якого починається обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця), з врахуванням виплачених сум. На виконання рішення суду військовою частиною [NUMBER] нараховано та 24.11.2022 перераховано на картковий рахунок позивача загальну суму 58034,22 грн (39304,82 грн + 18729,40 грн). Таким чином позивач на даний час просить суд зобов`язати військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.08.2017 по день фактичного розрахунку - 24.11.2022 включно. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне. Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює порядок проходження військової служби, чітко не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату всіх належних сум звільненим військовим, з метою забезпечення принципу рівності прав та недискримінації у трудових відносинах Верховний Суд прийшов до висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними, відтак поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби та пов`язані з обов`язком провести виплату усіх належних працівнику коштів при звільненні з роботи (зі служби). Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 у справі №910/4518/16 стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності, який застосовується у розмірі середнього заробітку, спрямований на захист прав звільнених працівників на отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлена статтею 117 КЗпП України, згідно з якою при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Таким чином, Верховний Суд прийшов до висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби (такий висновок Верховного Суду викладений також у постановах від 31.10.2019 у справі №2340/4192/18, від 30.04.2020 у справі №140/2006/19 та від 20.05.2020 у справі № 816/1640/17) Крім того, слід враховувати висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17, де Велика Палата зазначила, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. Зазначено також, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником. Вирішуючи питання щодо розміру суми компенсації середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні суд першої інстанції застосував принцип співмірності, що узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 18.07.2018 у справі №825/325/16, від 30.11.2020 у справі №480/3105/19. Також суд першої інстанції враховував, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц). За обставин цієї справи суд першої інстанції вважав за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні та вважав, що для належного захисту порушеного права позивача, із врахуванням ст.9 КАС України, необхідно стягнути з відповідача суму середньомісячного заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 5803,42 грн. Натомість, судом першої інстанції не враховано, що відповідно до статті 117 КЗпП України, (в редакції Закону України "Про внесення змін в законодавчі акти України щодо оптимізації трудових відносин" від 01.07.2022 № 2352-IX (далі - \~\~Закон № 2352-IX ), чинній на час звернення із позовом, у разі невиплати звини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України. При цьому, визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, з 19.07.2022 \~за затримку виплати належних сум при звільненні звільнений працівник має право на отримання середнього заробітку за весь час затpимки по день фактичного розpахунку але не більше ніж за шість місяців. Колегія суддів апеляційного суду переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг враховує, що як видно з матеріалів цієї справи, період протягом якого відповідач не виконував свій обов`язок щодо виплати належних позивачеві, як звільненому працівникові сум, становить з 01.09.2017 (наступний день після дня виключення зі списків особового складу) по 23.11.2022 (день, що передував остаточному розрахунку при звільненні), тому строк затримки розрахунку складає 1910 днів. Водночас, колегія суддів враховує, що згідно рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 24.01.2022 у справі № 560/11252/21, залишеного без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 02.08.2022, \~стягнуто з військової частини [NUMBER] Міністерства оборони України на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.08.2017 по 06.08.2021 в сумі 18942 гривні 44 коп., з відрахуванням з такої суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів. В зазначеній справі суд встановив, що середньоденне грошове забезпечення позивача складає 238,04 грн. (14758,40 грн. : 62 календарний день). Затримка розрахунку при звільненні становить 1439 календарних днів (період з 29.08.2017 по 06.08.2021). Разом з тим, згідно рішень судів у справах №560/4998/21 від 02.06.2021 та №560/1131/22 від 30.05.2022 встановлено, що за період з \~29.08.2017 по 24.11.2022 \~позивачу також не було виплачено 58034,22 грн. Наведене дає підстави для висновку, що відповідач не дотримався обов`язку виплатити позивачу при звільненні всіх належних позивачеві сум. Суд констатує, що предметом спору у справі є несвоєчасний розрахунок при звільненні позивача та наявність підстав для виплати середнього заробітку за весь час затримки, як просить позивач. Разом з тим, суд зазначає, що порушення щодо невиплати позивачу належних сум є триваючим. Остаточний розрахунок проведено 24.11.2022. Позивач з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку звернувся 05.12.2022. При цьому, з 19.07.2022 діє редакція ст.117 КЗпП України, якою передбачено, що роботодавець повинен виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців. Таким чином, військова частина [NUMBER] повинна була б виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців, тобто за період з 01.09.2017 по 01.03.2018 (не більше ніж 182 календарних дні). Однак, з урахуванням рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 24.01.2022 у справі № 560/11252/21, згідно якого стягнуто з військової частини [NUMBER] \~на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.08.2017 по 06.08.2021 в сумі 18942 гривні 44 коп, колегія суддів дійшла висновку, що за період затримки розрахунку з позивачем за період з 01.09.2017 по 23.11.2022, середній заробіток за час затримки розрахунку має бути \~виплачений позивачу в розмірі, що не перевищує шість місяців, з урахуванням середнього заробітку, що був виплачений відповідачем у справі № 560/11252/21, а саме 24\~380,84 грн (238,04 грн х 182 - 18942,44 грн). При цьому, зазначена сума є тією сумою коштів, з яких в подальшому роботодавцем здійснюються утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів. Аналогічна правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду 08 листопада 2018 у справі №805/1008/16-а. Таким чином, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку. Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 КАС України. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. За змістом ч. 1 ст. 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. \~

Результат розгляду: granted