Рішення адміністративного суду від 2023-01-20 00:00:00+02

01.07.2022 [PERSON] звернулася в суд з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Волинській області, просила: визнати незаконним та скасувати наказ №156-к від 01.06.2022 «Про звільнення [PERSON] »; зобов`язати відповідача вчинити дії, які полягають у поновленні на раніше займаній посаді або рівнозначній посаді державного кадастрового реєстратора відділу №3 управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Волинській області та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2022 року в задоволенні позову відмовлено. Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що на час прийняття оскаржуваного наказу №156-к від 01.06.2022 Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» від 19.09.2019 №117-IX абзац другий частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» виключено, зокрема, виключено норму про те, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю. Суд першої інстанції вказав, що законодавцем передбачено можливість доведення до відома державного службовця інформації або документів шляхом використання засобів телекомунікаційного зв`язку, зокрема, шляхом направлення їх електронною поштою чи за іншими контактними даними. Суд першої інстанції зазначив, що враховуючи направлення відповідачем повідомлення про наступне звільнення позивача на його електронну адресу, відповідачем повністю дотримано передбаченого законодавством порядку повідомлення позивача про його звільнення в письмовій формі. Суд першої інстанції дійшов висновку, що звільнення позивача з посади здійснено відповідно до вимог чинного законодавства України. Також вказав, що у Головного управління Держгеокадастру у Волинській області відсутній обов`язок пропонувати позивачу усі наявні вакантні посади, оскільки можливість звільнення на підставі пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» законодавцем безпосередньо пов`язана з відсутністю можливості запропонувати відповідні посади. Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, [PERSON] подала апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Волинського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2022 року та ухвалити нове, яким позов задовольнити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що з 06.03.2021 діє імперативне правило, згідно з яким роботодавець одночасно з попередженням про звільнення на підставі п.1 ч.1 ст.87 Закону №889-VIII, зокрема, у зв`язку із скороченням чисельності чи штату працівників, зобов`язаний (а не має право) запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які той може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Скаржник вказує, що при скороченні чисельності штату звільнень не оминути, однак дії роботодавця мають засвідчити, що він справді вживав заходів для працевлаштування осіб з урахуванням, зокрема, переважного права на залишення на роботі, а також кваліфікаційних вимог до посади, позаяк в цій справі йдеться про державну службу. Скаржник зазначає, що роботодавець не може обмежитися лише попередженням працівника про відповідні зміни, а повинен, також, врахувати переважне право працівника на залишення на роботі, а в разі неможливості залишення працівника на роботі, повинен вживати заходів щодо його працевлаштування (пропонувати іншу роботу), звільнення ж може відбутися тільки при неможливості переведення працівника за відповідною професією чи спеціальністю або його відмови від цього. Скаржник вказує, що при попереджені про наступне звільнення не було запропоновано жодного працевлаштування на посаді рівнозначній до займаної, або нижчій за посаду, яку позивач обіймала. Скаржник зазначає, що станом на 01.06.2022 у відповідача було безліч рівнозначних посад до тієї яку позивач раніше обіймала. Скаржник зазначає, що при вирішенні питання про звільнення працівника роботодавець має перевірити наявність у працівників, посади яких скорочуються, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці. Також вказує, що оскаржуваний наказ про звільнення містить лише посилання на п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу» без зазначення конкретної причини та підстави звільнення, з посиланням на всі наявні правові підстави, передбачені вищенаведеним законом. Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, вказавши, що позивач не наводить конкретних аргументів протиправності оскаржуваного наказу про звільнення, не надає докази, які б підтверджували протиправність такого. Зазначає, що зважаючи на професійну підготовку, компетентність та здібності позивача, на момент звільнення була відсутня можливість запропонувати їй іншу посаду. Вказує також, що в оскаржуваному наказі про звільнення чітко визначено правові підстави звільнення, безпосередньо зазначено положення закону, на підставі якого скорочено посаду позивача. Вважає, що оскаржувані дії та рішення відповідають критеріям правомірності в контексті статті 2 КАС України. Враховуючи положення статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів. Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України не відповідає. З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що відповідно до наказу Головного управління Держгеокадастру у Волинській області від 01.11.2021 №484-к, з 01.11.2021 введено в дію нову структуру Головного управління Держгеокадастру у Волинській області (затверджену наказом Держгеокадастру від 29.10.2021 №277-ок «Про затвердження структур територіальних органів Держгеокадастру» та штатний розпис Головного управління Держгеокадастру у Волинській області (гранична чисельність працівників становить 224 штатних одиниці), згідно з якого ліквідовано управління та відділи управлінь у всіх районах та утворено з 01.11.2021 Відділи №1, №2, №3, №4 управління надання адміністративних послуг. Відповідно до Наказу Головного управління Держгеокадастру у Волинській області \~\~\~№566-к від 10.12.2021 [PERSON] з 13.12.2021 за її згодою переведено з посади державного кадастрового реєстратора відділу №2 управління у Ковельському районі на рівнозначну посаду державного кадастрового реєстратора відділу №3 управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Волинській області (а.с.36). Наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру №333-ок від 16.12.2021 «Про затвердження чисельності працівників територіальних органів Держгеокадастру» затверджено граничну чисельність працівників головних управлінь Держгеокадастру в областях та місті Києві. Чисельність працівників Головного управління Держгеокадастру у Волинській області складає 137 працівників (а.с.45). Наказом Головного управління Держгеокадастру у Волинській області №24-к від 18.02.2022, з 01.01.2022 введено в дію нову структуру Головного управління Держгеокадастру у Волинській області (затверджену наказом Держгеокадастру від 04.01.2022 №1-ок «Про затвердження структур територіальних органів Держгеокадастру», погоджену Міністром аграрної політики і продовольства України [PERSON] 30.12.2021) та штатний розпис Головного управління Держгеокадастру у Волинській області (затверджений Першим заступником Голови Держгеокадастру Анатолієм Мірошниченко 11.02.2022) гранична чисельність працівників становить 137. 26.04.2022 на електронну адресу [PERSON] скеровано попередження про наступне звільнення, згідно з яким, у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників, на підставі наказу Держгеокадастру від 16.12.2021 №333-ок «Про затвердження чисельності працівників територіальних органів Держгеокадастру», наказу Держгеокадастру від 04.01.2022 №1-ок «Про затвердження структур територіальних органів Держгеокадастру», наказу Головного управління Держгеокадастру у Волинській області від 18.02.2022 №24-к «Про введення в дію нової структури та штатного розпису Головного управління Держгеокадастру у Волинській області», відповідно до статті 87 Закону України «Про державну службу», попереджено [PERSON] про майбутнє звільнення із займаної посади державного кадастрового реєстратора відділу №3 управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Волинській області, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу». (а.с.14) Наказом Головного управління Держгеокадастру у Волинській області №156-к від 01.06.2022 [PERSON] звільнено з посади державного кадастрового реєстратора відділу №3 управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Волинській області відповідно до п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників (а.с.16). Вважаючи вказаний наказ незаконним, [PERSON] звернулась з позовом до суду. Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного. Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн. Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень. Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначено Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон №889-VIII). Відповідно до статті 5 Закону №889-VIII правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом. Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 83 Закону №889-VIII державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону). Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 87 Закону №889-VIII підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу Частиною 3 статті 83 Закону №889-VIII встановлено, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю. Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду. Отже, на час попередження позивача про майбутнє звільнення 26.04.2022 правомірними підставами для припинення державної служби та звільнення державного службовця відповідно до вказаних положень є: - скорочення чисельності або штату державних службовців; - скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців; - реорганізація державного органу. При такому звільнення застосовуються так звані «захищені статті» щодо звільнення працівника лише у випадках неможливості переведення, за його згодою, на іншу роботу та переважного права залишення на роботі. В силу приписів частини 3 статті 83 Закону №889-VIII відповідач мав обов`язок запропонувати позивачу як державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей, тоді як можливість звільнення на підставі пункту 1 частини 1 статті 87 Закону №889-VІІІ законодавцем безпосередньо пов`язана з відсутністю можливості запропонувати відповідні посади, а також у разі відмови державного службовця від переведення на запропоновану посаду. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю. Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, рівнозначна посада - посада державної служби, що належить до однієї підкатегорії посад державної служби з урахуванням рівнів державних органів. Під «нижчою посадою» слід розуміти посаду державної служби, яка належить до нижчої підкатегорії посад державної служби незважаючи на рівень державного органу, а також посада державної служби у державному органі з нижчим рівнем в межах однієї підкатегорії посад державної служби. Частиною 5 статті 22 Закону №889-VIII передбачає, що у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 41 Закону №889-VIII державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійних компетентностей може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби або суб`єкта призначення. Переведення здійснюється лише за згодою державного службовця. Статтею 49-2 Кодексу законів про працю України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі - КЗпП України) встановлювалось, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. При цьому, правовий захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи статтею 5-1 КЗпП України віднесено до гарантій забезпечення права громадян на працю. Відповідно до пункту 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. В роз`ясненнях, наданих Національним агентством України з питань державної служби №48-р/з від 14.02.2018р., вказано, що скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу є підставою для припинення державної служби у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі відповідно до п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу». При цьому такому державному службовцю за наявності вакантних посад у державному органі має бути запропонована інша рівноцінна посада державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції інша робота (посада державної служби) у цьому державному органі. З матеріалів справи вбачається, що на час попередження про майбутнє звільнення позивач займала посаду державного кадастрового реєстратора відділу №3 управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Волинській області. З 01.01.2022 введено в дію нову структуру Головного управління Держгеокадастру у Волинській області та штатний розпис Головного управління Держгеокадастру у Волинській області відповідно до яких гранична чисельність працівників становить 137 штатних одиниць. Відповідно до штатного розпису Головного управління Держгеокадастру у Волинській області на 2022 рік передбачено створення Управління надання адміністративних послуг у якому функціонуватиме чотири відділи з посадами: «державний кадастровий реєстратор», «провідний спеціаліст», «спеціаліст». Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується відповідачем, жодна із вакантних посад позивачу запропонована не була. При цьому, відповідач не надав ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції належних та допустимих доказів того, що як на момент попередження позивача про наступне звільнення, так і на час його звільнення наявні вакантні посади позивач не міг зайняти відповідно до своїх навиків та компетентностей. Суд апеляційної інстанції зауважує, що обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Оскільки докази пропонування позивачу вакантних посад у період з моменту попередження про наступне звільнення до самого звільнення, відмови позивача від подальшого проходження служби, а також щодо відсутності можливості подальшого використання позивача на службі відповідачем суду першої та апеляційної інстанцій не надано, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що відповідачем не вжито заходів для реального фактичного працевлаштування позивача. Відповідно до статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно з частинами 1 та 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі. Частиною 1 статті 90 КАС України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. За встановлених обставин, не заперечуючи права керівника державного органу на добір кадрів, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що реалізація такого права має відбуватися у відповідності до норм чинного законодавства із дотриманням прав державних службовців, зокрема і приписів статті 83 Закону №889-VIII. В межах спірних правовідносин відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду достатніх доказів на спростовування аргументів апеляційної скарги, а подані скаржником докази в своїй сукупності вказують на те, що позивач звільнений не у відповідності до вимог чинного законодавства, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позову. На підставі аналізу вказаних законодавчих положень та обставин справи, суд апеляційної інстанції вважає помилковим висновок суду першої інстанції щодо правомірності винесення наказу від 01.06.2022 №156-к «Про звільнення [PERSON] », що є підставою визнання протиправним та скасувати такий. Так, як днем звільнення позивача вважається останній день роботи (п.2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників), позивача слід поновити на посаді державного кадастрового реєстратора відділу №3 Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Волинській області з 02.06.2022. Відповідно до статті 235 Кодексу Законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» №108/95-ВР від 24.03.1995 за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок №100). Відповідно до положень абзацу 3 пункту 2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Абзацом 3 пункту 4 Порядку №100 встановлено, що якщо в розрахунковому періоді у працівника не було заробітної плати, розрахунки проводяться з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. Згідно з п.5 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Відповідно до п.8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Відповідно до долученої до матеріалів справи Довідки про доходи №108 від 11.07.2022 середньоденна заробітна плата становить 387 грн. З врахуванням періоду вимушеного прогулу (з 02.06.2022 по 20.01.2022), положень Порядку №100, слід стягнути на користь позивача з Головного управління Держгеокадастру у Волинській області 64 629 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу. При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів. Вказане узгоджується з висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, висловленим у постанові від 18 липня 2018 року (справа 359/10023/16-ц). Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права. У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. З огляду на викладене, враховуючи положення ст.317 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що висновки суду першої інстанції щодо правомірності винесення наказу №156-к від 01.06.2022 «Про звільнення [PERSON] » не відповідають обставинам справи, такі зроблені з неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Щодо судових витрат, то з врахуванням ст.139 КАС України такі не належить стягувати з сторін спору.

Результат розгляду: granted