Рішення адміністративного суду від 2022-10-04 00:00:00+03

У січні 2022 року представник позивача Забродній Євген Олександрович, який діє в інтересах [PERSON] , звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Луганській області (далі - ГУ НП в Луганській області), в якому просив суд: - визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2020 рік; - зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за 84 дні невикористаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2020 рік. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що позивач проходила службу в органах Національної поліції України з 07.11.2015 до 28.12.2021. 30.06.2015 позивач отримала статус учасника бойових дій та відповідно набув права на отримання додаткової відпустки зі збереженням грошового забезпечення як учасник бойових дій. З 28.12.2021 позивача було звільнено з посади заступника начальника сектору моніторингу відділу поліції № 4 Сєвєродонецького районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Луганській області за п.2 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» (через хворобу). Згідно з довідками від 06.01.2022 № 506/111/56-2022 та від 05.01.2022 № 281/111/56-2022, виданими ГУ НП в Луганській області, довідкою від 06.01.2022 № 49/230, виданою Попаснянським районним відділом ГУМВС України у Луганській області позивачу не надавалась додаткова відпустка як учаснику бойових дій за 2015-2020 роки. При цьому, як вказала позивач, при звільненні не була виплачена компенсація за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій, передбачена ч.2 ст.92 Закону України «Про Національну поліцію» та статті 16-2 Закону України «Про відпустки» від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР (далі - Закон № 504/96-ВР) у кількості 14 днів за кожен рік, за 2015-2020 роки. Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2020 рік, позивач через свого представника звернулась до суду за захистом своїх прав. Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 23 травня 2022 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність ГУ НП в Луганській області щодо не нарахування та невиплати [PERSON] грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 07.11.2015 по 31.12.2020 у загальній кількості 84 дні. Зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 07.11.2015 по 31.12.2020 у загальній кількості 84 (вісімдесят чотири) дні. Не погодившись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що належність до виплати [PERSON] , компенсації за невикористані дні додаткової соціальної відпустки як учаснику бойових дій за 2015, 2016, 2017, 2018, 2019, 2020 роки, в наказі ГУ НП в Луганській області від 10.12.2021 № 450 о/с про звільнення останньої зі служби в поліції не визначена, у даному наказі визначено про компенсацію за невикористану щорічну відпустку у році звільнення у кількості 41 доба. Позивач у встановленому порядку наказ ГУ НП в Луганській області від 10.12.2021 № 450 о/с, який є актом індивідуальної дії та на підставі якого фінансовим підрозділом ГУ НП в Луганській області проводиться виплата коштів, не оскаржив, а тому позовні вимоги позивача є передчасними та такими, що суперечать законодавчо закріпленій процедурі проведення таких виплат, що узгоджується з приписами пункту 8 розділу III Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженим наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 № 260 (далі - Порядок № 260). Справа розглянута у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України). Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, з наступних підстав. Судами першої та апеляційної інстанції встановлено таке. [PERSON] , [INFO] , є громадянкою України, паспорт серії [NUMBER] , ідентифікаційний код [NUMBER] , зареєстроване місце проживання [ADDRESS] . Позивач є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії [NUMBER] . Наказом ГУ НП в Луганській області від 10.12.2021 №450 о/с звільнено підполковника поліції [PERSON] ([NUMBER]), заступника начальника сектору моніторингу відділу поліції Сєвєродонецького районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Луганській області за ст.77 ч.1 п.2 (через хворобу), з 28.12.2021, з вислугою років на день звільнення у календарному обчисленні: 25 років 03 місяці 04 дні, у пільговому обчисленні: 42 роки 04 місяці 23 дні, з виплатою одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в поліції та стаж служби в поліції для її виплати складає 25 років, з виплатою компенсації за невикористану в році звільнення відпустку в кількості 41 доби, встановивши відсоток премії за грудень 2021 року 14,10 %. З довідки ГУ НП в Луганській області від 28.01.2022 №2598/111/56-2022 вбачається, що [PERSON] дійсно проходила службу в Національній поліції України з 07.11.2015 по 28.12.2021 на посадах середнього складу поліції. У період з 07.11.2015 по 31.12.2022 [PERSON] додаткові відпустки зі збереженням грошового забезпечення (заробітної плати) як учаснику бойових дій, передбачені ч.2 ст.92 Закону України Про Національну поліцію від 2 липня 2015 року № 580-VIII (далі - Закон № 580-VIII) та ст.16-2 Закону України «Про відпустки» у кількості 14 днів за 2015, 2016, 2017, 2018, 2019 та 2020 роки не надавалися, рапорти щодо їх надання не надходили. Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з такого. Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до статті 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом. Закон № 504/96-ВР установлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи. Згідно зі статтею 4 Закону № 504/96-ВР установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток. Відповідно до статті 16-2 Закону № 504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом № 3551-XII, особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік. У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (частина перша статті 24 Закону № 504/96-ВР). Аналогічні положення містяться в частині першій статті 83 КЗпП України. Закон України Про Національну поліцію від 2 липня 2015 року № 580-VIII (далі - Закон № 580-VIII) визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України. Відповідно до частин першої та третьої статті 59 Закону №580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік і форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України. Проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (стаття 60 Закону № 580-VIII). Згідно з частинами першою та другою статті 92 Закону № 580-VIII поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом. Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки. Частинами першою, другою, третьою і четвертою статті 93 Закону № 580-VIII передбачено, що тривалість відпусток поліцейського обчислюється подобово. Святкові та неробочі дні до тривалості відпусток не включаються. Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки. За кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів. Тривалість чергової відпустки у році вступу на службу в поліції обчислюється пропорційно з дня вступу до кінця року з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожен повний місяць служби. Відповідно до частин восьмої, дев`ятої, десятої та одинадцятої статті 93 Закону № 580-VIII поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Продовження відпустки здійснюється керівником, який надав її, на підставі відповідного документа, засвідченого у визначеному законом чи іншим нормативно-правовим актом порядку. Поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення. При звільненні поліцейського проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року. За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону. Відкликання поліцейського із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік. Частинами першою та другою статті 94 Закону № 580-VIII обумовлено, що поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України. Положення Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженим наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 № 260 (далі - Порядок № 260) визначають критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських (далі - ВНЗ МВС із специфічними умовами навчання). Пунктом 3 розділу І Порядку № 260 передбачено, що грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання. До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення. Згідно з абзацами сьомим і восьмим пункту 8 розділу ІІІ Порядку № 260 за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства. Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення. Отже право працюючої особи на відпочинок у формі відпустки закріплено Конституцією України. Особу не може бути позбавлено такого права. Види відпусток, які можуть надаватися поліцейським, визначені у статті 92 Закону № 580-VIII. Її аналіз дозволяє зробити висновок, що поліцейським можуть бути надані такі відпустки: щорічні чергові оплачувані відпустки, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки, яким є Закон № 504/96-ВР, та який в свою чергу, серед інших видів, передбачає такий вид додаткової відпустки як додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік як учаснику бойових дій (стаття 16-2 Закону № 504/96-ВР). Правило про надання відпустки до кінця календарного року не є виключним, про що свідчать положення частин восьмої, одинадцятої статті 93 Закону № 580-VIII. Аналізуючи наведені норми законодавства, місцевий суд дійшов правильного висновку, що законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. Не передбачено позбавлення поліцейського права на відпустку, яке він уже отримав в попередньому календарному році. Водночас надано право працівнику використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року. Таким чином, у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок. Рішенням Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/2002 в справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - КЗпП України. З огляду на відсутність правового врегулювання цього питання положеннями Закону № 580-VIII і Порядку № 260 питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки, колегія суддів погоджується суд дійшов висновку, що при вирішенні вказаного спору підлягають застосуванню приписи КЗпП України і Закону № 504/96-ВР. Так, відповідно до частини першої статті 24 Закону № 504/96-ВР і частини першої статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Отже, у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки. Наведені висновки узгоджуються з правовою позицією, яка викладена в постанові Верховного Суду у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 19.01.2021 у справі №160/10875/19. Судами встановлено, що при звільненні зі служби в поліції [PERSON] мала право на отримання грошової компенсації за невикористані нею дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 07.11.2015 по 31.12.2020 у загальній кількості 84 дні. Однак відповідачем протиправно не було виплачено позивачу такі грошові компенсації під час звільнення, чим порушено права позивача та допущено протиправну бездіяльність. Також обґрунтованим є висновок місцевого суду, що відновленням порушених прав позивача є зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити [PERSON] грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з з 07.11.2015 по 31.12.2020 у загальній кількості 84 дні. Посилання відповідача на правові висновки Верховного Суду у справі №808/2122/18 від 31.03.2020, у справі № 545/1881/16 від 13.06.2018 є неприйнятними, оскільки у постанові Верховного Суду у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 19.01.2021 у справі №160/10875/19 Верховний Суд дійшов висновку про необхідність відступити від правового висновку, сформованого в судових рішеннях, в тому числі і по справі № 808/2122/18. Отже суди під час розгляду тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду, що і зроблено судом першої інстанції під час вирішення даної справи по суті. На теперішній час Верховний Суд не відступав від останніх правових висновків. Посилання відповідача, що не оскарження наказу про звільнення позивача є підставою для визнання позову передчасним, суд вважає також є неприйнятними, оскільки відповідач наділений повноваженнями на самостійне внесення змін до наказу позивача про звільнення, при цьому, розрахунок кількості днів та сум компенсації за невикористані дні відпусток також належить до повноважень відповідача. Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Отже, розглянувши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів приходить до висновку, що місцевий суд прийняв рішення з дотриманням як матеріального так і процесуального права, а позовні вимоги підлягають задоволенню. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду. Відповідно до положень ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Результат розгляду: denied