Рішення адміністративного суду від 2022-10-06 00:00:00+03

Приватне акціонерне товариство «Фундамент» (далі - позивач, Товариство) звернулося до суду із позовом до Головного управління ДФС у м. Києві (далі - відповідач, податковий орган, контролюючий орган) про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення від 26.06.2017 №1532615147. Позовні вимоги обґрунтовані безпідставністю висновків акту перевірки. Позивач вважає, що ним правомірно віднесено всі суми податку на додану вартість (далі - ПДВ) до складу податкового кредиту по операціям з ТОВ «Генезіс ЛТД», які підтверджені належним чином оформленими первинними документами, господарські операції реально мали місце і пов`язані з господарською діяльністю позивача. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.11.2018 адміністративний позов задоволено повністю, визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 26.06.2017 №1532615147. Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем правомірно сформовано і обраховано податкове зобов`язання з ПДВ за господарськими операціями, які є реальними, належним чином підтверджені відповідними первинними документами. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 08.05.2019 апеляційну скаргу податкового органу задоволено, рішення суду першої інстанції скасовано, прийнято нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено повністю. Відмовляючи у задоволені позову, суд апеляційної інстанції виходив з відсутності правових підстав для формування позивачем даних податкового обліку за наслідками відносин з ТОВ «Генезіс ЛТД» у зв`язку з відсутністю доказів реальності господарських операцій та фіктивністю вказаного суб`єкта господарювання. Не погодившись з рішенням суду апеляційної інстанцій, позивач звернувся з касаційною скаргою, у якій просить скасувати судове рішення апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції. В обґрунтування вимог касаційної скарги позивач посилається на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права. Вважає, що рішення суду апеляційної інстанції прийнято за умов неповного з`ясування обставин справи, поверхневого дослідження доказів. Доводить, що господарські операції позивача з ТОВ «Генезіс ЛТД» мали місце, підтверджуються первинними документами та вирок у кримінальному провадженні відносно керівника контрагента не підтверджує відсутність реальних правових наслідків господарських операцій. Зазначає, що оскільки податкові накладні, на підставі яких позивачем сформовано податковий кредит, були зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних, позивач має право на формування податкового кредиту за такими операціями. У відзиві на касаційну скаргу відповідач, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду апеляційної інстанції, просить у задоволенні касаційної скарги відмовити та залишити без змін рішення суду апеляційної інстанції. Верховний Суд, переглянувши рішення суду апеляційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з таких мотивів. Судами попередніх інстанцій установлено, що податковим органом на підставі положень підпункту 78.1.11 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України (далі - ПК України), ухвали слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11.04.2017 у справі №161/4396/17 проведено документальну позапланову виїзну перевірку Товариства з питань дотримання вимог податкового законодавства при здійсненні фінансово-господарських взаємовідносин з ТОВ «Генезіс ЛТД» за період з 01.01.2015 по 31.12.2016, за результатами якої складено акт від 02.06.2017 №82/26-15-14-07-01-14/01416332 (далі - акт перевірки). На підставі акту перевірки контролюючим органом прийнято податкове повідомлення-рішення від 26.06.2017 форми «Р» №1532615147, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з ПДВ на загальну суму 15000 грн, у тому числі за основним платежем в розмірі 10000 грн та штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 5000 грн. Актом перевірки встановлено порушення позивачем вимог підпунктів 198.3, 198.6 статті 198 ПК України, в результаті чого завищено ПДВ у періоді, що перевірявся, на загальну суму 10000 грн. Приймаючи податкові повідомлення-рішення про донарахування позивачу ПДВ та застосування штрафних (фінансових) санкцій, контролюючий орган виходив з неможливості підтвердження факту здійснення господарських операцій, а також, використання їх у господарський діяльності Товариства та фіктивності контрагента позивача. Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що між позивачем (Замовник) і ТОВ «Генезіс ЛТД» (Виконавець) укладено договір від 25.04.2016 №25/04/16, за умовами якого у порядку і на умовах, визначених даним договором, Виконавець приймає на себе зобов`язання перед Замовником виконати ремонт шаф керування та заміну кабельно-провідникової продукції гусеничних кранів, а Замовник, відповідно, надати матеріали для ремонту, прийняти роботи та оплатити їх. На підтвердження виконання умов договору позивачем надано специфікацію, акти надання послуг, акт випробування, рахунки на оплату, платіжні доручення, податкові накладні, рахунки бухгалтерського обліку. Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, колегія суддів зазначає про таке. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 92 Конституції України визначено, що виключно законами України встановлюються, зокрема, система оподаткування, податки і збори. Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, регулює ПК України, який, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства. Відповідно до абзаців першого та другого пункту 44.1 статті 44 ПК України (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, реєстрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту. Підпунктом «а» пункту 185.1 статті 185 ПК України визначено, що об`єктом оподаткування (ПДВ) є операції платників податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, Відповідно до пункту 198.3 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті. Згідно з абзацами першим та другим пункту 198.6 статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними в абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу. Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 №996-ХІV (далі - Закон №996-ХІV). Відповідно до статті 1 цього Закону (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Згідно із частиною першою статті 9 Закону №996-ХІV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Таким чином, правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання у власній господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами. Аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту. При цьому в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції. За змістом частини другої статті 9 Закону №996-ХІV первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Відтак підтвердженням господарської операції виходячи з визначення Закону №996-ХІV є саме рух матеріальних активів та коштів між контрагентами, а первинна документація є відображенням такої операції. Аналіз наведених норм свідчить про те, що господарські операції для визначення податкового кредиту мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими відповідно до вимог частини другої статті 9 Закону №996-ХІV первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. Отже, будь-який документ, виданий від імені суб`єкта господарювання (платника податків), що не був позбавлений відповідного статусу на час складення цього документа, має силу первинного документа та згідно зі статтею 44 ПК України та статтею 9 Закону №996-ХІV підтверджує дані податкового обліку суб`єкта господарювання та/або його контрагентів у тому разі, якщо цей документ містить, зокрема: достовірні дані про фактично здійснену господарську операцію та відображає її економічну суть; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Недоведеність вказаних умов позбавляє первинні документи юридичної значимості для цілей формування податкових вигод, а покупця - права на їх формування та відображення у бухгалтерському та податковому обліку. Зважаючи на вимоги вищенаведених норм суди, вирішуючи спір по суті, дійшли правильного висновку, що правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів, робіт та послуг з метою їх використання у власній господарській діяльності, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами, які містять достовірні відомості про обсяг та зміст господарської операції. Судом апеляційної інстанції були досліджені всі первинні документи наявні у матеріалах справи та встановлено недотримання позивачем спеціальних вимог щодо документального підтвердження сум, віднесених до податкового кредиту. Ураховуючи, що судом апеляційної інстанції встановлено фіктивність контрагента позивача, Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, що надані позивачем документи у даному випадку не є достатніми для висновку щодо фактичного виконання робіт, надання послуг контрагентом позивача, а отже не можуть вважатися юридично значимими документами для цілей формування даних бухгалтерського та, відповідно, податкового обліку. Наявність первинних документів, складених та підписаних фіктивним суб`єктом господарювання не може підтверджувати здійснення таких операцій. Лише наявності таких документів недостатньо для підтвердження реальності здійснення господарської операції, оскільки будь-які первинні документи (у тому числі накладні, акти виконаних робіт, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством. Судом апеляційної інстанції правильно враховано факти, встановлені Центральним районним судом м. Миколаєва у вироку від 07.02.2017 у справі №490/829/17 за обвинуваченням директора ТОВ «Генезіс ЛТД» [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 205 Кримінального кодексу України, яким встановлено фіктивність контрагента позивача, ТОВ «Генезіс ЛТД» з моменту його створення та непричетність його до ведення господарської діяльності. В матеріалах справи міститься договір про виконання робіт від 25.04.2016 №25/04/16, укладений між позивачем (Замовник) та ТОВ «Генезіс ЛТД» (Виконавець), специфікація до договору, акт надання послуг від 23.05.2016 №115, додаток до акту надання послуг, рахунки на оплату, які від імені Виконавця підписані директором Мартинюком В.О., який заперечував свою причетність до ведення господарської діяльності відповідно до вироку від 07.02.2017 у справі №490/829/17. Первинні документи бухгалтерського обліку та податкові документи, виписані від імені підприємства, керівник якого не мав можливості їх підписати в силу встановлених обставин у кримінальному провадженні, не можуть вважатися належно оформленими та підписаними повноважними особами, відповідно посвідчувати факт придбання товарів/робіт/послуг. Ураховуючи викладене, Верховний Суд не може погодитись з доводами позивача про реальність здійснення господарських операцій та підтвердження їх належними первинними документами. Відповідно до частини шостої ст. 78 КАС України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Досліджуючи вирок відносно [PERSON] , суд апеляційної інстанції встановив, що ним вчинені протиправні дії (бездіяльність), що привело до правових наслідків. Верховний Суд не погоджується з доводами скаржника про неможливість прийняття судом обставин, встановлених у вироку та вважає, що судом апеляційної інстанції досліджено наведені доводи та докази позивача, яким надано відповідну оцінку. Враховуючи встановлені судами обставини справи у їх сукупності, Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про відсутність достатніх та необхідних правових підстав для визнання реальності спірних операцій позивача з його контрагентом. Наведене, а також зміст встановлених фактичних обставин свідчить, що рішення суду апеляційної інстанції у цій справі прийнято за правильного застосування вказаних норм матеріального права. Важливо зауважити, що за правилами частини другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. Згідно з частиною першою статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Враховуючи відсутність підстав для висновку, що суд апеляційної інстанції допустив неправильне застосування норм матеріального права при ухваленні судового рішення або ж порушення процесуальних норм, підстави для його скасування та задоволення касаційної скарги відсутні.

Результат розгляду: denied