Рішення адміністративного суду від 2022-07-13 00:00:00+03

в серпні 2021 року позивач [PERSON] звернувся до Хмельницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до військової частини [NUMBER] про визнання протиправними дії військової частини [NUMBER] щодо відмови у проведенні нарахування та виплати [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Також, позивач просив стягнути з військової частини [NUMBER] на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.05.2018 по 23.07.2021. Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 15.11.2021 позов задоволено. Визнано протиправними дії військової частини [NUMBER] щодо відмови у проведенні нарахування та виплати [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.05.2018 по 23.07.2021 включно. Стягнуто з військової частини [NUMBER] на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.05.2018 по 23.07.2021 включно в розмірі 45715 (сорок п`ять тисяч сімсот п`ятнадцять) грн 39 коп., з відрахуванням з такої суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів. Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права. Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). Враховуючи, що матеріали справи містять достатньо доказів для вирішення спору, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду - змінити, виходячи з наступного. Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, згідно витягу з наказу командира військової частини [NUMBER] (по стройовій частині) №113 від 17.05.2018 року, [PERSON] виключено зі списків особового складу частини та знято з усіх видів забезпечення з 17.05.2018. 07 вересня 2020 року рішенням Вінницького окружного адміністративного суду по справі №120/541/20-а задоволено частково позов [PERSON] до військової частини [NUMBER], військової частини [NUMBER], військової частини [NUMBER]. Визнано протиправною бездіяльність військової частини [NUMBER], що полягає у непроведенні нарахування та виплати [PERSON] у період з 01 січня 2016 року по 04 червня 2016 року включно індексації грошового забезпечення. Зобов`язано військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити [PERSON] індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 04 червня 2016 року включно. Визнано протиправною бездіяльність військової частини [NUMBER], що полягає у непроведенні нарахування та виплати [PERSON] у період з 05 червня 2016 року по 01 березня 2018 року включно індексації грошового забезпечення. Зобов`язано військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити [PERSON] індексацію грошового забезпечення за період з 05 червня 2016 року по 01 березня 2018 року включно. Визнати протиправною бездіяльність військової частини [NUMBER], що полягає у непроведенні нарахування та виплати [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06 грудня 2019 року по 05 березня 2020 року включно. Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 27.01.2021 по справі №120/541/20-а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 07 вересня 2020 року у справі за адміністративним позовом [PERSON] до Військової частини [NUMBER], Військової частини [NUMBER], Військової частини [NUMBER] про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинити дії змінено. Абзаци третій та п`ятий резолютивної частини рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 07 вересня 2020 року викладено у наступній редакції: "Зобов`язати військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити [PERSON] індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 04 червня 2016 року включно з урахуванням базового місяця січень 2008 року. Зобов`язати військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити [PERSON] індексацію грошового забезпечення за період з 05 червня 2016 року по 01 березня 2018 року включно з урахуванням базового місяця січень 2008 року". В іншій частині рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 07 вересня 2020 року залишено без змін. На виконання постанови суду 27.01.2021 військовою частиною [NUMBER] [PERSON] виплачено 23.07.2021 індексацію грошового забезпечення шляхом перерахунку на картковий рахунок грошових коштів в сумі 45730,73 грн. Вважаючи бездіяльність відповідача щодо несвоєчасної виплати при звільненні усіх належних сум протиправною, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність, а саме обов`язок колишнього роботодавця виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Визначаючись щодо розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача за несвоєчасне проведення розрахунку під час звільнення, суд першої інстанції зазначає, що як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17, оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. У вказаному рішенні також зазначено, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. При цьому Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновком Верховного Суду України, наведеними у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16, щодо того, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Крім того, у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду також окреслила зазначені вище критерії оцінки спірних сум середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні службовця незалежно від того, чи позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум підлягають задоволенню у повному обсязі чи частково. В свою чергу, з матеріалів справи вбачається, що відповідач провів остаточний розрахунок з позивачем 23.07.2021, виплативши на виконання рішення суду, індексацію грошового забезпечення в сумі 45730,73 грн. Позивача звільнено з військової служби з 17.05.2018, а виплата індексації грошового забезпечення в сумі 45730,73 грн. військовою частиною здійснена лише 23.07.2021, відповідно строк затримки розрахунку складає - 1164 дні. Згідно з Довідкою відповідача про середньоденний заробіток, середньоденний заробіток позивача складав - 23838,46 грн /61=390,79 грн. Враховуючи наведене вище, середній заробіток позивача становить 1164 * 390,79 грн 454879,56 грн, що є значно більшим ніж фактично виплачена сума відповідачем компенсації. Верховний Суд в постанові від 30 жовтня 2019 року по справі №806/2473/18 (адміністративне провадження №К/9901/2118/19) сформував правову позицію щодо врахування істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку. Так, істотність частки складових заробітної плати (грошового забезпечення) в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 45730,73 грн. (частка індексації) / 454879,56 грн. (середній заробіток за весь час затримки розрахунку (1164 днів)) х 100 = 10,05 %. Отже сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 10,05 % становить: 390,79 грн. (середньоденний заробіток позивача) х 10,05 % х 1164 ( днів затримки розрахунку) = 45715,39 грн. Таким чином, з врахуванням принципу справедливості та співмірності, суд першої інстанції вважає, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу у розмірі 45715,39 грн., з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком. Також, суд першої інстанції враховує, що стягуючи з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід зазначити про відрахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, а не суду, тому розрахунки, наведені в судовому рішенні, є тією сумою коштів, з яких в подальшому роботодавцем здійснюються утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів. Аналогічна правова позиція зазначена в п.39-41 постанови Верховного Суду 08 листопада 2018 у справі №805/1008/16-а. Стосовно твердження відповідача щодо того, що справа про стягнення середньомісячного грошового забезпечення вже розглядалась судом та позивач вже отримав середньомісячне грошове забезпечення з військової частини [NUMBER] на підставі постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду по справі № 120/541/20-а, суд першої інстанції зазначає, що під час розгляду адміністративної справи №120/541/20-а, судом першої інстанції встановлено, а судом апеляційної інстанції залишено без змін факт протиправної бездіяльності військової частини [NUMBER], що полягає у непроведенні нарахування та виплати позивачу у період з 05 червня 2016 року по 01 березня 2018 року включно індексації грошового забезпечення. Тобто, як на момент виключення позивача зі списків особового складу військової частини [NUMBER] (17.05.2018) так і на момент його звільнення зі Збройних Сил України (05.12.2019), відповідач не виконав свої обов`язки, що полягали у непроведенні нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період проходження у нього військової служби. На виконання рішення суду військовою частиною [NUMBER] виплачено позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06 грудня 2019 року по 05 березня 2020 року включно у сумі 19616,18 грн, оскільки під час розгляду адміністративної справи №120/541/20-а, судом встановлено, що позовні вимоги, пов`язані з виплатою середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, адресовані позивачем до військової частини [NUMBER], адже стосуються затримки розрахунку при звільнені в частині виплати компенсації вартості за неотримане речове майно. Таким чином, виплата військовою частиною [NUMBER] середнього заробітку у сумі 19616 гривень 18 копійок пов`язана із затримкою виплати позивачу компенсації вартості за неотримане речове майно за період з 06 грудня 2019 року по 05 березня 2020 року включно, та жодним чином не пов`язана із протиправною бездіяльністю відповідача, що полягає у непроведенні нарахування та виплати індексації грошового забезпечення період з 05.06.2016 по 01.03.2018. Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне. У відповідності до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Згідно з вимог ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Відповідно до вимог ч.1 ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. Згідно з вимогами ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч.1 ст.9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Відповідно до ч.2 ст.24 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положенням про проходження військової служби громадянами України. Так, п.242 Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008, передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини. Відповідно до ч.1 ст.116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Частиною 1 ст.117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки до дня фактичного розрахунку. Частиною 2 ст.117 КЗпП України передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Конституційний Суд України в рішенні №4-рп/2012 від 22.02.2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив : "Згідно зі статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Колегія суддів, окрім іншого, звертає увагу на правову позицію, викладену Верховним Судом в постанові від 30 квітня 2020 року, справа №805/4458/17-а, відповідно до якої, частина перша статті 117 КЗпП України передбачає виплату компенсації за затримку виплати працівникові належних йому сум при звільненні у розмірі середньомісячного заробітку за весь період затримки до дати фактичного розрахунку, але за умови, коли спору щодо суми заборгованості немає. Тобто, тут істотними є факт невиплати належних працівникові сум при звільненні та факт остаточного розрахунку з ним. Інша правова ситуація виникає, коли є спір щодо суми заборгованості із заробітної плати, яку роботодавець повинен виплати працівникові при звільненні. У цьому випадку працівник, за змістом частини другої статті 117 КЗпП України, має право на відшкодування, передбаченого в цій статті, якщо спір буде вирішено на його користь. Якщо ж вимоги працівника буде задоволено частково, то розмір відшкодування встановлює орган, який вирішує спір, у цьому випадку - суд. В останньому випадку суму заборгованості із заробітної плати, а також суму відшкодування за час затримки її виплати визначає суд, враховуючи, з-поміж іншого, такі чинники для його (відшкодування) визначення, як розмір спірної суми, яка підлягає стягненню, істотності цієї частки порівняно з середнім заробітком, інших обставин, які у кожній конкретній ситуації мають значення для визначення розміру відшкодування. Так, правова позиція також уже була висловлена Верховним Судом у постанові від 08.11.2018 у справі №821/2148/16 (провадження № К/9901/33971/18, К/9901/33978/18). При цьому, 26 лютого 2020 року Велика Палата Верховного Суду ухвалила у справі № 821/1083/17 постанову, якою касаційну скаргу Комісії з ліквідації Управління Державної пенітенціарної служби України в Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі залишила без задоволення, а постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 19 жовтня 2017 року у справі № 821/1083/17 залишила без змін. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що немає жодних підстав вважати, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) [у рішенні від 8 квітня 2010 року у справі "Меньшакова проти України"] надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 КЗпП всупереч практиці Верховного Суду України (постанова від 15 вересня 2015 року провадження № 21-1765а15). Вказане рішення ЄСПЛ не може розглядатися як підстава для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 15 вересня 2015 року у справі № 21-1765а15. Разом з тим, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року, статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Звертаючись із вимогою про стягнення відшкодування, визначеного, виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Згідно з ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. Частина 1 ст.117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником. Частина 2 ст.117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору. Отже, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення. Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця. Відтак Велика Палата Верховного Суду підсумувала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення. Також зазначено про те, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц. 07 вересня 2020 року рішенням Вінницького окружного адміністративного суду по справі №120/541/20-а задоволено частково позов [PERSON] до військової частини [NUMBER], військової частини [NUMBER], військової частини [NUMBER]. Визнано протиправною бездіяльність військової частини [NUMBER], що полягає у непроведенні нарахування та виплати [PERSON] у період з 01 січня 2016 року по 04 червня 2016 року включно індексації грошового забезпечення. Зобов`язано військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити [PERSON] індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 04 червня 2016 року включно. Визнано протиправною бездіяльність військової частини [NUMBER], що полягає у непроведенні нарахування та виплати [PERSON] у період з 05 червня 2016 року по 01 березня 2018 року включно індексації грошового забезпечення. Зобов`язано військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити [PERSON] індексацію грошового забезпечення за період з 05 червня 2016 року по 01 березня 2018 року включно. Визнати протиправною бездіяльність військової частини [NUMBER], що полягає у непроведенні нарахування та виплати [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06 грудня 2019 року по 05 березня 2020 року включно. Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 27.01.2021 по справі №120/541/20-а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 07 вересня 2020 року у справі за адміністративним позовом [PERSON] до Військової частини [NUMBER], Військової частини [NUMBER], Військової частини [NUMBER] про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинити дії змінено. Абзаци третій та п`ятий резолютивної частини рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 07 вересня 2020 року викладено у наступній редакції: "Зобов`язати військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити [PERSON] індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 04 червня 2016 року включно з урахуванням базового місяця січень 2008 року. Зобов`язати військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити [PERSON] індексацію грошового забезпечення за період з 05 червня 2016 року по 01 березня 2018 року включно з урахуванням базового місяця січень 2008 року". В іншій частині рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 07 вересня 2020 року залишено без змін. На виконання постанови суду 27.01.2021 військовою частиною [NUMBER] [PERSON] виплачено 23.07.2021 індексацію грошового забезпечення шляхом перерахунку на картковий рахунок грошових коштів в сумі 45730,73 грн. В свою чергу, законодавство покладає обов`язок на військову частину (в межах даних правовідносин) виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Разом з цим, колегія суддів зазначає, що як вбачається з матеріалів справи позивача було виключено зі списків 05.12.2019 (витяг з наказу №234 від 05.12.2019) (а.с.35). Законодавство зобов`язує нарахувати усі невиплачені суми саме звільненому працівникові, а тому слід обраховувати час затримки саме з моменту виключення зі списків. Крім того, позивача в межах даних правовідносин звільнено з Повітряних Сил ЗСУ. У зв`язку з чим колегія суддів приходить до висновку, що відповідач дійсно здійснив бездіяльність в частині непроведення нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.12.2019 по день фактичного розрахунку - 23.07.2021. Аналізуючи вищевикладене та встановлені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що відповідач провів фактичний, остаточний розрахунок з позивачем в сумі 45730,73 грн. поза межами строку, визначеного ст. 116 КЗпП України. Отже, військова частина зобов`язана нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за затримку розрахунку при звільненні - середнє грошове забезпечення (середній заробіток) за період затримки обрахований відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100. Відповідно до п.2 Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" від 08 лютого 1995 року №100 передбачено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Також, ч.1 ст. 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Так, застосування судом критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц. За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Разом з цим, 30 листопада 2020 року Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалив постанову у справі № 480/3105/19, у частині, що стосується виплати середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку, зазначив про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку. Наведений підхід до вирішення питання обрахунку належного до виплати розміру середнього заробітку підтримано Верховним Судом у низці постанов, зокрема від 23 грудня 2020 року у справі № 825/1732/17, від 29 грудня 2020 року у справі № 520/11337/18. Згідно з Довідкою відповідача про середньоденний заробіток, середньоденний заробіток позивача складав - 23838,46 грн /61=390,79 грн. Як вбачається з матеріалів справи та судових рішень в межах справи №120/541/20-а військова частина [NUMBER] не здійснила розрахунок з позивачем лише в частині індексації грошового забезпечення за період з 05 червня 2016 року по 01 березня 2018 року. Час затримки остаточного розрахунку з позивачем при його звільненні з військової служби включає період з 06.12.2019 по 23.07.2021 (дата виплати вищезазначеної суми), що становить 596 календарних днів. Враховуючи вказане, а також позиції Верховного Суду в справах № 761/9584/15-ц, №480/3105/19, колегія суддів приходить до висновку, що сума середнього заробітку за період затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні складає 232910,84 грн. (390,79 грн. * 596). На підставі вказаного, матеріалів справи, з урахуванням ст.308 КАС України (а саме, що позивач не оскаржував рішення суду першої інстанції в частині суми встановленої судом першої інстанції) та постанови Верховного Суду від 30 листопада 2020 року по справі №480/3105/19, постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року по справі №761/9584/15-ц, колегія суддів приходить до висновків, що співрозмірною сумою середнього заробітку затримки повного розрахунку при звільненні є сума в розмірі 45730,73 грн. В свою чергу, позивач не оскаржує рішення суду першої інстанції в частині суми середнього заробітку затримки повного розрахунку при звільненні в розмірі 45715,39 грн. Відтак, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині суми середнього заробітку за час затримки, однак не погоджується з обставинами та доводами з яких суд першої інстанції дійшов вказаного висновку. Щодо доводів апелянта в частині, що особа звільнення з іншої військової частини, колегія суддів зазначає, що згідно з ч.4 ст.78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно з рішенням Вінницького окружного адміністративного суду по справі №120/541/20-а визнано протиправною бездіяльність військової частини [NUMBER], що полягає у непроведенні нарахування та виплати [PERSON] у період з 05 червня 2016 року по 01 березня 2018 року включно індексації грошового забезпечення. Зобов`язано військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити [PERSON] індексацію грошового забезпечення за період з 05 червня 2016 року по 01 березня 2018 року включно. Тобто, саме за рішенням суду військова частина [NUMBER] мала своєчасно нарахувати індексацію грошового забезпечення у період з 05 червня 2016 року по 01 березня 2018 року. Крім того, колегія суддів зазначає, що як вбачається з матеріалів справи позивача звільнено з Повітряних Сил ЗСУ наказом від 02.12.2019 №636, виключено із списків особового складу [PERSON] 05.12.2019 згідно витягу із наказу №234 від 05.12.2019. В свою чергу, позивача не звільняли із військової частини [NUMBER], а переводили до іншої військової частини (вибував до нового місця служби). Тобто все ще знаходився в Повітряних силах ЗСУ. Однак, саме військова частина [NUMBER] не виплатила позивачу у період з 05 червня 2016 року по 01 березня 2018 року включно індексації грошового забезпечення, тому саме військова частина [NUMBER] в межах даної індексації має нести тягар середнього заробітку за час затримки розрахунку з моменту звільнення. Разом з тим, згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Європейський суду з прав людини у п.36 по справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97 від 1 липня 2003 року зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. Рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п.30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року). Судова колегія зазначає, що згідно з практикою ЄСПЛ, зокрема, в рішенні по справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, п. 29). Відповідно ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Статтею 317 КАС України визначені підстави для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення. Згідно з ч. 4 ст. 317 КАС України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини. Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для зміни мотивувальної частини рішення суду першої інстанції в частині обрахунку суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням висновків, викладених в постанові суду апеляційної інстанції та зміни абзацу третього резолютивної частини рішення в частині періоду затримки повного розрахунку з позивачем. Відтак, в порядку ст.317 КАС України, оскільки судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи суд апеляційної інстанції вважає за необхідне змінити рішення суду першої інстанції.

Результат розгляду: partial