Рішення адміністративного суду від 2022-02-15 00:00:00+02

\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Вознесенівському району на користь [PERSON] нараховані інфляційні втрати та три проценти річних за період з 12.06.2011 по 23.10.2020 на суму заборгованості, нарахованої на виконання постанови Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 01.06.2011 у справі № 2-а-5294/2011 у загальній сумі 17318,76 грн. Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 04 листопада 2021 року у задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити адміністративний позов повністю. Апеляційна скарга ґрунтується на тому, що судом першої інстанції не надано належної оцінки обставинам справи та нормам чинного законодавства, що призвело до прийняття невірного рішення. Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, суд апеляційної інстанції дійшов таких висновків. Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що постановою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 01 червня 2011 року у справі № 2-а-5294/11 задоволено позовні вимоги [PERSON] . Визнано протиправними дії Управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Орджонікідзевському району щодо не нарахування та не виплати [PERSON] щорічної грошової допомоги оздоровлення за 2010 рік, 2011 рік, відповідно до положень ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Зобов`язано Управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Орджонікідзевському району нарахувати та виплатити [PERSON] грошову допомогу на оздоровлення за 2010, 2011, відповідно до положень ст.48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», виходячи з розміру п`яти мінімальних заробітних плат на день її виплати та з урахуванням фактично сплачених сум у цей період. Постанова Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 01 червня 2011 року у справі № 2-а-5294/11 набрала законної сили 12.06.2011. [PERSON] надано до суду Інформацію з Реєстру рішень, виконання яких гарантується державою, відповідно до якої сума боргу становить 9020,00 грн., виконання рішення [PERSON] віднесено до першої черги, дата реєстрації в Реєстрі рішень: 26.09.2018. Судом встановлено, що відповідно до Інформації з Реєстру рішень, виконання яких гарантується державою, внесено інформацію про виконання рішення № 57301660. [PERSON] вважає, що у зв`язку з тривалим невиконанням рішення суду є необхідність для захисту його цивільних прав, а тому звертається до суду з даним позовом. Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Відповідно до частин 1-2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених\~ статтею 11\~ цього Кодексу. Відповідальність за порушення грошового зобов`язання визначена статтею 625 Цивільного кодексу України. Відповідно до положень вказаної статті боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України вбачається, що за змістом частини другої\~ статті 625 ЦК України\~ нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 06 червня 2012 року у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 року у справі № 6-38цс11). За результатами розгляду цієї адміністративної справи судом встановлено відсутність цивільно-правових відносин між позивачем та Управлінням соціального захисту населення в розумінні статті 11 ЦК України, позивач не виступає у спірних правовідносинах кредитором по відношенню до Управління, що виключає можливість застосувати приписи статті 625 ЦК України. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 19 серпня 2020 року під час розгляду адміністративної справи № 826/7444/16. Щодо посилання позивача в апеляційній скарзі на інші висновки Верховного Суду на підтвердження обґрунтованості заявлених позовних вимог, суд апеляційної інстанції зазначає, що згідно з частиною 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Проте суд апеляційної інстанції зазначає, що вказана норма не є безумовною та абсолютною, а вимагає у судів врахування висновків правових позицій, викладених саме в останніх рішеннях Верховного Суду. Вказане є необхідним з огляду на можливий відступ Верховного Суду від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у раніше ухваленому рішенні Верховного Суду. Враховуючи сукупність викладених обставин, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що судом першої інстанції ухвалено рішення з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні, доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~

Результат розгляду: denied