Рішення адміністративного суду від 2022-09-23 00:00:00+03

До Дніпропетровського окружного адміністративного суду звернувся [PERSON] з позовом до Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України, в якому просить суд: визнати протиправною бездіяльність Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України щодо ненарахування та невиплати [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.08.2018 року по 26.05.2021 року, включно;зобов`язати Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України нарахувати та виплатити на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.08.2018 року по 26.05.2021 року, включно. В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначає, що на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08.07.2020 року по справі №160/4862/20 відповідачем 27.05.2020 року виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення у сумі 102641,45 грн., при цьому, нарахована сума (без утримання військового збору складає 104204,52 грн.), що підтверджується повідомленням про надходження та рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08.07.2020 року по справі 160/4862/20. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.09.2021 року позов задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України щодо ненарахування та невиплати [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.08.2018 року по 26.05.2021 року, включно. Зобов`язано Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України нарахувати та виплатити на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.08.2018 року по 26.05.2021 року, включно. Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити повністю, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору. З огляду на доводи, викладені у апеляційній скарзі, відповідач вважає, що судом першої інстанції було неправильно вирішено даний спір, оскільки правові підстави для задоволення позивних вимог - відсутні. Переглядаючи справу в межах доводів апеляційних скарг на предмет законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення, колегія суддів виходить з наступного. Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, [PERSON] проходив військову службу у Збройних Силах України. Наказом Міністерства оборони України від 14 червня 2019 року № 354 (по особовому складу) позивач був звільнений зі служби, а наказом начальника Генерального штабу - Головнокомандувача Збройних Сил України від 02 серпня 2018 року № 146 - виключений зі списків особового складу та знятий з усіх видів забезпечення з 02 серпня 2018 року. Під час проходження служби позивачу не була виплачена грошова компенсація за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.07.2020 року по справі №160/4863/20 зобов`язано Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України нарахувати та виплатити [PERSON] грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2015 по 2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби. Вказане рішення набрало законної сили 07.08.2020 року, відповідно до записів у Єдиному державному реєстрі судових рішень. Також, рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08.07.2020 року по справі №160/4862/20, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 09.02.2021 року, стягнуто з Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України на користь [PERSON] індексацію грошового забезпечення за період з 02.12.2015 року по 02.08.2018 року включно, в сумі 104 204,52 грн. з урахуванням відрахувань. Судом встановлено, що на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.07.2020 року по справі №160/4863/20, 30.09.2020 року позивачу нараховано та виплачено компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій в сумі 28110,27 грн. Крім того, на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08.07.2020 року по справі №160/4862/20, позивачу 27.05.2021 року виплачено індексацію грошового забезпечення в сумі 102 641,45 грн. Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.08.2018 року по 26.05.2021 року, включно, позивач звернувся до суду з цією позовною заявою. Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Відповідач в апеляційній скарзі наголошує на тому, що позовні вимоги не підлягають задоволенню взагалі, оскільки до даних правовідносин військової служби не підлягають загальні норми трудового законодавства, а остаточний розрахунок з позивачем було здійснено на підставі рішення суду та у відповідності до норм чинного законодавства. Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне. Відповідно до положень ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Спеціальним законом, який, відповідно до Конституції України, визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі, є Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII, зі змінами та доповненнями (далі - Закон № 2011-XII). Відповідно до норм ч. 2 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII), закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України. Однак, ні Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», ні іншими Положеннями, не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця з військової служби середнього заробітку. Відтак, дійсно, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини. Так, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. У той же час, такі питання врегульовані положеннями Кодексу законів про працю України. Відповідно до положень ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Згідно з приписами ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Отже, з наведеного слідує, що закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність задля захисту майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Обчислення середнього заробітку визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року(далі - Порядок). Відповідно до абзацу першого пункту два Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно з пунктом 2 Порядку у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до пункту 5 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Щодо доводів апелянта про пропуск позивачем строку звернення до суду, колегія суддів зазначає про таке. Положеннями ст. 122 КАС України регламентовано, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Водночас, для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. У свою чергу, приписами ст. 233 КЗпП України встановлено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. У Рішенні від 22.02.2012 у справі № 4-рп/2012 Конституційний Суд України розтлумачив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Отже, з аналізу наведених норм законодавства слідує, що звернення позивача до суду з даним позовом обмежено тримісячним строком після проведення з ним остаточного розрахунку. Встановлено, що остаточний розрахунок з позивачем було проведено 27.05.2021 року, а з даним адміністративним позовом позивач звернувся до суду першої інстанції 15.06.2021 року, тобто в межах визначеного законодавством строку звернення до суду з відповідним позовом. Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією викладеною Верховним Судом у постанові від 29 вересня 2020 року у справі № 420/5945/19. Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог. Доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції. Згідно з приписами ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін. У відповідності до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Результат розгляду: denied