Рішення адміністративного суду від 2022-07-13 00:00:00+03

28.09.2021р. позивач Служба автомобільних доріг у Львівській області звернувся з позовом до Грабовецько-Дулібівської об`єднаної територіальної громади, у якому просив суд: - визнати бездіяльність протиправною щодо не проведення оплати Службі автомобільних доріг у Львівській області у розмірі 164599,20 грн. за роботи з поточного дрібного ремонту автомобільної дороги загального користування місцевого значення С141840 Колодниця-Конюхів згідно рішення № 397 від 14.03.2017р.; - зобов`язати вчинити дії щодо виплати суми у розмірі 164599,20 грн. за роботи з поточного дрібного ремонту автомобільної дороги загального користування місцевого значення С141840 Колодниця-Конюхів згідно рішення № 397 від 14.03.2017р.. Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 22.04.2022р. провадження у справі закрито з підстав передбачених п.1 ч.1 ст.238 КАС України (справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства). Не погоджуючись із даним рішенням, апелянт Служба автомобільних доріг у Львівській області подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права. Просить суд, скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду. п.3 ч.1 ст.311 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними\~ у\~ справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних\~ у\~ ній доказів,\~ у\~ разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у\~ порядку письмового провадження). Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав. Із змісту рішення № 397 XIX сесії VII скликання від 14.03.2017р. «Про виділення коштів на проведення поточного дрібного ремонту та експлуатаційного утримання доріг С141805, С141840 та С141801» видно, що Службу автомобільних доріг у Львівській області визнано замовником та одержувачем коштів для проведення поточного дрібного ремонту та експлуатаційного утримання доріг на загальну сума 1000000,00 грн. 21.04.2017р за результатами процедури закупівлі Службою автомобільних доріг у Львівській області укладено договір № 40-04/17 на закупівлю робіт з поточного дрібного ремонту та експлуатаційне утримання автомобільних доріг загального користування місцевого значення Львівської області. З метою виконання договірних зобов`язань «Львівський облавтодор» здійснив поточний ремонт та експлуатаційне утримання на автомобільних дорогах загального користування місцевого значення згідно умов договору № 40-04/17 на суму 154599,20 грн. Виконання договірних зобов`язань підтверджується довідкою про вартість будівельних робіт та витрати за грудень 2017 на суму 164599,20 грн.; актом приймання виконаних будівельних робіт за грудень 2017 на суму 164599,20 грн.; підсумковою відомістю ресурсів до акту форми КБ-2в за грудень 2017 на суму 164599,20 грн.; розрахунком загальновиробничих витрат до локального кошторису № 2-1-1 на поточний дрібний ремонт та експлуатаційне утримання автомобільних доріг загального користування місцевого значення Львівської області. Всі виконані роботи прийняті Службою автомобільних доріг у Львівській області. Однак, в порушення виконання договірних зобов`язань Грабовецько-Дулібівська ОТГ не перерахувала кошти в розмірі 164599,20 грн. на казначейський рахунок для оплати робіт з поточного дрібного ремонту, що свідчить про не виконання рішення від 22.11.2017р. № 799, яким визнав Службу автомобільних доріг у Львівській області замовником та одержувачем коштів для проведення поточного дрібного ремонту та експлуаційного утримання доріг у 2017р. Дочірнє підприємство «Львівській облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» здійснив поточний дрібний ремонт та експлуатаційне утримання автомобільної дороги С141840 Колодниця-Конюхів, проте, Службою автомобільних доріг у Львівській області не здійснено оплату в сумі 164599,20 грн. за виконану роботу, оскільки, Грабовецька-Дулібівська об`єднана територіальна громада не здійснила перерахування зазначених коштів. 25.07.2018р. листом № 04-3732/10-05 Грабовецько-Дулібівську ОТГ повідомлено про кредиторську заборгованість в сумі 164599,20 грн., яка обліковується на балансі Служби автомобільних доріг у Львівській області по об`єкту з поточного дрібного ремонту автомобільної дороги загального користування місцевого значення С141840 Колодниця-Конюхів Стрийського району. 19.07.2021р. Грабовецько-Дулібівська ОТГ листом № 795 повідомила, що бюджетом сільської ради на 2021 р. не передбачено кошти на погашення кредиторської заборгованості. Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що на момент звернення Служби автомобільних доріг у Львівській області до адміністративного суду з даним позовом, існував спір про право, що виключає його розгляд у порядку адміністративного судочинства. Приймаючи рішення про закриття провадження у справі, суд першої інстанції покликається на норми п.1 ч.1 ст. 238 КАС України, відповідно до якої суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства. ст.5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси. Згідно ч.1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Із змісту п.1 ч. 1 ст.19 КАС України видно, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження. Визначення поняття «адміністративної справи» наведено у ст.4 КАС України, Зокрема, \~переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір. При цьому, публічно-правовий спір, у якому, зокрема хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій. Таким чином, до адміністративних відносяться ті справи, що виникають зі спорів в публічно-правових відносинах, що стосується тих відносин, в яких один із його учасників- суб`єкт владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин. Між тим, визначальними ознаками приватноправових відносин є юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу суб`єкта. В цьому випадку спір носитиме приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень. Так, Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення ч.2 ст.55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч.2 ст. 3 Конституції України). \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами. У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень ч.1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 визначив поняття - «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права;\~ д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Колегія суддів зазначає, що при зверненні до суду позивачу необхідно обирати такий спосіб захисту, який міг би відновити його становище та захистити порушене право. Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Вказаний висновок відповідає такому принципу права як правосуддя, який за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз.10 п.9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003). Європейський суд з прав людини у рішенні Zand v. Austria від 12.10.1978р. вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом. Визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних судах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі і обов`язок суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд який розглянув справу не віднесену до його юрисдикції, не може вважатись "судом, встановленим законом" у розумінні ч.1 ст. 6 Конвенції. Господарський процесуальний кодекс України визначає, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч. 2 ст. 4 ГПК України). Згідно п.п.1, 6, 13 ч.1 ст.20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, визнання недійсними актів, що порушують права на майно (майнові права), якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав чи спору, що виник з корпоративних відносин, якщо цей спір підлягає розгляду в господарському суді і переданий на його розгляд разом з такими вимогами. Предметом спору у цій справі є зобов`язання щодо нездійснення Грабовецько-Дулібівською об`єднаною територіальною громадою перерахунку коштів Службі автомобільних доріг у Львівській області за виконану роботу щодо поточного дрібного ремонту автомобільної дороги загального користування місцевого значення С141840 Колодниця-Конюхів згідно рішення № 397 від 14.03.2017р. Таким чином, з огляду на зміст позовних вимог, характер спірних правовідносин, обставини, які встановлені судом, та враховуючи суб`єктний склад учасників справи, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції, що даний позов спрямований на захист прав у сфері господарських правовідносин, а не публічно - правових відносин, що виключає можливість його розгляду та вирішення в порядку адміністративного судочинства. Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу (переважно майнового) конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.01.2019 р. у справі № 819/829/17 (К/9901/42669/18) (провадження № 11-757апп18). За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для закриття провадження в порядку п.1 ч.1 ст.238 КАС України, оскільки справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства. Дана справа віднесена до юрисдикції господарського суду в порядку господарського судочинства. Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією. Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29). Також згідно \~п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, видно, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. ст. 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції є законною, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було, тому, відсутні підстави для скасування чи зміни ухвали суду першої інстанції.

Результат розгляду: denied