Рішення адміністративного суду від 2023-06-12 00:00:00+03

В липні 2022 року [PERSON] звернувся до Хмельницького окружного адміністративного суду з позовом до військової частини [NUMBER] , в якому просив суд визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо непроведення повного розрахунку при звільненні та зобов`язати відповідача здійснити нарахування та виплату середнього заробітку за період з 27.02.2021 по 06.07.2022 в сумі 422686,16 грн. Обґрунтовуючи вимоги, позивач зазначив, що при звільненні відповідач протиправно на здійснив з ним усіх необхідних розрахунків. Військова частина [NUMBER] на виконання рішення Хмельницького окружного адміністративного суду виплатила індексацію грошового забезпечення в сумі 82370,85 грн. Вважає, що має право на отримання середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Рішенням \~Хмельницького окружного адміністративного суду від 31 березня 2023 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність військової частини [NUMBER] , що полягає у ненарахуванні та невиплаті [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.02.2021 по 06.07.2022. Стягнуто з військової частини [NUMBER] на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку з грошового забезпечення при звільненні за період з 27.02.2021 по 06.07.2022 в розмірі 8237,08 грн (вісім тисяч двісті тридцять сім гривень 08 коп.) з урахуванням обов`язкових платежів та виплат. У задоволенні решти вимог відмовлено. Не погоджуючись з вказаним рішенням у частині визначення розміру компенсації за затримку розрахунку при звільненні, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення у цій частині та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. У свою чергу, відповідач не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову. Розглянувши матеріали справи, колегія суддів апеляційної інстанції, дійшла висновку, що апеляційну скаргу позивача слід задовольнити частково, однак, апеляційну скаргу відповідача необхідно залишити без задоволення, виходячи з наступного. Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що позивач проходив військову службу у військовій частині [NUMBER] . Відповідно до витягу з наказу військової частини [NUMBER] від 17.12.2019 №299 позивач виключений зі списків особового складу частини з 17.12.2019. На виконання рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 02.06.2021 у справі №560/1982/21 військова частина [NUMBER] нарахувала позивачу 82370,85 грн індексації грошового забезпечення і виплатила вказану суму 06.07.2022, що підтверджується випискою по картковому рахунку. Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Суд першої інстанції при ухваленні оскарженого рішення виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог, а відтак наявності підстав для часткового задоволення адміністративного позову. Колегія суддів частково погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне. Так, відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу. Строки проведення розрахунку при звільненні та відповідальність за недотримання таких строків визначені статтями 116 та 117 Кодексу законів про працю України. Так, у статті 116 КЗпП визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Водночас, статтею 117 Кодексу законів про працю України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Однак, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відтак, вказаними нормами визначено обов`язок роботодавця провести розрахунок із працівником саме в день його звільнення; при цьому, у разі наявності вини власника або уповноваженого ним органу щодо невиплати працівникові належних йому сум при звільненні в такому разі при відсутності спору щодо розміру таких сум підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Частиною першою статті 117 КЗпП України передбачено, що обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. Таким чином, частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником. При цьому, частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору. Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). У цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення. Отже, є помилковими доводи відповідача про те, що у спірному випадку на нього не поширюється відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців Збройних Сил України, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів приходить до висновку про можливість застосування норм статті \~116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення зі Збройних Сил України. Не проведення з вини військової частини [NUMBER] розрахунку із позивачем у відповідні строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати останньому його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 листопада 2020 року в справі №480/3105/19, зазначено з-поміж іншого, що синтаксичний розбір текстуального змісту статті 117 КЗпП України дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми. Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. Цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, проте за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку. На виконання рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 02.06.2021 у справі №560/1982/21 військова частина [NUMBER] нарахувала позивачу 82370,85 грн індексації грошового забезпечення і виплатила вказану суму 06.07.2022, що підтверджується випискою по картковому рахунку. Разом із тим, визначаючи суму середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні, яка підлягає стягненню на користь позивача, суд першої інстанції у своєму рішенні не встановив розмір усіх належних звільненому працівникові сум, що є необхідним для пропорційного розрахунку розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Згідно наданої сторонами інформації, а саме інформаційної довідки грошове забезпечення позивача за жовтень 2019 року становило 28086 грн., за (31 день), за листопад 2019 року становило 24108,49 грн. (30 днів). Відтак, середньоденна заробітна плата позивача за вказаний період складала 499,95 грн. Відповідно розмір усіх належних сум до виплати позивачу на час звільнення становить 321002,54 грн. (100%), з яких: суми, що були виплачені позивачу при звільненні у розмірі 238 631,69 грн.; спірної суми у розмірі 82370,85 грн. (індексація грошового забезпечення виплачена на виконання судового рішення). Таким чином, частка спірних сум у належних при звільненні виплатах становить 25,66% (82370,85х100/321002,54). Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Колегія суддів вважає належним способом захисту прав позивача буде стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.02.2021 року по 06.07.2022 року (494 дні). Виходячи з принципу пропорційності, належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача, є стягнення з відповідача на його користь 63 373 грн. 86 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (499,95х25,66/100х494). \~ У відповідності із ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Відповідно до п.2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Згідно із ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зважаючи на те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, при цьому суд невірно визначив суму середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, яку належить стягнути з відповідача на користь позивача, рішення суду першої інстанції у цій частині належить змінити з урахуванням даної постанови. \~\~\~

Результат розгляду: partial