Рішення адміністративного суду від 2023-01-31 00:00:00+02

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування 1. [PERSON] звернувся до суду з позовом до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Професійна спілка «Юстиція Донеччини», в якому, з урахуванням зави про уточнення позовних вимог, просив: - визнати протиправним та скасувати наказ Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 31.07.2020 № 86/1 «Про звільнення [PERSON] »; - поновити на посаді начальника управління з питань нотаріату Головного територіального управління юстиції у Донецькій області з 04.08.2020; - стягнути з Головного територіального управління юстиції у Донецькій області на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 з урахуванням пункту 10, з 04.08.2020 по день поновлення на публічній службі. 2. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що оскаржуваним наказом його звільнено на підставі пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу». Позивач зазначає, що постанова Кабінету Міністрів України від 09.10.2019 № 870 «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції», якою ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства юстиції, спрямована не на ліквідацію Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, а на його реорганізацію, оскільки в ній не наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, натомість ці завдання та функції покладені на Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції. На думку позивача, зміна в організації роботи органів юстиції не звільняє утворений орган від обов`язку працевлаштування працівників установи, в тому числі і позивача. Позивач наголошує на тому, що жодного попередження про наступне звільнення від відповідача він не отримував, у зв`язку з чим вказує про грубе порушення права позивача, визначене у частині третій статті 87 Закону України «Про державну службу». Також, позивач вказує про недотримання відповідачем при звільненні положень Кодексу законів про працю України. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій 3. Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 25.01.2021 у задоволенні адміністративного позову відмовлено у повному обсязі. 4. При прийнятті рішення суд першої інстанції виходив з того, що у спірних правовідносинах застосуванню підлягають виключно приписи спеціального нормативно-правового акту - Закону України «Про державну службу», а не Кодексу законів про працю України. З посиланням на положення спеціального закону, що були чинні на час виникнення спірних правовідносин, суд першої інстанції дійшов висновку, що можливість працевлаштування особи на роботу після її звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» за рішенням суб`єкта призначення, є правом суб`єкта призначення, а не його обов`язком. 5. Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 29.06.2021 рішення суду першої інстанції скасовано, позовні вимоги задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Головного територіального управління юстиції у Донецькій області 31.07.2020 № 86/1 «Про звільнення [PERSON] ». Зобов`язано Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) поновити [PERSON] на посаді начальника управління з питань нотаріату Головного територіального управління юстиції у Донецькій області з 04.08.2020. Стягнуто з Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 04.08.2020 по 29.06.2021 в сумі 92 681 грн 68 коп, з яких відрахувати податки та обов`язкові платежі. У задоволені іншої частини позовних вимог відмовлено. 6. Суд апеляційної інстанції виходив з того, що оскільки процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» чітко не визначена, тому до спірних правовідносин слід застосовувати законодавство про працю - положення Кодексу законів про працю України. За наведеного, апеляційний суд дійшов висновку про невиконання відповідачем обов`язку, передбаченого частиною третьою статті 49-2 Кодексу законів про працю України, запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації, що вказує про порушення відповідачем процедури вивільнення позивача та є підставою для скасування наказу про звільнення. Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги 7. Не погоджуючись із рішенням суду апеляційної інстанції, відповідач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду апеляційної інстанції скасувати, рішення суду першої інстанції - залишити без змін. Підстави, на яких подана касаційна скарга відповідач вказує пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України. Обґрунтовуючи посилання на пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України скаржник вказує, що при винесенні оскаржуваного судового рішення не було враховано висновки Верховного Суду щодо застосування частини третьої статті 235 Кодексу законів про працю України, викладені у постанові від 22.04.2021 у справі № 440/395/20. В обґрунтування вимог касаційної скарги відповідач вказує про помилкове застосування судом апеляційної норм законодавства про працю до спірних правовідносин, оскільки у спірному випадку застосуванню підлягає виключно спеціальний нормативно-правовий акт - Закон України «Про державну службу». Позиція інших учасників справи 8. У відзиві на касаційну скаргу позивач з доводами та вимогами касаційної скарги не погоджується, просить закрити касаційне провадження у справі на підставі пункту 5 частини першої статті 339 Кодексу адміністративного судочинства України, з огляду на неподібність правовідносин, на які посилається скаржник, до правовідносин, які виникли у цій справі. Рух касаційної скарги 9. Ухвалою Верховного Суду від 27.09.2021 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків). 10. Ухвалою Верховного Суду від 30.01.2023 адміністративну справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження. Встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи 11. Рішенням суду від 26.05.2020 у справі № 200/455/20-а позов [PERSON] до Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Професійної спілки «Юстиція Донеччини», про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 26.12.2019 № 3939/1 «Про звільнення [PERSON] ». Поновлено [PERSON] на посаді начальника управління з питань нотаріату Головного територіального управління юстиції у Донецькій області з 27.12.2019. Стягнуто з Головного територіального управління юстиції у Донецькій області на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 266 184 грн 30 коп з вирахуванням з вказаної суми належних до сплати податків і зборів. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Допущено до негайного виконання рішення в частині поновлення [PERSON] на посаді і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць. 12. Рішення суду у справі № 200/455/20-а набрало законної сили 29.10.2020. 13. На виконання рішення суду наказом Головного управління від 29.05.2020 № 62/1 позивач поновлений на посаді з 29.12.2019. 14. Наказом Міністерства юстиції України від 28.12.2019 № 4363/5 «Про можливість забезпечення здійснення повноважень та виконання функцій» визначено припинення з 28.12.2019 повноважень та виконання функцій з реалізації державної політики у відповідних сферах, зокрема, Головним територіальним управлінням юстиції у Донецькій області. 15. З 28.12.2019 Головне управління припинило здійснення повноважень та виконання функцій. 16. До штатного розпису Головного управління на 2020 рік включені тільки посади членів ліквідаційної комісії, які станом на 14.02.2020 всі звільнені з Головного управління та є працівниками Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків). 17. 01.06.2020 на адресу ліквідаційної комісії з ліквідації Головного територіального управління юстиції надійшла заява позивача про надання йому частини щорічної основної відпустки на 10 календарних днів, про що виданий наказ від 15.06.2020 № 22/3, відповідно до якого [PERSON] була надана частина щорічної основної відпустки протягом 10 календарних днів з 15.06.2020 по 24.06.2020. 18. 05.06.2020 враховуючи неможливість працевлаштування [PERSON] у Головному територіальному управлінні юстиції у Донецькій області через знаходження органу у стані припинення, головою ліквідаційної комісії на адресу начальника Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) був направлений лист № 01-06/164 щодо можливості надання пропозицій для працевлаштування [PERSON] у Східному межрегіональному управлінні Міністерства юстиції (м. Харків). 19. Крім того, 05.06.2020 листом Головного територіального управління юстиції у Донецькій області № 01-17/167, голові професійної спілки «Юстиція Донеччини» членом якої є позивач, було повідомлено про те, що [PERSON] був попереджений про наступне звільнення, а також про звернення голови ліквідаційної комісії до керівника Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) щодо можливості надання позивачу пропозицій для працевлаштування. 20. 15.06.2020 листом № 16028/37855/3/20Д/10.1 начальником Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) наданий перелік вакансій, які можуть бути запропоновані позивачу для працевлаштування у Східному міжрегіональному управлінні Міністрерства юстиції (м. Харків). 21. Відповідачем 16.06.2020 на електронну пошту [PERSON] , а також на поштову адресу (на які було раніше направлено наказ про поновлення позивача на посаді відповідно до рішення суду у справі № 200/455/20а), які були відомі відповідачу, був направлений лист Головного територіального управління юстиції у Донецькій області № 08.1-21/26, яким відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 09.10.2019 № 870 «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції» [PERSON] було попереджено про наступне звільнення на підставі пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Донецькій області не раніше 30 календарних днів з дня попередження. 22. 15.06.2020 були доведені [PERSON] запропоновані керівником Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) вакансії для працевлаштування. Від позивача не надходило повідомлень про згоду на працевлаштування. 23. Наказом Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 31.07.2020 № 86/1 [PERSON] звільнено з посади начальника управління з питань нотаріату Головного територіального управління юстиції у Донецькій області з 03.08.2020 у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Донецькій області згідно пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» з припиненням державної служби. Релевантні джерела права й акти їх застосування 24. Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 25. Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях. визначає Закон України «Про державну службу». 26. Пункт 4 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу» серед підстав для припинення державної служби виділяє її припинення за ініціативою суб`єкта призначення. 27. Приписами частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» визначено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема, 1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу; 1-1) ліквідація державного органу. 28. Частиною третьою статті 87 Закону України «Про державну службу» передбачено, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення. 29. Наказ (розпорядження) про звільнення державного службовця у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, може бути виданий суб`єктом призначення або керівником державної служби у період тимчасової непрацездатності державного службовця або його відпустки із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки (частина п`ята статті 87 Закону України «Про державну службу»). 30. Відповідно до приписів частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. 31. Частиною п`ятою статті 40 Кодексу законів про працю України передбачено, що особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус. Оцінка Верховного Суду 32. Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що перегляд судових рішень здійснюється в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевірка правильності застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права - на підставі встановлених фактичних обставин справи (частина перша статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України). 33. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України). 34. За змістом частини третьої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги. 35. Предметом спору у цій справі є звільнення позивача із займаної посади відповідно до пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку із ліквідацією державного органу. 36. Верховний Суд враховує, що після відкриття касаційного провадження у справі, Верховним Судом висловлено правову позицію у подібних правовідносинах щодо застосування положень статті 87 Закону України «Про державну службу» (у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» від 19.09.2019 № 117-ІХ), зокрема, у постанові від 16.06.2022 у справі № 400/1923/20. 37. Так у постанові від 16.06.2022 у справі № 400/1923/20 Верховний Суд вказав, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини. 38. У первинній редакції, чинній до 25.09.2019, пункт 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» передбачав, що однією з підстав для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі. 39. Також було визначено, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю. Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення. 40. Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» від 19.09.2019 № 117-ІХ, що діє з 25.09.2019, були внесені зміни та доповнення до Закону України «Про державну службу». 41. Згідно з пунктом 1-1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» (зі змінами, внесеними згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади») підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є ліквідація державного органу. 42. Законом № 117-IX були також виключені положення абзаців першого і другого частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу», які стосувалися застосування законодавства про працю та допускали звільнення з підстави реорганізації або ліквідації державного органу лише в разі неможливості переведення державного службовця на іншу посаду чи його відмови від такого переведення. 43. У постанові від 16.06.2022 у справі № 400/1923/20 Верховний Суд вказав, що ретроспективний аналіз положень Закону України «Про державну службу» дає підстави для висновку, що стаття 87 цього Закону до набрання чинності Законом № 117-IX (до 25.09.2019) визначала як підставу для звільнення державного службовця (скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу), так і особливості її застосування (у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі) поряд із прямою вказівкою на застосування загальної процедури вивільнення працівників, установленої законодавством про працю. 44. Після внесених Законом № 117-IX змін до статті 87 Закону України «Про державну службу» підстава звільнення державних службовців, раніше визначена пунктом 1 частини першої цієї статті, була розділена окремо на випадки скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу (пункт 1 частини першої) та ліквідації державного органу (пункт 1-1 частини першої). У частині процедури звільнення з цих підстав стаття 87 Закону України «Про державну службу» містила єдину норму про можливість видання наказу про звільнення в період тимчасової непрацездатності або відпустки державного службовця із зазначенням датою звільнення першого робочого дня останнього (частина п`ята). 45. У постанові від 16.06.2022 у справі № 400/1923/20 зазначено, що Законом України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» від 14.01.2020 № 440-IX частину третю статті 87 доповнено новим абзацом першим такого змісту: « 3. Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення». 46. При цьому, вжите у частині третій статті 87 Закону України «Про державну службу» слово «може», означає, що на суб`єкта призначення або керівника державної служби не покладається обов`язок з працевлаштування працівників, що вивільняються. За вказаною нормою цього закону вирішення питання пропонувати державному службовцю вакантну посаду чи ні - законодавець залишив на розсуд суб`єкта призначення. 47. Аналогічна правова позиція щодо розуміння/тлумачення частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» неодноразово висловлювалася Верховним Судом, зокрема у постановах Верховного Суду від 30.11.2021 у справі № 480/4055/20, від 21.12.2021 у справі № 200/7446/20-а, від 29.11.2021 у справі № 640/19610/20, від 20.04.2022 у справі № 400/2034/21. 48. На час попередження позивача про наступне звільнення та видання спірного наказу про звільнення діяли положення Закону України «Про державну службу» у редакції Закону № 440-ІХ та стаття 40 Кодексу законів про працю України у редакції Закону № 113-ІХ. Тобто можна констатувати, що на час виникнення спірних правовідносин процедура звільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, визначалась саме Законом України «Про державну службу», а отже, застосуванню підлягала частина третя статті 87 цього Закону, а не норми трудового законодавства. 49. З огляду на законодавче врегулювання спірних правовідносин, помилковим є висновок суду апеляційної інстанції, що при винесенні наказу про звільнення позивача не були враховані положення законодавства про працю щодо гарантій вивільнюваних працівників. 50. Водночас, підставою для відкриття касаційного провадження у справі було посилання скаржника на неврахування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду щодо застосування частини третьої статті 235 Кодексу законів про працю України, викладені у постанові від 22.04.2021 у справі № 440/395/20, у якій суд дійшов висновку, що у разі коли судом буде встановлено, що мало місце не ліквідація державного органу, а його реорганізація, суд у такому випадку може змінити формулювання причин звільнення посадової особи органу. 51. Так, у постанові, на яку посилається скаржник, Верховний Суд вказав, що ліквідація юридичної особи публічного права, на відміну від ліквідації юридичних осіб приватного права, має певні особливості, що обумовлені відмінностями в їхньому правовому статусі. 52. Зокрема, особливістю ліквідації державного органу як юридичної особи публічного права є те, що одночасно з його ліквідацією припиняється й реалізація державою функцій, покладених на цей орган. 53. Ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою. У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їхньої передачі іншим органам виконавчої влади. Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім. 54. Верховний Суд у постанові від 22.04.2021 у справі № 440/395/20 наголосив, що для вирішення питання про те, що саме мало місце - ліквідація юридичної особи публічного права чи її реорганізація, необхідно надати оцінку правовому акту, який став підставою ліквідації, зокрема на предмет того, чи припинено виконання функцій ліквідованого органу, чи покладено виконання цих функцій на інший державний орган виконавчої влади. Якщо внаслідок ліквідації державного органу його функції були передані іншому чи новоутвореному державному органу, то в такому випадку має місце не ліквідація, а реорганізація державного органу. 55. У цій справі суди попередніх інстанцій не надавали оцінки постанові Кабінету Міністрів України від 09.10.2019 № 870 «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції», яка стала підставою ліквідації органу Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, не здійснили порівняння завдань та функцій органу, що ліквідовується та новоствореного органу, а в силу частини другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати такі обставини. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 56. Відповідно до частини другої статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 328 цього Кодексу; або 2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або; 3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; 4) суд встановив обставини, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів. 57. Оскільки судами попередніх інстанцій порушено норми процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, а суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, тому відсутні правові підстави для ухвалення нового рішення або зміни судових рішень. 58. Отже, з огляду на приписи частини другої статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України, касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - скасуванню із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. 59. При новому розгляді справи суду першої інстанції необхідно взяти до уваги викладене в цій постанові і встановити обставини справи, що мають значення для правильного її вирішення. Висновки щодо розподілу судових витрат 60. З огляду на результат касаційного розгляду судові витрати розподілу не підлягають.

Результат розгляду: partial