Рішення адміністративного суду від 2022-01-31 00:00:00+02

Позивач, [PERSON] , до Полтавського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Полтавській області, в якому просив: визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Полтавській області № 106 о/с від 24.02.2021 щодо звільнення зі служби в поліції за п. 4 ч. 1ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію»(через скорочення штатів) капітана поліції [PERSON] з посади старшого дільничного офіцера поліції відділу превенції Кременчуцького відділу поліції; поновити позивача на посаді старшого дільничного офіцера поліції відділу превенції Кременчуцького відділу поліції з 24.02.2021; стягнути з Головного управління Національної поліції в Полтавській області середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 24.02.2021 по день винесення судового рішення по справі; стягнути з Головного управління Національної поліції в Полтавській області на користь позивача моральну шкоду у розмірі 10000 грн. В обґрунтування позовних вимог вказував, щонаказом ГУНП в Полтавській області № 106 о/с від 24.02.2021позивача звільнено зі служби в поліції за п. 4 ч. 1ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію»(через скорочення штатів) без врахування переважного права залишення на роботі як учасника бойових дій та без пропозиції щодо переведення на іншу роботу. Зазначив, що відповідач не здійснив жодних заходів для ознайомлення позивача з вакантними посадами та не має жодних доказів, які б підтверджували, що позивач не виявив бажання для продовження служби в органах поліції України, не надав листів - відмов позивача від запропонованих посад.Вважає, що оскільки рішення про звільнення є незаконним, позивач підлягає поновленню на посаді із стягненням середнього заробітку на час вимушеного прогулу. Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 19.10.2021 року адміністративний позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Національної поліції в Полтавській області від 24 лютого2021 року №106 о/с про звільнення позивача з посадистаршого дільничного офіцера поліції відділу превенції Кременчуцького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області24 лютого2021 року. Поновлено позивачана посаді старшого дільничного офіцера поліції відділу превенції Кременчуцького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області з 25 лютого 2021року. Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Полтавській області на користь позивачасередній заробіток час вимушеного прогулу за період з 25 лютого 2021рокупо 19 жовтня2021року в розмірі110129грн. 16коп.з відрахуванням обов`язкових платежів. В іншій частині\~ позовних вимог відмовлено. Допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення позивача на посадістаршого дільничного офіцера поліції відділу превенції Кременчуцького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області з 25 лютого 2021року тастягнення з Головного управління Національної поліції в Полтавській області на користь позивача заробітної плати за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 14 405 грн.08 коп. з відрахуванням обов`язкових платежів. Не погодився з рішенням суду першої інстанції, Головним управлінням Національної поліції в Полтавській області подано апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції невірно застосовані норми матеріального права, неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення справи. Вказує, що наказом Національної поліції України від 21.12.2020 № 1001 «Про організаційно-штатні зміни в Головному управлінні Національної поліції в Полтавській області» штати територіальних (відокремлених) підрозділів ГУНП в Полтавській області скорочено, в тому числі і посаду старшого дільничного офіцера поліції відділу превенції Кременчуцького відділу поліції, яку займав позивач. На виконання ч. 1ст. 68 Закону України «Про Національну поліцію» позивача персонально письмово попереджено про наступне звільнення зі служби в поліції 24.12.2020. Також позивачу запропоновано вакантні посади старшого дільничного офіцера поліції СДОП відділу превенції Кременчуцького РУП ГУНП в Полтавській області, старшого дільничного офіцера поліції СП відділу поліції № 1 Кременчуцького РУП ГУНП в Полтавській області, старшого дільничного офіцера поліції СП відділу поліції № 3 Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області, які є повністю аналогічними у порівнянні з посадою старшого дільничного офіцера поліції відділу превенції Кременчуцького відділу поліції за усіма характеристиками: функціональними обов`язками, умовами оплати праці, граничним спеціальним званням посад, місцезнаходженням органу поліції, однак позивач відмовився від запропонованих йому посад та не забажав ознайомлюватися з будь-якими іншими вакантними посадами, про що складено акт від 23.02.2021. Враховуючи зазначені обставини, а також те, що після закінчення двомісячного строку з дня попередження позивач не був призначений на іншу посаду, наказом ГУНП в Полтавській області № 106 о/с від 24.02.2021 позивача звільнено зі служби в поліції за п. 4 ч. 1ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію». Вважає, що при прийнятті рішення про звільнення позивача зі служби ГУНП в Полтавській області діяло виключно в межах повноважень та у спосіб, що встановлені спеціальним законодавством.В зв`язку з чим, оскаржуваний наказ є законним та обґрунтованим, а тому відсутні правові підстави для його скасування. Представник позивача надав письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Сторони про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку. У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити. Позивач та його представник у судовому засіданні заперечували проти апеляційної \~скарги та просили відмовити в її задоволенні. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представників сторін, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги та відзиву на них, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час апеляційного перегляду справи, що позивач з 19.09.2017 проходив службу у ГУНП в Полтавській області на посаді старшого дільничного офіцера поліції відділу превенції Кременчуцького відділу поліції. 21.12.2020 Національною поліцією України прийнято наказ № 1001 «Про організаційно-штатні зміни в Головному управлінні Національної поліції в Полтавській області» /а.с. 58, т.1/, згідно з яким затверджено: 1)перелік змін у штатах Національної поліції, що додається, 2) штати територіальних (відокремлених) підрозділів Головного управління Національної поліції в Полтавській області, що додаються. Пунктом 2 наказу визначено, що наказ увести в дію з 01.01.2021. Відповідно до Переліку змін у штатах Національної поліції, затвердженого наказом Національної поліціївід 21.12.2020 № 1001 /а.с. 116- 117, т.1/, зокрема, скорочуються усі посади у Кременчуцькому відділі поліції, що реорганізується, а саме: 407 посад. Штатом Кременчуцького районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області, затвердженого наказом Національної поліціївід 21.12.2020 № 1001 /а.с. 59 - 73, т.1/, передбачено 643 посади та створення відповідних відділів (відділень, секторів). 24.12.2020 позивачем підписано попередження про можливе наступне звільнення зі служби в поліції /а.с. 120, т.1/, в якому зазначено про ознайомлення із наказом Національної поліції України від 21.12.2020 № 1001 щодо скорочення займаної ним посади та попередження про можливе наступне звільнення зі служби в поліції. 23.02.2021 інспектором СКЗ Кременчуцького ВП ГУНП\~ \~ [PERSON] у присутності старшого інспектора СКЗ Кременчуцького ВП ГУНП [PERSON] , інспектора І категорії СКЗ Кременчуцького ВП ГУНП [PERSON] складено акт /а.с. 121, т.1/ про те, що позивача повідомлено, що у зв`язку із здійсненням реорганізації, внаслідок якої на підставі наказу Національної поліції України від 21.12.2020 № 1001 «Про організаційно-штатні зміни в Головному управлінні Національної поліції в Полтавській області» посада, яку він обіймає скорочено. Роз`яснено вимоги статті 68 Закону України «Про Національну поліцію» та \~запропоновано посади старшого дільничного офіцера поліції СДОП відділу превенції Кременчуцького РУП ГУНП в Полтавській області, старшого дільничного офіцера поліції СП відділу поліції № 1 Кременчуцького РУП ГУНП в Полтавській області, старшого дільничного офіцера поліції СП відділу поліції № 3 Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області. [PERSON] повідомив, що відмовляється від запропонованих посад, та не забажав ознайомлюватися з будь-якими іншими вакантними посадами, при цьому раптово покинув приміщення, сказавши, що з`явиться пізніше. В акті також вказано, що станом на 18 год. 15 хв. 23.02.2021 [PERSON] так і не з`явився, на неодноразові телефонні дзвінки на його мобільний [NUMBER] не відповідає. Акт містить підписи [PERSON] [PERSON] , [PERSON] , при цьому підпис [PERSON] відсутній, а напроти прізвища останнього здійснено запис «від підпису відмовився». Протягом розгляду справи у суді першої інстанції позивач заперечував факт пропонування йому вакантних посад, у тому числі тих, які зазначені в акті від 23.02.2021. При цьому, свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] під час розгляду справи у суді першої інстанції підтвердили, що 23.02.2021 позивачу усно пропонувалися посади, вказані в акті від 23.02.2021, однак останній, не надавши відповіді, залишив приміщення і не повернувся. Свідок [PERSON] стверджував, що 23.02.2021 позивач виконував разом із ним службові завдання, водночас не міг точно сказати, чи пропонувалися позивачу у цей день вакантні посади, із посиланням на те, що не пам`ятає, хоча, за твердженням свідка [PERSON] , він був присутній у кабінеті під час розмови із позивачем з приводу вакантних посад. 24.02.2021 т.в.о. начальника Кременчуцького РУП ГУНП в Полтавській області складено подання про звільнення з Національної поліціїу зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів за п. 4 ч. 1ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію`капітана поліції [PERSON] , старшого дільничного офіцера поліції відділу превенції Кременчуцького відділу поліції /а.с. 119, т.1/. Наказом Головного управління Національної поліції в Полтавській області від 24.02.2021 № 106 о/с капітана поліції [PERSON] , старшого дільничного офіцера поліції відділу превенції Кременчуцького відділу поліції звільнено зі служби в поліції згідно із п. 4. ч. 1\~ ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію»(у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) 24.02.2021, підстава: подання Кременчуцького РУП від 24.02.2021, наказ НП України від 21.12.2020 № 1001 /а.с. 118, т.1/. Екземпляр витягу з наказу від 24.02.2021 № 106 о/с позивач отримав 24.02.2021, про що свідчить його підпис на відповідному витягу з наказу. При цьому, примірник витягу з наказу від 24.02.2021 № 106 о/с, наданий позивачем до суду /а.с.13, т.1/ містить інше формулювання причини звільнення позивача, а саме: п.4 ч. 1ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію»(через скорочення штатів). Аналогічне формулювання причини звільнення внесено до послужного списку позивача. Не погоджуючись із правомірністю звільнення, позивач звернулась до суду і даним позовом. Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, приймаючи оскаржуваний про звільнення позивача з посади,Головне управління Національної поліції в Полтавській області діялоне на підставі,не у спосіб, що визначені Конституцією та законодавствомУкраїни, та без урахування всіх обставин, що мализначення для його прийняття, а тому оскаржуваний наказ є протиправнимта підлягає скасуванню.Оскільки звільнення позивача було незаконне, він підлягає поновленню на попередній посаді із стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу. При цьому, відмовляючи в задоволенні позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди, суд дійшов висновку про їх необґрунтованість. Згідно ч. 1ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 3\~ ст. 308 КАС України). Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наступне. Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Спірні відносини регулюються Законом України від 02 липня 2015 року №580-VIІI «Про Національну поліцію», який визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України. Відповідно до частини першої статті 3 вказаного Закону, у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами. Пунктами 1, 3-5 статті 59 Закону України «Про Національну поліцію» встановлено, що служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України. Видавати накази по особовому складу можуть керівники органів, підрозділів, закладів та установ поліції відповідно до повноважень, визначених законом та іншими нормативно-правовими актами, та номенклатурою посад, затвердженою Міністерством внутрішніх справ України. Порядок підготовки та видання наказів щодо проходження служби в поліції встановлює Міністерство внутрішніх справ України. Згідно частини першої статті 60 Закону України «Про Національну поліцію» проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Однією з підстав для звільнення зі служби в поліції є звільнення у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів (п. 4 частини першої ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію»). У силу вимог п. 2, п. 3 частини першої ст. 65 Закону України «Про Національну поліцію» переміщення поліцейських здійснюється на рівнозначні посади - у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням реорганізації; на посади, нижчі ніж та, на якій перебував поліцейський - у зв`язку зі скороченням штатів або реорганізацією в разі неможливості призначення на рівнозначну посаду. Згідно з п. 3 частини першої ст. 65 Закону України «Про Національну поліцію» переміщення поліцейських здійснюється на посади, нижчі ніж та, на якій перебував поліцейський у зв`язку зі скороченням штатів або реорганізацією в разі неможливості призначення на рівнозначну посаду. Відповідно до частин восьмої-дев`ятої ст. 65 Закону України «Про Національну поліцію» переведення поліцейського може здійснюватися за його ініціативою, ініціативою прямих керівників (начальників), керівників інших органів (закладів, установ) поліції, які порушили питання про переміщення. Переведення поліцейського здійснюється на підставі єдиного наказу про звільнення із займаної посади та направлення для подальшого проходження служби до іншого органу (закладу, установи) поліції та про призначення на посаду в органі (закладі, установі) поліції, до якого переміщується поліцейський. У силу вимог статті 68 Закону України «Про Національну поліцію» у разі здійснення реорганізації, внаслідок якої на підставі відповідного наказу скорочуються посади в органі чи окремому підрозділі органу (закладу, установи) поліції, поліцейський, посада якого буде скорочена, має бути персонально письмово попереджений про можливе наступне звільнення зі служби в поліції за два місяці до такого звільнення. Поліцейський, посада якого скорочена, може бути призначений за його згодою з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків на іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції до закінчення двомісячного строку з дня його персонального попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції відповідно до частини першої цієї статті. Поліцейський, посада якого була скорочена і якого не призначено на іншу посаду в поліції відповідно до частини другої цієї статті, після закінчення двомісячного строку з дня попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції має бути звільнений зі служби в поліції на підставі пункту 4 частини першої статті 77 цього Закону. Переважне право на залишення на службі в поліції при реорганізації надається поліцейським з більш високими кваліфікацією та досягненнями у службовій діяльності. За рівних умов щодо кваліфікації та досягнень у службовій діяльності перевага в залишенні на службі надається особам, які мають таке право відповідно до вимог законодавства. Поліцейський, посада якого була скорочена, до дня його призначення на іншу посаду в поліції або звільнення зі служби в поліції зобов`язаний виконувати обов`язки за останньою посадою, яку він займав, якщо керівник органу (закладу, установи) поліції не покладе на нього інші обов`язки. Поліцейському, посада якого скорочена, грошове забезпечення виплачується включно до дня призначення на іншу посаду або до дня звільнення зі служби в поліції в розмірі, визначеному за останньою штатною посадою, яку він займав на момент її скорочення. Розмір щомісячної премії встановлюється рішенням керівника органу (закладу, установи) поліції. Таким чином, з аналізу вищевикладених норм вбачається, що у разі скорочення штатів, поліцейському, посада якого скорочується, повинні бути запропоновані інші посади в будь-якому органі (закладі, установі) поліції з урахуванням його досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків. Лише відмова особи від запропонованої посади дає підстави для звільнення поліцейського у зв`язку зі скороченням штатів. Зазначений висновок обумовлюється тим, що формою волевиявлення поліцейського на призначення на іншу посаду є надання згоди. При цьому, наданню згоди повинна передувати пропозиція щодо призначення на відповідну посаду, з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків, тобто ініціатива керівництва. Отже особа, попереджена про звільнення за скороченням штатів, у цьому випадку не має можливості виявити ініціативу і своє волевиявлення здійснює шляхом надання згоди на ініціативу керівництва щодо іншої посади в будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Лише якщо особа відмовилася від усіх пропозицій щодо зайняття певних посад виникають підстави для застосування п. 4 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» щодо звільнення поліцейського зі служби в поліції у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів. Аналогічна правова позиція сформована Верховним Судом у постановах від 05.12.2018 року у справі №814/805/17, від 15.04.2020 року у справі №824/185/17-а, від 09.12.2020 року у справі №808/539/17. У силу вимог статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників. Таким чином, виходячи із тлумачення вказаних норм, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які цей працівник може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду та які існували на день звільнення. Аналогічна правова позиція сформульована Верховним Судом України у постанові від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, та підтримується Верховним Судом, зокрема, у постановах від 08 травня 2019 року у справі № 806/1175/17 та від 13 лютого 2020 року у справі №810/1564/17. Таким чином, законодавство України передбачає певну процедуру звільнення у зв`язку зі скороченням штату. Зокрема, звільнення у зв`язку із скороченням штату можливо, якщо роботодавцем вжито всіх заходів щодо переводу працівника на іншу посаду шляхом запропонування працівнику, що звільняється, всіх вакансій, на які може претендувати особа з урахуванням її фаху, кваліфікації, досвіду трудової діяльності, а також у випадках, коли неможливо перевести працівника з його згоди на іншу роботу, або коли працівник відмовився від такого переведення. Приписами частини другої статті 68 Закону України «Про Національну поліцію» гарантована можливість працевлаштування поліцейського в будь-якому органі (закладі, установі) поліції, з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків, у разі скорочення його посади. Необхідним елементом щодо призначення поліцейського на іншу посаду є його згода. Як встановлено під час розгляду справи, 24.12.2020 позивач був попереджений про можливе наступне звільнення згідно з пунктом 4 (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію». Відповідач під час розгляду справи вказував, що позивачу пропонувались рівнозначні посади: старшого дільничного офіцера поліції СДОП відділу превенції Кременчуцького РУП ГУНП в Полтавській області, старшого дільничного офіцера поліції СП відділу поліції № 1 Кременчуцького РУП ГУНП в Полтавській області, старшого дільничного офіцера поліції СП відділу поліції № 3 Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області. Натомість, оскільки позивач повідомив, що відмовляється від запропонованих посад та не забажав ознайомлюватися з будь-якими іншими вакантними посадами,23.02.2021 посадовими особами Кременчуцького РУП ГУНП в Полтавській області складено Акт. Також у вказаному акті зазначено, що позивач раптово покинув приміщення, сказавши, що з`явиться пізніше. Проте, станом на 18 год. 15 хв. 23.02.2021 [PERSON] так і не з`явився, на неодноразові телефонні дзвінки на його мобільний [NUMBER] не відповідає. Достовірність зазначених у Акті про відмову позивача від запропонованих вакантних посад відомостей засвідчена підписами посадових осіб державного органу, а саме інспектором СКЗ Кременчуцького ВП ГУНП Лазоренко А.С. у присутності старшого інспектора СКЗ Кременчуцького ВП ГУНП [PERSON] , інспектора І категорії СКЗ Кременчуцького ВП ГУНП [PERSON] . Колегія суддів також враховує, що позивач під час розгляду справи у суді першої інстанції заперечував факт пропонування йому вакантних посад, у тому числі тих, які зазначені в акті від 23.02.2021, натомість, у судовому засіданні суду апеляційної інстанції від 31.01.2022 року змінив пояснення та підтвердив факт їх пропонування. На підставі викладеного та враховуючи, що позивач протягом двох місяців після ознайомлення можливим наступним попередженням про вивільнення із займаної посади не виявив бажання проходити службу в ГУНП в Полтавській області та не подав рапорта про переведення його на вакантні посадиз урахуванням його досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що відповідач при звільненні позивача зі служби за скороченням штату дотримався вимог чинного законодавства. Згідно із вимогами ч. 1 ст. 77 та ч. 1 ст. 90 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, в суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Колегія суддів зазначає, що позивачем, як під час розгляду справи у суді першої інстанції так і під час її апеляційного перегляду, не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження обґрунтованості заявлених позовних вимог. Натомість, відповідач, будучи суб`єктом владних повноважень та заперечуючи проти позову, довів правовірність звільнення позивача з посади. В силу ч. 2ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що приймаючи оскаржуваний наказ відповідач діяв у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а також з використанням повноважень з метою, з якою ці повноваження йому надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено), добросовісно та розсудливо. Колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (№ 65518/01; пункт 89), Проніна проти України (№ 63566/00; пункт 23) та Серявін та інші проти України (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav.Spain) серія A. 303-A; пункт 29). З огляду на встановлені обставини, а також приймаючи до уваги те, що відповідачем було доведено правомірність прийняття оскаржуваного наказу, позовні вимоги щодо його скасування є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Оскільки позовні вимоги про поновлення позивача на посаді та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від вимог про скасування оскаржуваного \~наказу, підстави для їх задоволення також відсутні. Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 24 січня 2020 року у справі № 807/231/17, від 28 листопада 2019 року у справі №120/860/19а, від 04 грудня 2019 у справі № 824/355/17-а. З приводу вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, колегія суддів зазначає наступне. Згідно ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно ч. 1ст. 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Відповідно до ч. 1 ст. 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Виходячи із системного аналізу вказаних правових норм, для відшкодування шкоди, завданої фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи не є кваліфікуючою ознакою наявність вини цієї особи, але право на відшкодування шкоди законодавством пов`язується з підставами виникнення шкоди, завданої незаконними діями, та умовами виникнення права на його відшкодування. На підставі викладеного, оскільки порушення прав позивача не знайшло свого підтвердження за результатами розгляду справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстави для задоволення заявлених вимог про відшкодування такої шкоди, оскільки останні є похідними від основної позовної вимоги. Відповідно до ч. 1-3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. На підставі викладеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову у їх задоволенні.

Результат розгляду: denied