Рішення адміністративного суду від 2023-06-06 00:00:00+03

І. Короткий зміст позовних вимог 1. У травні 2022 року [PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернулася до Львівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції у Львівській області (далі - відповідач, ГУ НП у Львівській області), у якому просив: 1.1. визнати протиправним та скасувати наказ начальника ГУ ПН у Львівській області від 15 квітня 2022 року №218 о/с «Про особовий склад» про звільнення [PERSON] з посади слідчого відділення відділу поліції №3 Львівського районного управління поліції №2 ГУПН з 15 квітня 2022 року; 1.2. поновити [PERSON] на посаді слідчого відділення відділу поліції №3 Львівського районного управління поліції №2 ГУПН з 16 квітня 2022 року; 1.3. стягнути з ГУ ПН у Львівській області середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня звільнення до дня винесення рішення судом першої інстанції. 2. На обґрунтування позову позивач зазначив, що працював в правоохоронних органах з 20 грудня 2018 року, зокрема на посаді слідчого відділення відділу поліції №3 Львівського районного управління поліції №2 ГУ НП. У зв`язку із особистими обставинами 13 січня 2022 року він подав рапорт про звільнення за власним бажанням з 15 квітня 2022 року. Однак, після написання рапорту він продовжував працювати і 7 квітня 2022 року, в межах тримісячного строку з моменту написання рапорту на звільнення, подав рапорт про продовження служби. Проте, ГУ НП у Львівській області видано наказ від 15 квітня 2022 року №218 о/с «Про особовий склад», яким позивача звільнено з посади відповідно до пункту 7 частини першої статті 77 Закону України «Про національну поліцію» (за власним бажанням). Позивач вважає такий наказ незаконним, необґрунтованим та таким, що винесений із грубим порушенням його прав, що, в свою чергу, дає підстави для визнання протиправним та скасування цього наказу. У зв`язку із цим позивач наполягає, що у спірній ситуації звільнення є одностороннім волевиявленням працівника(поліцейського), який подав рапорт про звільнення за власним бажанням, він у будь-який момент до закінчення тримісячного строку з моменту подання рапорту може його відкликати і звільнення у такому випадку не проводиться, а також працівник не підлягає звільненню у випадку, коли цей строк закінчився, і він не залишив місце роботи і не вимагає припинення трудових відносин. Крім цього, позивач зазначив, що відповідно до статті 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження, зокрема органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність і досудове розслідування. 3. Заперечуючи проти задоволення позову, у відзиві на позовну заяву відповідач наполягав на відповідності дій і рішень відповідача вимогам чинного законодавства. Так, відповідач зазначив, що підставою для звільнення позивача послужив власноручно написаний рапорт від 13 січня 2022 року про звільнення зі служби в НП України за власним бажанням з 15 квітня 2022 року, у якому позивач також зазначив причини, які перешкоджають проходженню ним служби в поліції, і такі причини не суперечать чинному законодавству. Щодо доводів позивача про подання рапорту про відкликання рапорту про звільнення, відповідач зазначив, що згідно з журналом реєстрації рапортів ВКЗ ГУ НП у Львівській області та листами ГУ НП у Львівській області від 28 квітня 2022 року №К-87/13/01-22 та від 19 травня 2022 року №К-54/Рп/05/13-2022 відомості про подання позивачем рапортів про відкликання рапорту про звільнення в управлінні кадрового забезпечення ГУ НП у Львівській області відсутні. 4. Від позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяв, у якій він зазначив, що відповідно до підпункту «ж» пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року №114 (далі - Положення № 114), особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків. При цьому, пунктом 68 цього Положення передбачено, що особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою. Крім цього, позивач звернув увагу, що за змістом статті 38 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), працівнику надається безумовне право на відкликання поданої ним заяви про звільнення за власним бажанням. Враховуючи те, що у своєму рапорті про звільнення від 13 січня 2022 року позивач просив звільнити його 15 квітня 2022 року, однак до закінчення вказаного терміну продовжував працювати і своїм рапортом від 7 квітня 2022 року виявив бажання не залишати своєї посади, тому, на переконання позивача, він не погоджувався на звільнення з 15 квітня 2022 року, отже у спірному випадку відсутня підстава для звільнення за власним бажанням. Крім того, позивач зазначив, що на своє звернення він отримав від відповідача копії сторінок з журналу реєстрації з реєстрації рапортів зареєстрованих у ВП №3 ЛРУП №2 ГУ НП у Львівській області, у якому наявна інформація про його рапорт від 7 квітня 2022 року №44 про продовження служби в НП України, у зв`язку з чим уважає необґрунтованими твердження відповідача про відсутність поданого ним рапорту (від 7 квітня 2022 року). 5. Від відповідача надійшли письмові пояснення, у яких зазначено, що факт реєстрації рапорту [PERSON] щодо продовження служби в НП України від 7 квітня 2022 року в журналі рапортів, зареєстрованих у ВП №3 ЛРУП №2 ГУ НП у Львівській області, не підтверджує наявність цього рапорту в ГУ НП у Львівській області, керівник якого має виключні повноваження щодо звільнення поліцейських з органів поліції. Також відповідач наполіг на тому, що відомості щодо наявності рапорту позивача про продовження несення служби в управлінні кадрового забезпечення ГУ НП у Львівській області відсутні. 6. Також від відповідача надійшли письмові пояснення, у яких зазначено, зокрема, що згідно з журналом рапортів ВП №3 ЛРУП №2 ГУПН у Львівській області позивач 7 квітня 2022 року звернувся з рапортом щодо продовження служби в НП України і за вимогою позивача після реєстрації рапорт передано йому наручно, що засвідчено особистим підписом останнього у журналі. ІІ. Установлені судами попередніх інстанцій фактичні обставини справи 7. [PERSON] проходив службу в НП України на посаді слідчого слідчого відділення відділу поліції №3 Львівського районного управління поліції №2 ГУ НП у Львівській області. 8. 13 січня 2022 року позивач подав рапорт на ім`я начальника ГУ НП у Львівській області, в якому просив звільнити його зі служби в НП України за власним бажанням у зв`язку з сімейними обставинами з 15 квітня 2022 року. 9. Згідно з копією журналу рапортів Пустомитівського ВП ГУ НП у Львівській області, 7 квітня 2022 року під №44 зареєстровано рапорт позивача щодо продовження служби в НП України. 10. Реєстрація рапорту позивача від 7 квітня 2022 року №44 щодо продовження служби в НП України підтверджується листом Львівського районного управління поліції №22 відділу поліції №3 ГУ НП у Львівській області НП України від 22 квітня 2022 року за №3050/43/01-2021. 11. Відповідно до наказу ГУ НП у Львівській області від 15 квітня 2022 року №218 о/с «Про особовий склад» старшого лейтенанта поліції [PERSON] слідчого відділення відділу поліції №3 Львівського районного управління поліції №2 ГУ НП з 15 квітня 2022 року звільнено зі служби в поліції за пунктом 7 частини першої статті 77 Закону України «Про національну поліцію» від 2 липня 2015 року № 580-VIII (далі - Закон № 580-VIII). 11.1. Підставою звільнення вказано рапорт позивача від 13 січня 2022 року. 12. У засіданні суду, яке відбулося 18 жовтня 2022 року, судом допитано в якості свідка інспектора кадрового забезпечення ЛРУП №2 ГУ ПН у Львівській області [PERSON] , який повідомив, що він спілкувався з позивачем стосовно написання рапортів про звільнення, про такі йому було відомо, але він ці рапорти не бачив, як і не бачив рапорт про продовження служби. Пояснень з приводу реєстрації рапортів позивача у Журналі реєстрації свідок не доповів, зазначив, що, як такі зареєстровані, - отже були. ІІІ. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 13. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2022 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23 лютого 2023 року, позовні вимоги задоволено. 13.1. Визнано протиправним та скасовано наказ начальника ГУ ПН у Львівській області від 15 квітня 2022 року №218 о/с «Про особовий склад» про звільнення [PERSON] з посади слідчого слідчого відділення відділу поліції №3 Львівського районного управління поліції №2 ГУПН з 15 квітня 2022 року. 13.2. Поновлено [PERSON] на посаді слідчого слідчого відділення відділу поліції №3 Львівського районного управління поліції №2 ГУПН з 16 квітня 2022 року . 13.3. Стягнуто з ГУ НП у Львівській області на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 92 469,12 грн. 14. Задовольняючі позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що служба в поліції є добровільною і може бути припинена за власним бажанням поліцейського за пунктом 7 частини першої статті 77 Закону №580-VIII, проте порядок звільнення з цієї підстави визначено підпунктом «ж» пункту 64 та пунктом 68 Положення №114, яке з огляду на приписи пункту 4 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №580-VIII у частині, що не суперечить Закону №580-VIII, є чинним спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює порядок проходження служби в поліції. За висновком судів попередніх інстанцій, у відносинах звільнення за власним бажанням діє правило за яким, звільнення у порядку пункту 68 Положення №114 є одностороннім волевиявленням працівника-поліцейського, який подав рапорт про звільнення за власним бажанням, він у будь-який момент до закінчення тримісячного строку з моменту подання рапорту може його відкликати і звільнення у такому випадку не проводиться, а також працівник не підлягає звільненню у випадку, коли цей строк закінчився, і він не залишив місце роботи і не вимагає припинення трудових відносин. 14.1. Суди попередніх інстанцій урахували, що рапорт позивача від 13 січня 2022 року містить дату звільнення, однак зазначили, що позивач вправі протягом трьох місяців подати рапорт про відкликання свого рапорту про звільнення, що в цьому випадку останнім і зроблено. Так, 7 квітня 2022 року позивачем подано рапорт щодо продовження служби в ГУ НП у Львівській області, подання такого рапорту підтверджується копією журналу реєстрації рапортів зареєстрованих у ВП №3 ЛРУП №2 ГУ НП у Львівській області, листом ВП №3 Львівського районного управління поліції №2 ГУ НП у Львівській області від 22 квітня 2022 року №3050/43/01-2021. При цьому, відхиляючи доводи відповідача щодо ненадходження на розгляд керівництва рапорту позивача від 7 квітня 2022 року про відкликання рапорту від 13 січня 2022 року про звільнення зі служби в поліції, суди попередніх інстанцій виходили з того, що факт подання такого рапорту зафіксовано в журналі реєстрації рапортів зареєстрованих у ВП №3 ЛРУП №2 ГУ НП у Львівській області. 14.2. Окрім того, судами попередніх інстанцій ураховано, що згідно з підпунктом «ж» пункту 64 Положення №114 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням виключно за наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків. Однак, на думку судів попередніх інстанцій, позивачем у рапорті від 13 січня 2022 року не зазначено жодних поважних причин, які перешкоджали йому виконувати службові обов`язки, наявність яких могла бути беззаперечною підставою для звільнення позивача відповідачем. При цьому, суди попередніх інстанцій зазначили, що в порушення приписів підпункту «ж» пункту 64 Положення №114 відповідачем не було з`ясовано обставини з приводу того, які саме наявні поважні причини перешкоджали позивачу виконувати службові обов`язки та потребували звільнення позивача за власним бажанням. 14.3. На підставі викладеного суди попередніх інстанції дійшли висновку про наявність підстав для задоволення за обґрунтованістю позовної вимоги про визнання протиправним та скасування спірного наказу та для задоволення інших похідних позовних вимог. ІV. Провадження в суді касаційної інстанції 15. Не погодившись із зазначеними рішеннями судів попередніх інстанцій, ГУ НП у Львівській області подало до Верховного Суду касаційну скаргу, яку зареєстровано 3 квітня 2023 року. 16. У касаційній скарзі відповідачем зазначено, що за відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах суди попередніх інстанцій не правильно застосували пункт 7 частини першої статті 77 Закону №580-VIII у контексті підставності звільнення поліцейського зі служби в органах НП України за власним бажанням за умови порушення останнім процедури подання відповідного рапорту про відкликання рапорту про звільнення до органу, керівник якого відповідно до повноважень, визначених законом та іншими нормативно-правовими актами, та номенклатурою посад, затвердженою Міністерством внутрішніх справ України, уповноважений на прийняття такого рішення. 16.1. У цьому зв`язку скаржник звертає увагу, що у ході розгляду цієї справи рапорт позивача щодо продовження служби в поліції від 7 квітня 2022 року судом не досліджувався. При цьому, згідно з письмовими поясненнями начальника ВП №3 ЛРУП №2 ГУНП у Львівській області Сергія Завального від 21 червня 2022 року №5545/43/01-22 рапорти щодо звільнення і щодо продовження служби в НП України за вимогою [PERSON] після реєстрації передано йому наручно, що засвідчено особистим підписом останнього у журналі реєстрації рапортів, зареєстрованих у ВП №3 ЛРУП №2 ГУ НП у Львівській області. Як стверджує скаржник, наведена інформація підтверджується також листами ГУНП у Львівській області від 28 квітня 2022 року №К-87/13/01-2022 та від 19 травня 2022 року № К-54/Рп/05/13-2022, де зазначено, що відомості про подання позивачем рапортів про відкликання рапорту про звільнення в управлінні кадрового забезпечення ГУНП у Львівській області відсутні, а також наявною у матеріалах справи копією журналу реєстрації рапортів УКЗ ГУНП у Львівській області. 16.2. Крім того, скаржник доводить, що відповідно до приписів пункту 2 розділу І «Загальні положення», розділу II «Підстави для видання наказів по особовому складу» та розділу III «Порядок підготовки та видання наказів по особовому складу» Порядку підготовки та видання наказів щодо проходження служби в поліції, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 23 листопада 2016 року № 1235 (далі - Порядок № 1235) рапорти на ім`я керівника ГУ НП щодо проходження служби чи звільнення зі служби подаються до підрозділу кадрового забезпечення саме центрального апарату ГУ НП. Тому, на переконання скаржника, у разі існування рапорту позивача щодо продовження служби в НП України від 7 квітня 2022 року, цей рапорт мав бути скерований до кадрового апарату ГУНП у Львівській області будь-яким зручним для позивача способом: занесений наручно, переданий через працівника кадрового підрозділу ВП №3 ЛРУП №2 ГУНП у Львівській області або надісланий на адресу ГУНП у Львівській області засобами поштового чи електронного зв`язку, чого зроблено не було. 16.3. Скаржник також не погоджується з висновками судів попередніх інстанції про те, що в порушення приписів підпункту «ж» пункту 64 Положення №114 відповідачем не було з`ясовано обставини з приводу того, які саме наявні поважні причини перешкоджали позивачу виконувати службові обов`язки та потребували звільнення позивача за власним бажанням. Так, скаржник звертає увагу, що спірний наказ винесено на підставі власноручно написаного рапорту позивача від 13 січня 2022 року, в якому він просив звільнити його зі служби в поліції «за власним бажанням» з 15 квітня 2022 року та зазначив причини, які перешкоджають проходженню ним служби в поліції, а саме: у зв`язку із сімейними обставинами. 16.4. Насамкінець скаржник наполягає, що ГУНП у Львівській області не мало підстав для відмови у задоволенні рапорту позивача про звільнення з 15 квітня 2022 року, оскільки з позиції ГУНП у Львівській області відмова у задоволенні рапорту означала би примусову працю, що заборонено законодавством, а відтак діяло в межах і спосіб, передбачені Конституцією України. 17. У касаційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. 18. Касаційна скарга не містить клопотання про здійснення розгляду справи за участі представника відповідача. 19. 18 квітня 2023 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ГУНП у Львівській області у зв`язку із доведенням наявності підстави касаційного оскарження, визначеної пунктом 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), та витребувано із Львівського окружного адміністративного суду матеріали справи №380/7509/22. 20. 1 травня 2023 року справа № 380/7509/22 надійшла до Верховного Суду. 21. До Верховного Суду 8 травня 2023 року надійшов відзив представника позивача -адвоката Захарчука Я.В. на касаційну скаргу, в якому представник позивача, спростовуючи доводи касаційної скарги, просить відмовити у задоволенні касаційної скарги. 21.1. Доводи відзиву на касаційну скаргу відтворюють позицію сторони позивача у суді першої інстанції. Зокрема, представник позивача наполягає на незаконності звільнення позивача з огляду на його звернення 7 квітня 2022 року до відповідача із рапортом про продовження проходження служби в НП України, у якому позивач відкликав свій рапорт про звільнення від 13 січня 2022 року. 21.2. У зв`язку із цим представник позивача додатково зазначає, що відповідно до пункту 4 частини першої 1 розділу II Інструкції з діловодства в системі Національної поліції України, затвердженої Наказом НП України від 20 травня 2016 року № 414 (далі - Інструкція № 414), організація діловодства в структурних підрозділах апарату поліції покладається на їх підрозділи з діловодства (канцелярії), уповноважених осіб, на яких функціональними обов`язками (посадовими інструкціями) покладено виконання зазначених функцій. Тому представник позивача уважає, що після реєстрації рапорту [PERSON] про продовження служби в НП України від 7 квітня 2022 року, діловод Пустомитівського ВП ГУ НП у Львівській області повинен був передати його працівнику кадрового забезпечення для подальшого скерування у ГУНП у Львівській області. 21.3. Крім того, представник позивача звертає увагу на відсутність у матеріалах справи подання заступника начальника ГУ НП у Львівській області - начальника слідчого управління, яке є обов`язковим при звільненні слідчого з Національної поліції України, як це передбачено пунктом 3 розділу IV Положення про слідчі підрозділи Національної поліції України, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 6 липня 2017 року № 570, що, на переконання представника позивача, також підтверджує незаконність спірного наказу ГУНП у Львівській області від 15 квітня 2022 року №218о/с. 22. Відзив на касаційну скаргу містить клопотання про здійснення розгляду справи за участі позивача. V. Релевантні джерела права й акти їхнього застосування 23. За правилами частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи. 24. Частиною першою статті 129 Конституції України встановлено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. 25. Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 26. Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення. 27. Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначені Законом України «Про національну поліцію» від 2 липня 2015 року № 580-VIII (далі - Закон №580-VIII, у редакції станом на час виникнення спірних правовідносин). 28. Відповідно до частини першої статті 17 Закону №580-VIІI поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції. 29. Згідно з частиною першою статті 48 Закону №580-VIІI призначення та звільнення з посад поліцейських здійснюється наказами посадових осіб, зазначених у статті 47 цього Закону. 30. За змістом пункту 7 частини першою статті 77 Закону №580-VIІI поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, зокрема, за власним бажанням. 31. Відповідно до частин другої та третьої статті 77 Закону №580-VIІI днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби. 32. Згідно зі статтею 60 Закону №580-VIII проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. 33. Пунктом 4 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №580-VIII передбачено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. 34. На час видання спірного наказу про звільнення діяли норми Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року №114 (далі - Положення №114, у редакції станом на час виникнення спірних правовідносин), яке визначає порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки. 35. Згідно з пунктом 10 Положення №114 особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов`язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов`язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням. 36. Підпунктом «ж» пункту 64 Положення №114 передбачено, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків. 37. Відповідно до пункту 68 Положення №114 особи рядового та начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніше, як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою. 38. За змістом пункту 8 Положення №114 дострокове звільнення зі служби осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу, які не досягли граничного віку перебування на службі в органах внутрішніх справ, провадиться, зокрема: за власним бажанням - при наявності причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків; через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких затверджується Кабінетом Міністрів України. VІ. Позиція Верховного Суду 39. Частиною першої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. 40. Згідно з частиною другою статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. 40. Вирішуючи питання про обґрунтованість касаційної скарги відповідача, суд касаційної інстанції виходить з такого. 41. Предметом спору у цій справі є питання правомірності наказу ГУ ПН у Львівській області від 15 квітня 2022 року №218 о/с «Про особовий склад», яким [PERSON] звільнено з посади слідчого відділення відділу поліції №3 Львівського районного управління поліції №2 ГУ НП та зі служби в поліції за пунктом 7 частини 1 статті 77 Закону №580-VIІI на підставі рапорту позивача від 13 січня 2022 року. 42. Як встановлено судами попередніх інстанцій, 13 січня 2022 року позивач подав рапорт на ім`я начальника ГУ НП у Львівській області, в якому просив звільнити його зі служби в НП України за власним бажанням у зв`язку з сімейними обставинами з 15 квітня 2022 року. 43. Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що служба в поліції є добровільною і може бути припинена за власним бажанням поліцейського за пунктом 7 частини першої статті 77 Закону №580-VIII. 44. Порядок звільнення з цієї підстави визначений підпунктом «ж» пункту 64 та пунктом 68 Положення №114, яке з огляду на приписи пункту 4 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №580-VIII у частині, що не суперечить Закону №580-VIII, є чинним спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює порядок проходження служби в поліції. 45. З аналізу пункту 68 Положення №114 випливає, що про припинення служби в поліції за власним бажанням працівник поліції повинен попередити прямого начальника не пізніше як за три місяці до дня звільнення, подавши відповідний рапорт. 46. Колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про те, що у відносинах звільнення за власним бажанням діє правило за яким, звільнення у порядку пункту 68 Положення №114 є одностороннім волевиявленням працівника-поліцейського, який подав рапорт про звільнення за власним бажанням, він у будь-який момент до закінчення тримісячного строку з моменту подання рапорту може його відкликати і звільнення у такому випадку не проводиться, а також працівник не підлягає звільненню у випадку, коли цей строк закінчився, і він не залишив місце роботи і не вимагає припинення трудових відносин 47. Відтак, розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказів про звільнення поліцейських на підставі пункту 7 частини першої статті 77 Закону №580-VIII з урахуванням приписів підпункту «ж» пункту 64 та пункту 68 Положення №114 суди повинні з`ясувати: чи дійсно існував рапорт поліцейського про його звільнення зі служби в поліції за власним бажанням; чи існували поважні причини, що перешкоджають виконанню службових обов`язків поліцейським; чи було волевиявлення поліцейського на звільнення за цією підставою саме в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв поліцейський про відкликання рапорту про звільнення зі служби в поліції до моменту реалізації керівником органу поліції про звільнення поліцейського шляхом винесення відповідного наказу. 48. Повертаючись до обставин цієї справи, нагадаємо, що у ній позивач наполягає на незаконності його звільнення на підставі пункту 7 частини першої статті 77 Закону №580-VIII, серед іншого, з огляду на те, що до закінчення вказаного у пункті 68 Положення №114 тримісячного терміну він продовжував працювати і своїм рапортом від 7 квітня 2022 року виявив бажання продовжити службу в поліції та відкликав рапорт від 13 січня 2022 року. 49. Як установлено судами попередніх інстанцій, рапорт позивача щодо продовження служби в НП України зареєстровано у журналі рапортів Пустомитівського ВП ГУ НП у Львівській області 7 квітня 2022 року під №44. 50. Відповідач же у касаційній скарзі наполягає на відсутності в управлінні кадрового забезпечення ГУНП у Львівській області відомостей про подання позивачем рапортів про відкликання рапорту про звільнення. 51. Так, у поданих до суду першої інстанції письмових поясненнях та у апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції відповідач наполягав на тому, що факт реєстрації рапорту [PERSON] щодо продовження служби в НП України від 7 квітня 2022 року в журналі рапортів, зареєстрованих у ВП №3 ЛРУП №2 ГУ НП у Львівській області, не підтверджує наявність цього рапорту в ГУ НП у Львівській області, оскільки після реєстрації рапорти щодо звільнення і щодо продовження служби в НП України за вимогою [PERSON] передано йому наручно, що засвідчено особистим підписом позивача у цьому журналі. 52. Покликаючись на приписи Порядок № 1235, у касаційній скарзі відповідач доводить, що рапорт позивача щодо продовження служби в НП України від 7 квітня 2022 року мав бути скерований до кадрового апарату ГУНП у Львівській області будь-яким зручним для позивача способом: занесений наручно, переданий через працівника кадрового підрозділу ВП №3 ЛРУП №2 ГУНП у Львівській області або надісланий на адресу ГУНП у Львівській області засобами поштового чи електронного зв`язку, чого зроблено не було. 53. У свою чергу, представник позивача у відзиві на касаційну скаргу наполягає на тому, що відповідно до пункту 4 частини першої 1 розділу II Інструкції № 414 організація діловодства в структурних підрозділах апарату поліції покладається на їх підрозділи з діловодства (канцелярії), уповноважених осіб, на яких функціональними обов`язками (посадовими інструкціями) покладено виконання зазначених функцій. Тому представник позивача уважає, що після реєстрації рапорту [PERSON] про продовження служби в НП України від 7 квітня 2022 року діловод Пустомитівського ВП ГУ НП у Львівській області повинен був передати цей рапорт працівнику кадрового забезпечення для подальшого скерування у ГУНП у Львівській області. 54. Слід зазначити, що суди попередніх інстанцій, задовольняючи позовні вимоги, виходили, зокрема, з того, що до винесення відповідачем спірного наказу позивач скористався правом подати рапорт про відкликання свого рапорту про звільнення і факт подання позивачем 7 квітня 2022 року рапорту щодо продовження служби в НП України зафіксовано в журналі реєстрації рапортів зареєстрованих у ВП №3 ЛРУП №2 ГУ НП у Львівській області. 55. Верховний Суд уважає ці висновки судів попередніх інстанцій передчасними з огляду на таке. 56. Так, суди попередніх інстанцій обмежилися посиланням на факт реєстрації в журналі реєстрації рапортів зареєстрованих у ВП №3 ЛРУП №2 ГУ НП у Львівській області 7 квітня 2022 року рапорту позивача щодо продовження служби в НП України. 57. Разом з тим, судячи зі змісту оскаржуваних судових рішень, суди попередніх інстанцій, вирішуючи спір, не дослідили обставини та не надали оцінку аргументам відповідача щодо передачі цього рапорту після реєстрації позивачу. 58. Проте встановлення цих обставин має значення для правильного вирішення справи. 59. Не достатньо обґрунтованою є й позиція судів попередніх інстанцій щодо порушення відповідачем приписів підпункту «ж» пункту 64 Положення №114 щодо з`ясування обставин з приводу того, які саме наявні поважні причини перешкоджали позивачу виконувати службові обов`язки та потребували звільнення позивача за власним бажанням, враховуючи те, що судами попередніх інстанцій з`ясовано, що у рапорті від 13 січня 2022 року позивач просив звільнити його зі служби в поліції «за власним бажанням у зв`язку з сімейними обставинами з 15 квітня 2022 року». 60. З огляду на наведене, Верховний Суд констатує, що висновки судів попередніх інстанцій ґрунтуються на неповно встановлених обставинах справи. 61. Статтею 242 КАС України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. 62. Це означає, що судове рішення має містити пояснення (мотиви), чому суд вважає ту чи іншу обставину доведеною або не доведеною, чому суд врахував одні докази, але не взяв до уваги інших доказів, чому обрав ту чи іншу норму права (закону), а також чому застосував чи не застосував встановлений нею той чи інший правовий наслідок. Кожен доречний і важливий аргумент особи, яка бере участь у справі, повинен бути проаналізований і одержати відповідь суду. 63. Виходячи із змісту принципу офіційного з`ясування всіх обставин у справі в адміністративному судочинстві саме на суд покладається обов`язок визначити характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги, матеріальний закон, який їх регулює, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі позовних вимог та заперечень; з`ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів, і вжити заходів для виявлення та витребування доказів. 64. Верховний Суд також звертає увагу, що одне із призначень обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті, та надати стороні можливість його оскарження у разі незгоди з аргументами суду. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль за здійсненням правосуддя. А тому при оскаржені рішення суду слід звертати увагу на те, що залишення без уваги ключових доводів сторони є прямим порушенням процесу. 65. Підсумовуючи наведене, Верховний Суд констатує, що висновки судів попередніх інстанцій є передчасними, та такими, що зроблені без повного з`ясування обставин, що мають значення для вирішення справи, а оцінка наявних у матеріалах справи доказів здійснена без дотримання положень статті 90 КАС України, а відтак оскаржувані судові рішення не є такими, що відповідають вимогам законності та обґрунтованості, встановленим статтею 242 КАС України. 66. Зважаючи на наведені мотиви Верховний Суд не розглядає інші доводи касаційної скарги як такі, що не впливають на загальний висновок колегії суддів у цій справі. Їх докладний аналіз є недоцільним. 67. Водночас, реагуючи на викладені у відзиві на касаційну скаргу доводи представника позивача щодо відсутності у матеріалах справи подання заступника начальника ГУ НП у Львівській області - начальника слідчого управління як додаткового підтвердження незаконність спірного наказу ГУНП у Львівській області від 15 квітня 2022 року №218о/с, колегія суддів зазначає таке. 68. Колегія суддів наголошує, що відповідно до статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального прав. 69. Своєю чергою, частиною четвертої статті 341 КАС України визначено, що у суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається. 70. Колегія суддів Верховного Суду зауважує, що позивач не обґрунтовував свій позов недотриманням відповідачем приписів пункту 3 розділу IV Положення про слідчі підрозділи Національної поліції України, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 6 липня 2017 року № 570. 71. Враховуючи наведене, з огляду на відсутність серед підстав позову [PERSON] такої підстави, як недотримання відповідачем приписів пункту 3 розділу IV Положення про слідчі підрозділи Національної поліції України, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 6 липня 2017 року № 570, суд касаційної інстанції на стадії касаційного перегляду оскаржуваних рішень позбавлений можливості самостійно оцінювати вказані доводи, які не заявлялися позивачем у поданому ним позові та, відповідно, не були предметом розгляду в суді першої інстанції. 72. Відповідно до частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 328 цього Кодексу. 73. Оскільки судами першої та апеляційної інстанцій порушено норми процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема не встановлено обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, тому відсутні правові підстави для ухвалення нового рішення або зміни судових рішень. 74. Таким чином, рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до вимог статті 353 КАС України. 75. При новому розгляді справи суду першої інстанції необхідно з`ясувати обставини, що мають істотне значення для правильного вирішення спору, викладені Верховним Судом у цій постанові у розділі "Позиція Верховного Суду", всебічно і повно з`ясувати та перевірити всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінити аргументи усіх учасників справи та наданим ними доказам із наведенням мотивів їх врахування чи відхилення, а також проаналізувати оскаржуване рішення відповідача на предмет його правомірності відповідно до критеріїв, визначених у частині другій статті 2 КАС України. VІІ. Судові витрати 76. Оскільки за наслідками касаційного розгляду Верховним Судом не ухвалюється нове рішення, судові витрати не розподіляються.

Результат розгляду: partial