Рішення адміністративного суду від 2022-02-21 00:00:00+02

У червні 2021 року [PERSON] (далі [PERSON] , позивач) звернувся до суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (далі ГУ ПФУ в Полтавській області, відповідач), в якому просив: \~ \~\~\~\~\~\~\~\~- визнати протиправними дії ГУ ПФУ в Полтавській області щодо відмови у виплаті йому перерахованої пенсії без обмеження її максимальним розміром на підставі довідки Полтавського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки (далі Полтавського обласного ТЦК та СП) від 13 листопада 2020 року №12/217/ФП71679. - зобов`язати ГУ ПФУ в Полтавській області перерахувати та виплатити з 01 квітня 2019 року йому пенсію на підставі довідки Полтавського обласного ТЦК та СП від 13 листопада 2020 року №12/217/ФП71679 про розмір грошового забезпечення, визначеного станом на 05 березня 2019 року із розрахунку 89% відповідних сум грошового забезпечення без обмеження її максимального розміру десятьма прожитковими мінімумами, для осіб, які втратили працездатність. Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2021 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправними дії ГУ ПФУ в Полтавській області щодо відмови у проведенні з 1 квітня 2019 року перерахунку основного розміру пенсії [PERSON] на підставі довідки Полтавського обласного ТЦК та СП від 13 листопада 2020 року №12/217/фп71679 про розмір грошового забезпечення позивача станом на 5 березня 2019 року, виданої Полтавським обласним ТЦК та СП. Зобов`язано ГУ ПФУ в Полтавській області здійснити перерахунок та виплату пенсії [PERSON] з 1 квітня 2019 року на підставі довідки Полтавського обласного ТЦК та СП від 13 листопада 2020 року №12/217/фп71679 про розмір грошового забезпечення станом на 5 березня 2019 року,\~\~відповідно до вимог статей\~43\~і\~63 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", положень постанови Кабінету Міністрів України "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" у розмірі 89% відповідних сум грошового забезпечення з урахуванням раніше виплачених сум. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення ухвалене з неправильним застосування норм матеріального та порушенням норм процесуального права. Просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 01.10.2021 в частині відмови в задоволенні позовних вимог та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначив, що на підставі рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 26.02.2021 по справі №440/461/21 в квітні 2021 року відповідачем зроблений перерахунок пенсії, але ГУ ПФУ в Полтавській області під час перерахунку обмежив розмір пенсії, а саме здійснив виплату в розмірі 10 розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Так, позивач зазначив, що\~Рішенням Конституційного Суду України від 20 грудня 2016 року №7-рп/2016 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №2262-XII (далі Закон №2262-ХІІ) зі змінами, а саме: частину сьому статті 43, яка передбачала обмеження максимальним розміром пенсії. В обґрунтування доводів апеляційної скарги також посилався на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 03.10.2018 у справі №127/4267/17. Відповідач не скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу. Згідно з положеннями ч. 1, 3\~ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України\~(далі -\~КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються документів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Судовим розглядом встановлено обставини, які не оспорено сторонами. Позивач є військовим пенсіонером, отримує пенсію за вислугу років у відповідності до вимог\~Закону №2262-ХІІ\~та перебуває на обліку у ГУ ПФУ в Полтавській області. Пенсія позивачу призначена у розмірі 89% грошового забезпечення (вислуга років - 33), що підтверджено розрахунком про призначення пенсії. На виконання пунктів 1, 2\~постанови Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 року №103\~(далі постанова КМУ №103) Полтавським обласним ТЦК та СП складено довідку про розмір грошового забезпечення позивача станом на 1 березня 2018 року з урахуванням посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років. На підставі цієї довідки ГУ ПФУ в Полтавській області проведено перерахунок пенсії позивача з 1 січня 2018 року, що підтверджено копією протоколу. 13 листопада 2020 року Полтавським обласним ТЦК та СП складено довідку №12/217/фп71679 про розмір грошового забезпечення [PERSON] з урахуванням додаткових складових станом на 5 березня 2019 року та надіслано зазначену довідку до ГУ ПФУ в Полтавській області для перерахунку пенсії позивачу. Позивач звернувся до відповідача із заявою про перерахунок пенсії, на яку, ГУ ПФУ в Полтавській області листом від 19 травня 2021 року №4605-3851/Т-02/8-1600/21 повідомило позивача про відсутність підстав для перерахунку пенсії на підставі оновленої довідки. На цій підставі, позивач звернувся до суду з позовом. Задовольнивши частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з необхідності визнання протиправними дій ГУ ПФУ в Полтавській області щодо відмови у здійсненні перерахунку з 1 квітня 2019 року основного розміру пенсії [PERSON] з урахуванням основних і додаткових видів грошового забезпечення, встановлених довідкою Полтавського обласного ТЦК та СП від 13 листопада 2020 року №12/217/фп71679, зобов`язавши відповідача здійснити з 1 квітня 2019 року перерахунок пенсії позивача на підставі зазначеної довідки у розмірі 89% відповідних сум грошового забезпечення, а також здійснити виплати з урахуванням фактично сплачених сум. Поряд з тим, відмовивши у задоволенні позовних вимог в частині зобов`язання ГУ ПФУ в Полтавській області провести [PERSON] перерахунок та виплату недоотриманої пенсії на підставі довідки Полтавського обласного ТЦК та СП від 13 листопада 2020 року №12/217/фп71679 без обмеження її максимального розміру, суд першої інстанції дійшов висновку, що права позивача у частині виплати йому пенсії з обмеженням граничним розміром на час розгляду цієї справи не порушені, оскільки перерахунок та виплату пенсії не проведено, то суд не може під час прийняття рішення вирішувати питання щодо правовідносин, які можливо будуть мати місце у майбутньому. Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне. Відповідно до ст. 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. З матеріалів справи, колегією суддів встановлено, що на виконання рішення Полтавського окружного адміністративного від 26.02.2021 по справі №440/461/21 ГУ ПФУ в Полтавській області було здійснено [PERSON] виплату пенсії \~з обмеженням \~максимального розміру, а саме на рівні 10 прожиткових мінімумів для непрацездатних осіб в розмірі 17690 грн, а з 01.07.2021 у розмірі 18540 грн. Колегія суддів зазначає, що предметом спору у цій справі є правомірність обмеження максимальним розміром пенсії, призначеної на підставі Закону №2262-ХІІ. Обмеження граничного розміру пенсії, призначеної на підставі Закону №2262-XII, десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність, вперше введено в дію Законом №3668-VI, який набрав законної сили 01.10.2011. Відповідно до положень статті 2 Закону №3668-VI максимальний розмір пенсії (крім пенсійних виплат, що здійснюються з Накопичувального пенсійного фонду) або щомісячного довічного грошового утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною), призначених (перерахованих) відповідно до Митного кодексу України, законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про статус народного депутата України», «Про Національний банк України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про дипломатичну службу», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про судову експертизу», «Про статус і соціальний захист громадян, як постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів», «Про наукову і науково-технічну діяльність», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», «Про пенсійне забезпечення», «Про судоустрій і статус суддів», Постанови Верховної Ради України від 13 жовтня 1995 року «Про затвердження Положення про помічника-консультанта народного депутата України», не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Водночас Законом №3668-VI внесено зміни до статтю 43 Закону №2262-XII, яку викладено в редакції Закону №3668-VI, а саме: максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Рішенням Конституційного Суду України від 20.12.2016 №7-рп/2016 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення частини сьомої статті 43 Закону №2262-XII. Згідно з пунктом 2 резолютивної частини вказаного Рішення положення частини сьомої статті 43 Закону №2262-XII, які визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто 20.12.2016. Конституційний Суд України у Рішенні від 20.12.2016 №7-рп/2016, яким визнав таким, якими, що не відповідають статті 17 Конституції України, положення частини сьомої статті 43 Закону №2262, виходив із того, що норми-принципи частини\~п`ятої статті 17 Конституції України щодо забезпечення державою соціального захисту громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей є пріоритетними та мають безумовний характер. Тобто заходи, спрямовані на забезпечення державою соціального захисту вказаної категорії осіб, зокрема у зв`язку з економічною доцільністю, соціально-економічними обставинами не можуть бути скасовані чи звужені. При цьому Конституційний Суд України стверджує, що обмеження максимального розміру пенсії, призначеної особам, яким право на пенсійне забезпечення встановлене Законом №2262-ХІІ, порушує суть конституційних гарантій щодо безумовного забезпечення соціального захисту осіб, передбачених частиною п`ятою статті 17 Конституції України, які зобов`язані захищати суверенітет, територіальну цілісність і недоторканність України. Обмеження граничного розміру пенсії, призначеної на підставі Закону №2262-XII, десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність, введено в дію Законом №3668-VI, яким внесено зміни до статтю 43 Закону №2262-XII, шляхом викладення її в редакції Закону №3668-VI. Тобто, положення частини сьомої статті 43 Закону №2262-XII та\~положення частини першої статті 2 Закону №3668-VІ (у частині поширення її дії на Закон №2262-ХІІ), прийняті одночасно для регулювання одних і тих самих правовідносин (обмеження максимальним розміром пенсій, призначених відповідно до Закону №2262-XII) та є однаковими за змістом. Конституційним Судом України у Рішенні від 20.12.2016 №7-рп/2016 надано оцінку правовому регулюванню спірних правовідносин (обмеження максимальним розміром пенсії військовослужбовців) та визнано таким, що не відповідає статті 17 Конституції України положення частини сьомої статті 43 Закону № 2262-XII. При цьому положення статті 2 Закону №3668-VI (у частині поширення її дії на Закон №2262-XII), які дублюють зміст частини сьомої статті 43 Закону №2262-XII, тобто є однопредметними правовими нормами, які прийняті одночасно для регулювання спірних правовідносин - змін не зазнали та передбачали обмеження максимальним розміром пенсії військовослужбовців. Тобто, на момент виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між Законом №2262-XII з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 №7-рп/2016 та Законом\~№3668-VI у частині обмеження максимальним розміром пенсії військовослужбовців. При цьому суб`єктом владних повноважень у спірних правовідносинах надано перевагу найменш сприятливому для позивача підходу та застосовано положення статті 2 Закону №3668-VI. Оскільки норми вказаних законів неоднаково регулюють правовідносини щодо пенсійного забезпечення військовослужбовців у частині обмеження їх пенсії максимальним розміром, колегія суддів\~доходить висновку, що вони явно суперечать один одному. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у пунктах 52, 56 рішення від 14.10.2010\~у справі «Щокін проти України» зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у світлі практики Суду. На думку ЄСПЛ, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника. Таким чином, у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи. Водночас положеннями статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06.11.2018 у справі № 812/292/18 зазначила, що норми законодавства, які допускають неоднозначне або множинне тлумачення, завжди трактуються на користь особи. У постанові від 13.02.2019, що винесена Великою Палатою Верховного Суду у зразковій справі № 822/524/18 із посиланням на положення статей1,8,92 Конституції України, а також на статтю 9 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права зроблено висновок, що у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, наявність у національному законодавстві правових «прогалин» щодо захисту прав людини та основних свобод, зокрема, у сфері пенсійного забезпечення, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи. Зважаючи на викладене, у цій справі застосуванню підлягають норми Закону№2262-XII з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 №7-рп/2016, а не норми Закону №3668-VI. Вказаний висновок відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові 16.12.2021 року по справі № 400/2085/19. Згідно ч. 5\~ст. 242\~КАС України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Таким чином, обмеження ГУ ПФУ в Полтавській області максимального розміру пенсії [PERSON] , право на пенсійне забезпечення якого встановлене Законом\~№2262-ХІІ, є протиправним. Отже, колегія зазначає про помилковість висновків суду першої інстанції\~щодо правомірності обмеження пенсії позивача згідно приписів\~Закону №3668-VI\~з огляду на не здійснення ним системного тлумачення законодавства у сфері пенсійного забезпечення з урахуванням рішення Конституційного Суду України. Враховуючи вищезазначене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині визнання протиправними дій ГУ ПФУ в Полтавській області щодо відмови у виплаті перерахованої пенсії [PERSON] без обмежень її максимальним розміром на підставі довідки Полтавського обласного ТЦК та СП від 13.11.2020 №12/217/ФП71679; зобов`язання ГУ ПФУ України в Полтавській області перерахувати та виплатити \~з 01 квітня 2019 року [PERSON] пенсію на підставі довідки Полтавського обласного ТЦК та СП від 13.11.2020 №12/217/ФП71679 про розмір грошового забезпечення, визначеного станом на \~05.03.2019 із розрахунку 89% відповідних сум грошового забезпечення без обмеження її максимальним розміром десятьма прожитковими мінімумами для осіб, які втратили працездатність. Ухвалюючи дане судове рішення колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення\~Серявін та інші проти України) та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень. Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі\~Серявін та інші проти України(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний\~з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6\~Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення. Відповідно до п. 2 ч. 1ст. 315 КАС Україниза наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Згідно до п. 3 ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи. Враховуючи вищезазначене, колегія суддів дійшла висновку про скасування\~рішення\~Полтавського окружного адміністративного суду від 01.10.2021 по справі №440/5869/21, з прийняттям постанови про задоволення позову в повному обсязі.

Результат розгляду: granted