Рішення адміністративного суду від 2023-06-15 00:00:00+03

[PERSON] звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини [NUMBER] , в якому просив: - визнати протиправною бездіяльність Військової частини [NUMBER] щодо не нарахування та не виплати [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.02.2018 р. по 30.08.2022 р. включно; - зобов`язати Військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.02.2018 р. по 30.08.2022 р. включно. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.12.2022 року адміністративний позов [PERSON] було задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини [NUMBER] щодо не нарахування та не виплати [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.02.2018 р. по 30.08.2022 р. включно. Зобов`язано Військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.02.2018 р. по 30.08.2022 р. включно. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Військова частина [NUMBER] , звернулась з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначив, що підстави для виплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні відсутні. Відзив від позивача на адресу суду не надходив. Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, відповідно до ст. 311 КАС України. Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного судового рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне. Як встановлено судом першої інстанції, [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП [NUMBER] ) у період з 14.08.2015 р. по 27.02.2018 р. проходив військову службу у Військовій частині [NUMBER] . Відповідно до наказу №43 від 27.02.2018 р. позивача звільнено з військової служби. Разом з тим, як зазначено у позовній заяві, [PERSON] при звільненні не виплачено індексацію грошового забезпечення, грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій. З метою проведення розрахунку [PERSON] 09.06.2020 р. звернувся до ВЧ [NUMBER] із відповідною заявою, однак відповідач відмовив у проведенні відповідних нарахувань і виплат. З огляду на викладене, позивач з метою захисту власних прав та інтересів звернувся до суду із відповідними позовами (адміністративні справи №160/10314/20, №160/315/20). Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.10.2020 р. по справі №160/10314/20 позовну заяву [PERSON] до Військової частини [NUMBER] про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії- задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність військової частини [NUMBER] щодо ненарахування та невиплати [PERSON] грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби. Зобов`язано військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити на користь [PERSON] грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби. Вищезазначене рішення суду набрало законної сили 19.04.2021 р. На виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.10.2020 р. по справі №160/10314/20 відповідачем 30.03.2021 р. виплачено на користь позивача грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учасник бойових дій у сумі 6582,31 грн., що підтверджується роздруківкою повідомлення про надходження коштів на банківський рахунок, яку додано до позовної заяви, а також довідкою ВЧ [NUMBER] за №1917 від 26.10.2022 р. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.10.2020 р. по справі №160/10315/20 адміністративний позов [PERSON] ( [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ) до Військової частини [NUMBER] ( [ADDRESS] , ЄДРПОУ [NUMBER] ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчини певні дії - задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність військової частини [NUMBER] щодо невиплати індексації грошового забезпечення [PERSON] за період 01.12.2015 року по 27.02.2018 року включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) - січень 2008 року. Зобов`язано військову частину [NUMBER] нарахувати і виплатити на користь [PERSON] індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 27.02.2018 року включно в сумі 85 902,80 гривень із застосуванням місяця для обчисленні індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) - січень 2008 року. Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 29.06.2021 р. по справі №160/10315/20 апеляційну скаргу Військової частини [NUMBER] задоволено частково. Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2020 року в адміністративній справі № 160/10315/20 змінено та викладено абзац другий і третій рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2020 року в наступній редакції: «Визнати протиправною бездіяльність військової частини [NUMBER] щодо невиплати індексації грошового забезпечення [PERSON] за період 01.12.2015 року по 27.02.2018 року. Зобов`язати військову частину [NUMBER] нарахувати і виплатити на користь [PERSON] індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 27.02.2018 року включно.». В іншій частині рішення суду залишено без змін. На виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.10.2020 р. (зокрема, з урахуванням постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 29.06.2021 р.) по справі №160/10315/20 відповідачем розраховано суму індексації грошового забезпечення та 31.08.2021 р. виплачено на користь [PERSON] індексацію грошового забезпечення у сумі 4758,97 грн., що підтверджується роздруківкою повідомлення про надходження коштів на банківський рахунок, яку додано до позовної заяви, а також довідкою ВЧ [NUMBER] за №1917 від 26.10.2022 р. Не погодившись із сумою виплаченої індексації грошового забезпечення [PERSON] звернувся за захистом власних прав та інтересів до суду (адміністративна справа №160/23071/21). Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.01.2022 р. по справі №160/23071/21 визнано протиправними дії військової частини [NUMBER] щодо застосування грудня 2015 року як місяця за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення [PERSON] в період з 01.12.2015 року по 27.02.2018 року включно. Зобов`язано військову частину [NUMBER] нарахувати і виплатити на користь [PERSON] індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 27.02.2018 року включно із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до пункту 2 "Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року №44 з урахуванням раніше виплачених сум. Вказане рішення суду оскаржено ВЧ [NUMBER] в апеляційному порядку. Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 03.08.2022 р. по справі №160/23071/21 апеляційну скаргу Військової частини [NUMBER] залишено без задоволення. Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 січня 2022 року у справі №160/23071/21 залишено без змін. Так, на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.01.2022 р. у справі №160/23071/21 відповідачем 31.08.2022 р. виплачено на користь позивача повну суму індексації грошового забезпечення у розмірі 79 681, 25 грн., що підтверджується роздруківкою повідомлення про надходження коштів на банківський рахунок, яку додано до позовної заяви, а також довідкою ВЧ [NUMBER] за №1917 від 26.10.2022 р. [PERSON] вважає, що відповідач своєчасно не здійснив виплату всіх сум, які належать до виплати під час звільнення, а тому відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю України йому підлягає виплата середнього заробітку за весь час затримки, зокрема за період з 28.02.2018 р. по 30.08.2022 р., однак ВЧ [NUMBER] відповідні нарахування та виплати не здійснено, у зв`язку з чим з метою захисту власних прав та інтересів позивач звернувся до суду з цим позовом. Вирішуючи спір між сторонами та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач своєчасно не здійснив виплату всіх сум, які належать до виплати під час звільнення позивачу, а тому [PERSON] має право на отримання середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні. Суд апеляційної інстанції при перегляді справи в апеляційному порядку виходить з наступного. Відповідно до статті 1 КЗпП України регулюються трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини. Частиною першою статті 3 КЗпП України визначено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Статтею 12 цієї Конвенції встановлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту. Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з ним розрахунок у строки, зазначені статтею 116 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Частиною другою статті 116 КЗпП України визначено, що у разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відтак, враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює грошове забезпечення військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд апеляційної інстанції вважає за можливе застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України, як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби. Вказані правові висновки також відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 31.10.2019 року по справі № 2340/4192/18, що враховується судом апеляційної інстанції, відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України. Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що приписами ст. 116 Кодексу Законів про працю України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником. Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору. Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення. Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця. Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення. Вказані правові висновки також відповідають правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній в постанові від 26.02.2020 року по справі № 821/1083/17, що враховується судом апеляційної інстанції, відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України. Як свідчать встановлені обставини справи, позивача виключено зі списків особового складу з 27.02.2018 року, у зв`язку з чим саме 27.02.2018 року є останнім днем для проведення відповідних розрахунків з військовослужбовцем. В свою чергу, з матеріалів справи вбачається, що при проведенні наведених розрахунків, відповідачем протиправно було не виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки та індексацію грошового забезпечення. Так, вказані виплати були здійснені на користь позивача, 30.03.2021 року, 31.08.2021 року та 31.08.2022 року, що свідчить про допущення відповідачем протиправної бездіяльності по її виплаті. Відтак, з огляду на вказані правові приписи та встановлені обставини справи, позивач набув право на отримання середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, визначеного ст. 117 КЗпП України. Порядок обчислення середньої заробітної плати, зокрема у випадках вимушеного прогулу, визначений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок № 100). Відповідно до п. 2 Порядку № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно п. 8 Порядку № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Аналіз вищенаведених правових норм Порядку № 100 дає підстави для висновку, що при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні, виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень цього Порядку. Відповідно до матеріалів, за останні два місяці перед звільненням з військової служби, а саме у грудні 2017 року та січні 2018 року позивачу нараховано та виплачено грошове забезпечення у сумі 15 274.40 грн. Відтак, розмір одноденного заробітку становить 186.27 грн. (15 274.40 грн.: 41). В свою чергу, кількість робочих днів, впродовж яких затримано виплату сум грошової компенсації та індексації з 28.02.2018 року по 31.03.2021 (до дня фактичного розрахунку) - 1125. Таким чином, середній заробіток позивача за весь період затримки повного розрахунку становить 209553.75. (186.27 х 1125). Між тим, з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц. Так, враховуючи розмір простроченої заборгованості з виплати грошової компенсації та індексації при звільненні, дату звернення позивача до суду з даним позовом та розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат позивача, колегія суддів апеляційного суду вважає обґрунтованим визначення розміру грошової компенсації у сумі 10000.00 грн. Таким чином, проаналізувавши встановлені обставини справи у сукупності, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині зобов`язання відповідача виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні та прийняти в цій частині нову постанову, якою стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 10000.00 грн. В іншій частині рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Результат розгляду: partial