Рішення адміністративного суду від 2023-06-19 00:00:00+03

У вересні 2022 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Департаменту патрульної поліці (далі ДПП) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії. Ухвалою від 14.09.2022 року у справі №420/12589/22 було відкрито спрощене позовне провадження, роз`єднано позовні вимоги позивача у самостійні провадження та передано справу до відділу надання судово-адміністративних послуг та аналітичної роботи (канцелярія) Одеського окружного адміністративного суду для виконання вимог, передбачених п.3.1 Інструкції з діловодства в адміністративних судах України, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України №174 від 17.12.2013 року. За результатами автоматизованого розподілу судової справи між суддями Одеського окружного адміністративного суду адміністративний позов в частині позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності ДПП щодо невиплати грошової компенсації за 9 календарних днів невикористаної частини чергової оплачуваної відпустки за фактично відпрацьований перед звільненням час; зобов`язання ДПП нарахувати й виплатити грошову компенсацію за 9 календарних днів невикористаної частини чергової оплачуваної відпустки за фактично відпрацьований перед звільненням час; зобов`язання ДПП нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з дати звільнення зі служби (з 27.03.2022 року) по день ухвалення рішення суду, в порядку, передбаченому Постановою КМУ №100 від 08.02.1995 року, було передано для розгляду судді Білостоцькому О.В.. Зазначеній справі присвоєно порядковий номер №420/12946/22. В обґрунтування заявлених позовних вимог у справі №420/12946/22 позивач зазначив, що він у період з 07.11.2015 року по 26.03.2022 року проходив службу в Управлінні патрульної поліції (далі УПП) та перебував на посаді інспектора взводу №2 роти тактико-оперативного реагування УПП в Одеській області ДПП. При цьому, відповідачем йому протиправно не було нараховано та виплачено грошову компенсацію за 9 календарних днів невикористаної частини чергової оплачуваної відпустки за фактично відпрацьований перед звільненням час, а саме за 2018 рік - 1 день, за 2020 рік - 1 день та за 2022 рік - 7 днів. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 29 грудня 2022 року позов задоволено частково. Суд визнав протиправною бездіяльність ДПП щодо не нарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної чергової оплачуваної відпустки: за 2018 рік - 1 день та за 2020 рік - 1 день та зобов`язав відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані дні щорічної чергової оплачуваної відпустки: за 2018 рік - 1 день та за 2020 рік - 1 день. В задоволенні іншої частини позовних вимог було відмовлено. Не погоджуючись з даним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апелянт просив його скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволені позову повністю. Не погоджуючись з даним рішенням суду в частині, позивач також подав апеляційну скаргу, в якій зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апелянт просив його скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в частині визнання протиправною бездіяльність ДПП щодо невиплати йому грошової компенсації за невикористані 5 днів щорічної основної оплачуваної відпустки та зобов`язати ДПП нарахувати й виплатити грошову компенсацію за невикористані 5 днів щорічної основної оплачуваної відпустки Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційних скарг, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційних скарг в частині з огляду на таке. Судом першої інстанції встановлено, що у період з 07.11.2015 року по 26.03.2022 року позивач проходив службу в ДПП та займав посаду інспектора взводу №2 роти тактико-оперативного реагування УПП в Одеській області. Як вбачається з матеріалів адміністративної справи, позивачу було надано: за 2018 рік - 30 днів основної відпустки, за 2019 рік - 30 днів основної відпустки та 2 дні додаткової відпустки, за 2020 рік - 30 днів основної відпустки та 2 дні додаткової відпустки, за 2021 рік - 30 днів основної відпустки та 4 дні додаткової відпустки, за 2022 рік відпустка не надавалась. Відповідно до наказу ДПП від 26.03.2022 року №659о/с позивача відповідно до п.7 ч.1 ст.77 Закону України «Про національну поліцію» було звільнено зі служби в поліції з 26 березня 2022 року. При цьому, у зазначеному наказі визначено виплатити позивачу грошову компенсацію за 6 днів невикористаної частини чергової оплачуваної відпустки за фактично відпрацьований час у календарному році. Водночас, як стверджує позивач, при звільненні йому не було здійснено нарахування та виплати грошової компенсації за 9 календарних днів невикористаної частини чергової оплачуваної відпустки за фактично відпрацьований перед звільненням час, а саме за 2018 рік - 1 день додаткової відпустки, за 2020 рік - 1 день додаткової відпустки та за 2022 рік - 7 днів, що було підставою для звернення позивача до суду з адміністративним позовом. Приймаючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що у позивача станом на 01.01.2018 року стаж служби становив 05 років 04 місяці 16 днів. З огляду на зазначене, згідно положень ст.93 Закону України «Про Національну поліцію» позивач за кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби мав право додатково на один календарний день додаткової оплачуваної відпустки. За таких умов, позивач має право станом на 01.01.2018 року на 1 день додаткової відпуску. Також з матеріалів справи вбачається, що позивачем не було використано 1 день додаткової відпустки у 2020 році. Таким чином, відповідачем було протиправно не нараховано та не виплачено позивачу грошову компенсацію при звільненні за невикористану відпустку за 2018 рік у кількості 1 день та за 2020 рік у кількості 1 день. Щодо грошової компенсації при звільненні за невикористану відпустку за 2022 рік, суд зауважив, що відповідно до ч.9 статті 93 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення. За таких умов, враховуючи, що позивач у 2022 році пропрацював 2 повних календарних місяці, то має право на отримання щорічної відпустки у кількості 6 днів (35 днів відпустки / 12 місяців * 2 = 5,8). Відповідно до наказу Департаменту патрульної поліції від 26.03.2022 року №659о/с позивачу було нараховано та виплачено грошову компенсацію за 6 днів невикористаної частини чергової оплачуваної відпустки за фактично відпрацьований час у календарному році. При цьому, суд зауважив, що розрахунок днів відпустки за 2022 рік, наведений представником позивача в адміністративному позові, ґрунтується на помилковому тлумаченні норм чинного законодавства, а тому адміністративний позов в цій частині задоволенню не підлягає. Щодо позовних вимог про стягнення з ДПП на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки виплат суд зазначив, що для визначення розміру середнього заробітку при звільненні мають враховуватись такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати (наявність вини), дата фактичного розрахунку. На підставі вищезазначеного, враховуючи те, що остаточного розрахунку із позивачем відповідачем фактично проведено не було, суд вважав за необхідне відмовити позивачу у задоволенні вищезазначених позовних вимог, оскільки вони на час розгляду справи №420/12946/22 є передчасними. Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції частково помилковими і такими, що не відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України в частині, з огляду на таке. Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. З матеріалів справи, а саме з прохальної частини апеляційної скарги позивача вбачається, що рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині позовних вимог щодо невиплати йому грошової компенсації' за невикористані 5 днів щорічної основної оплачуваної відпустки, при цьому, відповідач оскаржує рішення в частині задоволених вимог. Тому, з врахуванням наведеного, колегія суддів переглядає рішення суду першої інстанції лише в цьому обсязі. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі та в межах повноважень у спосіб, що передбачений, як Конституцією, так і Законами України. Так, Закон України "Про відпустки" №504/96-ВР від 15.11.1996 року (далі Закон №504/96-ВР ) встановлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи. Згідно зі статтею 4 Закону №504/96-ВР встановлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток. У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (частина 1 статті 24 Закону №504/96-ВР). Аналогічні положення містяться в частині першій статті 83 Кодексу законів про працю (далі КЗпП) України. Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначено Законом України від 02 липня 2015 року №580-VIII "Про Національну поліцію" (далі Закон №580-VIII). Відповідно до частин першої та третьої статті 59 цього Закону служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік і форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України. Проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (стаття 60 Закону №580-VIII). Згідно з ч.1-3 ст.93 Закону №580-VIII тривалість відпусток поліцейського обчислюється подобово. Святкові та неробочі дні до тривалості відпусток не включаються. Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки. За кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів. Відповідно до частин 8-11 статті 93 Закону №580-VIII поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Продовження відпустки здійснюється керівником, який надав її, на підставі відповідного документа, засвідченого у визначеному законом чи іншим нормативно-правовим актом порядку. Поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення. При звільненні поліцейського проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року. За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону. Відкликання поліцейського із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік. Положення «Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських», затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 року №260 (далі Порядок №260) визначають критерії виплати грошового забезпечення поліцейським. Згідно з абзацами 7 і 8 пункту 8 розділу ІІІ Порядку №260 за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства. Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення. Слід зазначити, що в постанові Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі №160/10875/19 колегія суддів відступила від попередніх висновків Верховного Суду щодо стягнення компенсації за невикористані дні відпусток працівниками МВС. Верховний Суд зазначив, що право працюючої особи на відпочинок у формі відпустки закріплено Конституцією України. Особа не може бути позбавлена такого права. Види відпусток, які можуть надаватися поліцейським, визначені у статті 92 Закону №580-VIII. Її аналіз дозволяє зробити висновок, що поліцейським можуть бути надані такі відпустки: щорічні чергові оплачувані відпустки, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки. Правило про надання відпустки до кінця календарного року не є виключним, про що свідчать положення частин восьмої, одинадцятої статті 93 Закону №580-VIII, а саме до яких поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Відкликання поліцейського з чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік. Аналізуючи наведені норми законодавства, Верховний Суд дійшов висновку, що законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. Не передбачено позбавлення поліцейського права на відпустку, яке він уже отримав в попередньому календарному році. Водночас надано право працівнику використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року. Таким чином, у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок. Рішенням Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року №8-рп/2002 в справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - КЗпП України. З огляду на відсутність правового врегулювання положеннями Закону №580-VIII і Порядку №260 питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки, Верховний Суд у справі №160/10875/19 визначив, що при вирішенні вказаного спору підлягають застосуванню приписи КЗпП України і Закону №504/96-ВР. Так, відповідно до частини першої статті 24 Закону №504/96-ВР і частини першої статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Отже, у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні як основної, так і додаткової відпустки. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі №160/10875/19, від 31 березня 2021 року у справі №320/3843/20. Стосовно встановлення тривалості відпустки позивача та кількості днів невикористаної відпустки належних до компенсації, колегія суддів зазначає таке. Відповідно до статті 92 Закону №580-VIII поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом. Як було зазначено, відповідно положень статті 93 Закону №580-VIII тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки. Тривалість чергової відпустки у році вступу на службу в поліції обчислюється пропорційно з дня вступу до кінця року з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожен повний місяць служби. Поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення. З аналізу наведеного вбачається, що діючим законодавством визначено певний порядок розрахунку чергової відпустки поліцейських у роках вступу на службу та звільнення з неї, який передбачає визначення тривалості відпустки з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році вступу на службу та звільнення. З матеріалів справи вбачається, що 07.11.2015 року позивач вступив на службу та 26.03.2022 року звільнився, в зв`язку з чим колегія суддів приходить до виснвку про наявність у позивача права на відпустку за 2015 рік у розмірі 2,5 дні (30 днів розмір річної відпустки : 12 місяців х 1 повний місяць служби в 2015 році (грудень)) та 5 днів відпустки у році звільнення 2022 році (30 днів розмір річної відпустки : 12 місяців х 2 повних місяця служби в 2022 році (січень та лютий)). Також позивач мав право на 30 повних дня щорічної відпустки в період з 2016 року по 2021 рік включно, тобто у розмірі 180 днів. Стосовно додаткової відпустки суд зазначає, що згідно статті 93 Закону №580-VIII за кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів. З матеріалів справи вбачається, що позивач вступив на службу в серпні 2012 року, тому має право на додаткову відпустку, починаючи з 2018 року та по 2021 рік включно, тобто за 2018, 2019, 2020, 2021 роки, оскільки один календарний день додаткової оплачуваної відпустки надається саме за кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу, тобто в сумі позивач має право на додаткову відпустку за вказані роки у розмірі 10 днів (1+2+3+4). Отже з наведеного можна дійти висновку, що позивач за досліджуваний період служби мав право на основну та додаткову відпустку у розмірі 198 днів (180+2,5+5+10=197,5 із заокругленням 198). Стосовно кількості отриманих днів відпустки (основної та додаткової) та компенсації за не використану відпустку суд зазначає, що відповідач надав відповідні відомості (а.с.65), з яких вбачається, що за період з 01 січня 2018 року по дату звільнення позивач використав 128 днів. Також, з позову вбачається, що позивачем використано основну відпустку за 2016 та 2017 роки у розмірі 60 днів, вказане також підтверджується відповіддю на адвокатський запит (а.с.13 зворотній бік). При цьому, Одеським державним університетом внутрішніх справ надано суду архівну довідку від 01 червня 2023 року №1/1-7, згідно якої за період з 15 серпня 2012 року по 06 червня 2015 року відсутні накази щодо надання чергових оплачуваних відпусток. Також, відповідачем надано рапорт від 05 червня 2023 року, за яким у перод з 07 листопада до 31 грудня 2015 року позивачу чергова основна відпустка за період служби в УПП ДПП не надавалась. Відповідачем зазаначено, що в 2022 році відпустка позивачу не надавалась. Крім того, відповідно до наказу Департаменту патрульної поліції від 26.03.2022 року №659о/с виплачено позивачу грошову компенсацію за 6 днів невикористаної частини чергової оплачуваної відпустки за фактично відпрацьований час у календарному році. З наведеного вбачається, що за досліджуваний період служби позивачем використано або отримано відшкодування за невикористану відпустку у розмірі 194 дня (128+60+6), в зв`язку з чим суд зазначає про належність до відшкодування позивачу компенсації за невикористану відпустку у розмірі 4 дні (198 днів (мав право) - 194 дні (використав право)=4), що також свідчить про обгрунтованість позову в цій частині. З урахуванням зазначеного, колегія суддів доходить висновку, що при розгляді справи судом першої інстанції частково неправильно надана оцінка фактичним обставинам справи (в межах досліджуваних судом апеляційної інстанції) та допущено часткове порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до частково неправильного вирішення справи, тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню частині.

Результат розгляду: partial