Рішення адміністративного суду від 2024-04-17 00:00:00+03

До Київського окружного адміністративного суду звернулась [PERSON] з позовом до Головного управління Національної поліції України в Київській області, в якому просила суд: - визнати протиправними дії Головного управління Національної поліції в Київській області щодо не нарахування та невиплату [PERSON] надбавки за роботу в умовах режимних обмежень за період проходження служби з 21.12.2016 по 31.08.2018 та з 01.02.2021 по 24.10.2022; - зобов`язати Головне управління Національної поліції у Київській області нарахувати та виплатити [PERSON] надбавку за роботу в умовах режимних обмежень за період проходження служби з 21.12.2016 по 31.08.2018 та з 01.02.2021 по 24.10.2022; - зобов`язати Головне управління Національної поліції у Київській області нарахувати та виплатити [PERSON] компенсацію втрат доходів, у зв`язку з порушенням термінів виплати надбавки за роботу в умовах режимних обмежень за період проходження служби з 21.12.2016 по 31.08.2018 та з 01.02.2021 по 24.10.2022 по день її фактичної виплати - відповідно до Закону України від 19 жовтня 2000 року №2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів, у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44 . В обґрунтування позовних вимог позивач посилась на протиправність дій відповідача щодо невиплати надбавки за роботу в умовах режимних обмежень за період проходження служби з 21.12.2016 по 31.08.2018 та з 01.02.2021 по 24.10.2022. Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 07 липня 2023 р. адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Головного управління Національної поліції в Київській області щодо не нарахування та невиплату [PERSON] надбавки за роботу в умовах режимних обмежень за період проходження служби з 21.12.2016 по 31.08.2018 та з 01.02.2021 по 24.10.2022. Зобов`язано Головне управління Національної поліції у Київській області нарахувати та виплатити [PERSON] надбавку за роботу в умовах режимних обмежень за період проходження служби з 21.12.2016 по 31.08.2018 та з 01.02.2021 по 24.10.2022. Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про нарахування та виплату компенсацію втрат доходів, у зв`язку з порушенням термінів виплати надбавки за роботу в умовах режимних обмежень, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в цій частині та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права в цій частині вирішення позовних вимог. Також, не погоджуючись рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити повністю, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору. Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 23.02.2024 відкрито апеляційне провадження та призначено апеляційну скаргу позивача до розгляду у порядку письмового провадження на 17.04.2024. Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.03.2024 відкрито апеляційне провадження та призначено апеляційну скаргу відповідача на 17.04.2024 для спільного розгляду апеляційних скарг позивача та відповідача. Дану справу розглянуто в порядку письмового провадження, оскільки, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів зазначає наступне. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, [PERSON] проходила службу на посаді оперуповноваженого сектору агентурно-оперативної роботи відділу кримінальної поліції Білоцерківського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області, з якої наказом начальника Головного управління Національної поліції в Київській області за № 166 о/с від 21.10.2022 звільнена з 24.10.2022. Вислуга років для виплати одноразової грошової допомоги, при звільненні становить 17 років 01 місяць 25 днів. Згідно інформації, наданої Білоцерківським РУП ГУНІ в Київській області, [PERSON] проходила службу на наступних посадах: 15.04.2016 - 20.12.2016 - старший інспектор режимно-секретного сектору Білоцерківського ВП ГУ НП в Київській області (наказ про призначення від 15.04.2016 №166 о/с - наказ про звільнення від 20.12.2016 №858о/c); 20.12.2016 - 01.02.2021 - оперуповноважений СКП ВП №1 Білоцерківського ВП ГУ НП в Київській області (наказ про призначення від 20.12.2016 - наказ про звільнення від 01.02.2021 №23о/c); 01.02.2021 - 19.03.2021 - оперуповноважений ВКП Білоцерківського РУП ГУ НП в Київській області (наказ про призначення від 01.02.2021 № 23о/с - наказ про звільнення від 19.03.2021 №88о/c); 19.03.2021 - 21.10.2022 - оперуповноважений сектору агентурно-оперативної роботи ВКП Білоцерківського РУП ГУНІ в Київській області (наказ про призначення від 19.03.2021 №88о/с - наказ про звільнення від 21.10.2022 №166о/с). Розпорядженням ГУ СБУ в м. Києві та Київській області від 29.06.2016 №187док, [PERSON] надано допуск до державної таємниці за формою два: наказом Білоцерківського ВП ГУНІ в Київській області від 15.07.2016 №8дск надано доступ до державної таємниці (надалі - ДТ) за формою два; наказом Білоцерківського ВП ГУ НП в Київській області від 13.02.2021 №3д припинено доступ до ДТ за формою 2; наказом Білоцерківського РУП ГУ НП в Київській області від 19.03.2021 №3д о/с надано доступ до ДТ за формою два; наказом Білоцерківського РУП ГУ НП в Київській області від 02.11.2022 №20 Д припинено доступ до ДТ за формою два. Таким чином, [PERSON] мала допуск для виконання роботи в умовах режимних обмежень за період проходження служби з 15.07.2016 по 21.10.2022. Позивач звернулась до Головного управління Національної поліції України в Київській області із заявою про нарахування та виплату надбавки за роботу в умовах режимних обмежень за період проходження служби. Однак, відповідач відмовив, посилаючись на те, що підставою виплати вказаної надбавки є наказ, а виплата надбавки припиняється з дня призначення на посаду, за якою вона не встановлена. Не погоджуючись з вказаними вище діями, позивач звернулась до суду з даним позовом. Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що факт невиплати надбавки за роботу в умовах режимних обмежень, не є і не може бути свідченням невиконання роботи, пов`язаної з допуском до державної таємниці, водночас, позивач у період проходження служби з 21.12.2016 по 31.08.2018 та з 01.02.2021 по 24.10.2022, мала допуск до державної таємниці. Однак, рапортів про встановлення надбавки за специфічні умови проходження служби та постійну роботу з відомостями, що становлять державну таємницю щодо [PERSON] не складалися та відповідні накази керівника не видавалися. Таким чином, відповідачем було допущено вчинення протиправних дій щодо не нарахування та невиплату [PERSON] надбавки за роботу в умовах режимних обмежень за період проходження служби з 21.12.2016 по 31.08.2018 та з 01.02.2021 по 24.10.2022, а тому, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Натомість, суд першої інстанції відмовляючи у іншій частині позовних вимог, виходив з того, що обов`язковою умовою для компенсації втрати частини доходів, є факт нарахування вказаного доходу та його несвоєчасної виплати, а тому, право на компенсацію позивач набуде після набрання законної сили даним судовим рішенням та у разі несвоєчасної виплати відповідачем сум доходу, які стягнуто на підставі цього рішення. Отже, позовні вимоги у цій частині є передчасними, а тому не підлягають задоволенню. Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, позивач вказує на те, що право нарахування компенсації втрати доходів громадян у зв`язку з порушенням строків їх виплати, особа набуває незалежно від того, чи були вже такі суми попередньо нараховані/виплачені, достатньо встановлення факту такої затримки. Натомість, відповідач вважає вказані висновки суду першої інстанції помилковими та необґрунтованими, позаяк, судом першої інстанції не було враховано, що у зв`язку з призначенням позивача у спірний період на різні посади, на посадах, які не передбачали роботу в умовах режимних обмежень, та переустановлення надбавки наказами ГУ НП в Київській області позивачу не здійснювалось З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне. Правові засади організації, та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України, визначено Законом України «Про Національну поліцію» №580-VIII від 02.07.2015 (далі - Закон № 580-VIII). Відповідно до норм ст. 60 Закону № 580-VIII, проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Закон України «Про державну таємницю» від 21.01.1994 № 3855-XII (далі - № 3855-XI), регулює суспільні відносини, пов`язані з віднесенням інформації до державної таємниці, засекречуванням, розсекречуванням її матеріальних носіїв та охороною державної таємниці з метою захисту національної безпеки України. Відповідно до змісту ч. ч. 1, 2 ст. 22 Закону № 3855-XI, залежно від ступеня секретності інформації встановлюються такі форми допуску до державної таємниці: форма 1 - для роботи з секретною інформацією, що має ступені секретності «особливої важливості», «цілком таємно» та «таємно»; форма 2 - для роботи з секретною інформацією, що має ступені секретності «цілком таємно» та «таємно»; форма 3 - для роботи з секретною інформацією, що має ступінь секретності «таємно», а також такі терміни дії допусків: для форми 1 - 5 років; для форми 2 - 7 років; для форми 3 - 10 років. Допуск до державної таємниці надається дієздатним громадянам України віком від 18 років, які потребують його за умовами своєї службової, виробничої, наукової чи науково-технічної діяльності або навчання, органами Служби безпеки України після проведення їх перевірки. Порядок надання допуску до державної таємниці визначається Кабінетом Міністрів України. За приписами ч. 7 ст. 22 Закону № 3855-XI, надання допуску передбачає: визначення необхідності роботи громадянина із секретною інформацією; перевірку громадянина у зв`язку з допуском до державної таємниці; взяття громадянином на себе письмового зобов`язання щодо збереження державної таємниці, яка буде йому довірена; одержання у письмовій формі згоди громадянина на передбачені законом обмеження прав у зв`язку з його допуском до державної таємниці; ознайомлення громадянина з мірою відповідальності за порушення законодавства про державну таємницю. Статтею 30 Закону № 3855-XI, визначено, що у разі коли за умовами своєї професійної діяльності громадянин постійно працює з відомостями, що становлять державну таємницю, йому повинна надаватися відповідна компенсація за роботу в умовах режимних обмежень, види, розміри та порядок надання якої встановлюються Кабінетом Міністрів України. На виконання зазначених вимог закону, постановою Кабінету Міністрів України від 15.06.1994 № 414, затверджено Положення про види, розміри і порядок надання компенсації громадянам у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці (далі - Положення № 414). У пункті 1 Положення № 414, зазначено, що воно визначає види, розміри і порядок надання компенсації працівникам органів законодавчої, виконавчої та судової влади, органів прокуратури, інших органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, які за умовами своєї професійної діяльності постійно працюють з відомостями, що становлять державну таємницю (далі - особи, які працюють в умовах режимних обмежень). Пунктом 2 вказаного Положення № 414, передбачено, що особам, які працюють в умовах режимних обмежень, установлюється надбавка до посадових окладів (тарифних ставок) залежно від ступеня секретності інформації: відомості та їх носії, що мають ступінь секретності «особливої важливості», - 20 відсотків; відомості та їх носії, що мають ступінь секретності «цілком таємно», - 15 відсотків; відомості та їх носії, що мають ступінь секретності «таємно», - 10 відсотків. Згідно з п. 5 Положення, такими, що постійно працюють з відомостями, що становлять державну таємницю, вважаються особи, які за своїми функціональними обов`язками або на час виконання робіт згідно з укладеними договорами займаються розробленням, виготовленням, обліком, зберіганням, використанням документів, виробів та інших матеріальних носіїв державної таємниці, приймають рішення з цих питань або здійснюють постійний контроль за станом захисту державної таємниці. Відповідно до п. 6 Положення, персональний склад осіб, які працюють в умовах режимних обмежень, та розмір надбавки визначаються керівником відповідного органу законодавчої, виконавчої та судової влади, органу прокуратури, інших органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, де працюють ці особи. Надбавка до посадових окладів (тарифних ставок) виплачується лише за наявності дозволу на провадження діяльності, пов`язаної з державною таємницею, наданого відповідно до законодавства про державну таємницю. З наведеного слідує, що надання допуску до державної таємниці, передбачає визначення необхідності роботи громадянина із секретною інформацією. Зокрема, така необхідність виникає, якщо виконання службових/посадових обов`язків вимагає допуску до державної таємниці. Тобто, якщо обсяг функціональних обов`язків за певною посадою, зокрема в державному органі, передбачає, що під час їх виконання в особи виникне чи може виникнути необхідність доступу до державної таємниці, така особа з огляду на таку службову необхідність повинна отримати у встановленому порядку допуск до державної таємниці відповідної форми, яка відповідно до ст. 22 Закону № 3855-ХІІ залежить від ступеня секретності. У свою чергу, відсутність у посадової особи допуску до державної таємниці (встановленої форми) унеможливлює виконання нею посадових обов`язків, відтак і саме перебування на посаді, яка за обсягом покладених на неї завдань вимагає допуску до державної таємниці і умовою призначення на яку (перебування на якій) є наявність/необхідність оформлення допуску до державної таємниці. Колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що факт невиплати надбавки за роботу в умовах режимних обмежень та невидання наказу ц цього питання, не є і не може бути свідченням невиконання роботи, пов`язаної з допуском до державної таємниці. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 року у справі № 802/74/15, від 27.05.2020 року у справі № 821/146/16, від 28.01.2021 року у справі № 240/229/20. Під час розгляду даного спору в суді першої інстанції було досліджено, що позивач у період проходження служби з 21.12.2016 по 31.08.2018 та з 01.02.2021 по 24.10.2022, мала допуск до державної таємниці. Однак, рапортів про встановлення надбавки за специфічні умови проходження служби та постійну роботу з відомостями, що становлять державну таємницю щодо [PERSON] не складалися та відповідні накази керівника не видавалися. Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідачем було допущено вчинення протиправних дій щодо не нарахування та невиплату [PERSON] надбавки за роботу в умовах режимних обмежень за період проходження служби з 21.12.2016 по 31.08.2018 та з 01.02.2021 по 24.10.2022, а тому, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню, шляхом зобов`язання Головного управління Національної поліції у Київській області нарахувати та виплатити [PERSON] надбавку за роботу в умовах режимних обмежень за період проходження служби з 21.12.2016 по 31.08.2018 та з 01.02.2021 по 24.10.2022. Колегія суддів у контексті доводів апелянта (відповідача) про те, що у зв`язку з призначенням позивача у спірний період на різні посади, на посадах, які не передбачали роботу в умовах режимних обмежень, та переустановлення надбавки наказами ГУ НП в Київській області позивачу не здійснювалось, констатує, що на розвиток вказаної позиції, відповідач не надав жодного доказу того, що посади, на які призначалась позивач у спірний період взагалі не передбачала роботу в режимах обмежень, чи скасування позивачу допуску до державної таємниці тощо, на противагу чому, відповідач вказав на те, що у зв`язку із знищенням документації через військову агресію, неможливо надати інформацію щодо кількості підготовлених та отриманих позивачем документів, що містять державну таємницю із грифом секретності за період з 2015 року по 2022 рік. (а.с. 19, зворот) Отже, висновки суду першої інстанції в цій частині є обґрунтованими та правильними. У частині вимог про нарахування та виплату компенсації за невиплату надбавки за роботу в режимних обмеженнях, суд першої інстанції вказав на те, що обов`язковою умовою для компенсації втрати частини доходів, є факт нарахування вказаного доходу та його несвоєчасної виплати, а тому, право на компенсацію позивач набуде після набрання законної сили даним судовим рішенням та у разі несвоєчасної виплати відповідачем сум доходу, які стягнуто на підставі цього рішення. Отже, позовні вимоги у цій частині є передчасними, а тому не підлягають задоволенню. Водночас, колегія суддів вважає вкзані висновки суду першої інстанції помилковими, позаяк, згідно з ст. 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати", компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Отже, підставою для здійснення компенсації громадянам втрати частини доходів, є дотримання таких умов: 1) нарахування громадянину належних йому доходів (заробітної плати, пенсії, соціальних виплат, стипендії); 2) порушення встановлених строків їх виплати (як з вини так і без вини підприємств всіх форм власності і господарювання); 3) затримка виплати доходів один і більше календарних місяців; 4) зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги; 5) доходи не повинні носити разового характеру. Відповідно до ст. 3 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати", сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Стаття 4 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати", визначає, що виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. За змістом п. п. 2, 3 Порядку № 159, компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 01 січня 2001 року. Компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території У країни і не мають разового характеру, зокрема, пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат). Використане у статті 3 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати", формулювання, що компенсація обчислюється, як добуток "нарахованого, але не виплаченого грошового доходу" за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 20.02.2018 (справа № 336/4675/17), від 21.06.2018 (№ 523/1124/17) та від 03.07.2018 (справа № 521/940/17). При цьому, на переконання колегії суддів, положення Закону № 2050-III та Порядку № 159, не ставлять право на компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати у залежність від порядку виплати доходу - у добровільному чи судовому порядку. Компенсація за порушення строків виплати виникає тоді, коли грошовий дохід (заробітна плата) особи (працівника) з вини відповідача не нараховувався, своєчасно не виплачувався і через це особа зазнала втрат. Слід зазначити, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер, спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи та пов`язані з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. Так, у випадку бездіяльності власника або уповноваженого ним органу щодо нарахування та виплати громадянину індексації заробітної плати, така особа має право на компенсацію втрати доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати за умови зобов`язання власника або уповноваженого ним органу здійснити донарахування належних громадянину сум доходів. Тож, доводи апеляційної скарги позивача спростовують висновки суду першої інстанції в оскаржуваній частині та є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог з прийняттям нової постанови про задоволення позовних вимог в частині нарахування та виплати позивачу компенсації втрат доходів, у зв`язку з порушенням термінів виплати надбавки за роботу в умовах режимних обмежень. У частині вимог про зазначення на підставі яких норм та порядку відповідач має здійснити нарахування такої компенсації, колегія суддів наголошує, що нарахування конкретних сум компенсації втрати частини доходів та здійснення відрахування з нарахованої суми податків та зборів згідно чинного законодавства належить до безпосередніх повноважень відповідача, як роботодавця. Отже, позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують висновків суду першої інстанції, адже не містять доказів/обґрунтувань щодо того, що позивач у спірний період не працювала з документами з обмеженим доступом через відсутність такої роботи чи не передбачення такої роботи займаними посадами, при цьому, всі доводи ґрунтуються виключно посиланням на не встановлення/перевстановлення відповідними наказами позивачу такої надбавки, чого недостатньо для протилежного висновку аніж той, який міститься в рішенні суду першої інстанції. Зі змісту ч. ч. 1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Відповідно до вимог ч. 1 та 2 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні рішення є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права. З огляду на викладене, колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог помилковим, відтак, рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню із прийняттям постанови про задоволення позовних вимог. У іншій частині оскаржуване рішення суду першої інстанції слід залишити без змін. Судові витрати не підлягають розподілу.

Результат розгляду: granted