Рішення адміністративного суду від 2022-07-11 00:00:00+03

В липні 2021 року фізична особа - підприємець [PERSON] звернувся до суду із позовом до Департаменту містобудування та земельних відносин Житомирської міської ради, у якому просив: - визнати протиправним та скасувати рішення Департаменту містобудування та земельних відносин Житомирської міської ради від 15.06.2021 №2394/13 та №2395/13 про невідповідність намірів щодо місця розташування тимчасової споруди за адресою: [ADDRESS] (місце №4 та місце №6); \~ - визнати протиправним та скасувати рішення Департаменту містобудування та земельних відносин Житомирської міської ради від 30.06.2021 №2489/13 та від 05.07.2021 № 2535/13 про відмову в оформленні паспорту прив`язки на тимчасову пересувну споруду за адресою [ADDRESS] (місце №4 та місце №6); - зобов`язати Департамент містобудування та земельних відносин Житомирської міської ради видати фізичній особі-підприємцю [PERSON] паспорт прив`язки на тимчасову пересувну споруду за адресою [ADDRESS] (місце №4 та місце №6). Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 05 січня 2021 року позов задоволено в повному обсязі. Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Так, обгрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, Департамент містобудування та земельних відносин Житомирської міської ради відзначив, що оскаржуване рішення ухвалено всупереч нормам матеріального та процесуального права, без повного з`ясування судом всіх дійсних обставин справи. Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 12 травня 2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Департаменту містобудування та земельних відносин Житомирської міської ради. Справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні. На визначену дату представники сторін в судове засідання не з`явились, хоча були належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи. При цьому, до початку судового засідання від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату, оскільки на момент розгляду справи судом апеляційної інстанції, остання перебуватиме у відпустці. Суд розглянувши клопотання представника відповідача не вбачає підстав для його задоволення, як такого, що є безпідставним та необгрунтованим, оскільки заявником не надано доказів неможливості участі в судовому засіданні іншого представника суб`єкта владних повноважень, правовий супровід якого здійснюється відповідним відділом. Відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України неявка сторін, належним чином повідомлених про дату, час та місце судового розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Таким чином, враховуючи достатність наявних в матеріалах справи доказів, а також тогог, що явка сторін в судове засідання не визнавалась обов`язковою, судова колегія ухвалила здійснити розгляд справи в порядку письмового провадження. Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку висновкам суду першої інстанції та доводам апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов наступних висновків. Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, фізична особа-підприємець [PERSON] здійснює господарську діяльність у двох тимчасових пересувних спорудах-автотрейлерах, які розміщені на території Торгівельного центру "Житній" за адресою: [ADDRESS] , на праві суборенди (орендар Фізична особа-підприємець [PERSON] ) нежитлових приміщень, а саме частини площі з послугами для встановлення причепу-фургону на території Торгівельного центру "Житній". Місце розташування даних тимчасових споруд зазначено у Додатках № 1 під назвою "Схема розміщення об`єкту суборенди" до договорів №2ОТЦО205197 та №2ОТЦО205174, які містяться у матеріалах справи. Позивач звернувся до Департаменту містобудування та земельних відносин Житомирської міської ради із заявами від 10.06.2021 №2394/13 та №2395/13 про можливість розміщення двох тимчасових споруд, які знаходяться на території Торгівельного центру "Житній" міста Житомира, додавши до них повний пакет документів. Листами від 15.06.2021 №2394/13 та від 15.06.2021 №2395/13 відповідач повідомив позивача, що бажане місце (місце 4 та місце 6) розташування заявленої тимчасової споруди, визначене і зазначене позивачем на доданій топографо геодезичній основі м1:5000 порушує \~наступні вимоги: - п.1.14 Наказу Міністерства внутрішніх справ України від 30.12.2017 №1417 "Про затвердження Правил пожежної безпеки в Україні", а саме тимчасові споруди торговельного та побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності повинні розміщуватись до будинків та інших споруд на відстані, яку слід приймати залежно від ступеня їх вогнестійкості згідно з ДБН Б.2.2-12:2019 "Планування та забудова територій", але не менше 10 м; - п.п. 27 постанови Кабінету Міністрів України від 30.03.1994 № 198 "Про затвердження Єдиних правил ремонту і утримання автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, правил користування ними та охорони (зі змінами від 22.03.2017), а саме у населених пунктах тимчасові споруди розміщуються за межею тротуару, пішохідних доріжок, алей на відстані не менше ніж 1 метр, але не ближче ніж 5 метрів до проїзної частини доріг і вулиць. В подальшому, позивач звернувся до відповідача із заявами від 16.06.2021 та від 22.06.2021 щодо оформлення паспорту прив`язки. Листами від 30.06.2021 №2489/13 та від 05.07.2021 №2535/13 Департамент містобудування та земельних відносин Житомирської міської ради відмовив позивачу у видачі паспортів прив`язки з підстав подання неповного пакету документів, а саме в зв`язку з відсутністю у складі заяв про оформлення паспортів прив`язки погодження намірів розміщення тимчасових споруд та відсутністю визначених пунктом 2.6 Порядку № 244 матеріалів. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд першої інстанції виходив з того, що процедура погодження намірів щодо розміщення тимчасових споруд та процедура отримання паспортів прив`язки не є тотожними, а заявник, який бажає оформити паспорт прив`язки може використати зазначені процедури як окремо одна від одної так і в порядку будь-якої черговості. За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що посилання відповідача щодо відсутності погодження намірів та подання неповного переліку документів, як на підставу відмови від оформлення паспорту прив`язки, є протиправною та такою, що не відповідає фактичних обставинам. Колегія суддів, надаючи оцінку висновкам суду першої інстанції, виходить з наступного. Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» благоустрій населених пунктів - комплекс робіт з інженерного захисту, розчищення, осушення та озеленення території, а також соціально-економічних, організаційно-правових та екологічних заходів з покращання мікроклімату, санітарного очищення, зниження рівня шуму та інше, що здійснюються на території населеного пункту з метою її раціонального використання, належного утримання та охорони, створення умов щодо захисту і відновлення сприятливого для життєдіяльності людини довкілля. Територія - сукупність земельних ділянок, які використовуються для розміщення об`єктів благоустрою населених пунктів: парків, скверів, бульварів, вулиць, провулків, узвозів, проїздів, шляхів, площ, майданів, набережних, прибудинкових територій, пляжів, кладовищ, рекреаційних, оздоровчих, навчальних, спортивних, історико-культурних об`єктів, об`єктів промисловості, комунально-складських та інших об`єктів у межах населеного пункту. Згідно з положеннями статті 2 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» благоустрій населених пунктів передбачає: 1) розроблення і здійснення ефективних і комплексних заходів з утримання територій населених пунктів у належному стані, їх санітарного очищення, збереження об`єктів загального користування, а також природних ландшафтів, інших природних комплексів і об`єктів; 2) організацію належного утримання та раціонального використання територій, будівель, інженерних споруд та об`єктів рекреаційного, природоохоронного, оздоровчого, історико-культурного та іншого призначення; 3) створення умов для реалізації прав та виконання обов`язків суб`єктами у сфері благоустрою населених пунктів. Статтею 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» надано визначення тимчасової споруди торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності, згідно з яким - це одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту. Розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади з питань будівництва, містобудування та архітектури. Порядок розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності затверджено наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21 жовтня 2011 року № 244. Відповідно до пунктів 2.1 - 2.3 Порядку № 244 підставою для розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності (надалі - ТС) є паспорт прив`язки ТС. Згідно з пунктом 1.4 Порядку № 244 паспорт прив`язки ТС - це комплект документів, у яких визначено місце встановлення ТС на топографо-геодезичній основі М 1:500, схему Благоустрою прилеглої території. Замовник, який має намір встановити ТС, звертається до відповідного виконавчого органу сільської, селищної, міської ради, районної державної адміністрації із відповідною заявою у довільній формі про можливість розміщення ТС. До заяви додаються: графічні матеріали із зазначенням бажаного місця розташування ТС, виконані замовником у довільній формі на топографо-геодезичній основі М 1:500; кресленнями контурів ТС з прив`язкою до місцевості; реквізити замовника (найменування, П.І.Б., адреса, контактна інформація). Цей перелік документів є вичерпним. Пунктами 2.4 та 2.5 Порядку № 244 відповідність намірів щодо місця розташування ТС комплексній схемі розміщення ТС (у разі її наявності), будівельним нормам визначає відповідний орган з питань містобудування та архітектури, який утворено у складі виконавчого органу відповідної сільської, селищної, міської ради, районної державної адміністрації, протягом десяти робочих днів з дня подання зазначеної заяви. Про відповідність намірів замовника щодо місця розташування ТС комплексній схемі розміщення ТС (у разі її наявності), будівельним нормам замовник повідомляється відповідним органом з питань містобудування та архітектури письмово протягом трьох робочих днів з дня такого визначення відповідності намірів або замовнику надається аргументована відмова щодо реалізації намірів розміщення ТС. Відповідно до пункту 2.6. Порядку № 244 для оформлення паспорту прив`язки ТС, замовник звертається до органу з питань містобудування та архітектури із додатковою заявою щодо оформлення паспорта прив`язки ТС, до якої додає: схему розміщення ТС; ескізи фасадів ТС у кольорі М 1:50 (для стаціонарних ТС), які виготовляє суб`єкт господарювання, що має ліцензію на виконання проектних робіт, або архітектор, який має відповідний кваліфікаційний сертифікат; схему благоустрою прилеглої території, складену замовником або суб`єктом підприємницької діяльності, який має відповідну ліцензію, архітектором, який має відповідний кваліфікаційний сертифікат, відповідно до Закону України «Про благоустрій населених пунктів України»; технічні умови щодо інженерного забезпечення (за наявності), отримані замовником у балансоутримувача відповідних інженерних мереж. Також додаток 1 Порядку № 244 передбачає надання інформації щодо площі земельної ділянки згідно з документами землекористування. Отже, зі змісту наведених правових норм вбачається, що прийняттю рішення про надання паспорту прив`язки розміщення ТС має передувати отримання висновку уповноваженого органу про відповідність намірів замовника щодо місця розташування ТС. При цьому, відповідність намірів розміщення тимчасової споруди визначається на підставі відповідності її місця розташування комплексній схемі розміщення ТС, якщо така схема розроблена. Даний висновок узгоджується з правовою позицією, що міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 31 травня 2019 року у справі № 823/687/18, від 03 жовтня 2019 року у справі № 823/2149/18, від 17 грудня 2019 року у справі №520/9231/18. Відповідач, апелянт у справі, обгрунтовуючи власні доводи, відзначив, що позивачем тимчасові споруди за адресою: [ADDRESS] , встановлені самовільно, тобто до отримання висновку уповноваженого органу про відповідність намірів замовника щодо місця розташування ТС та отримання рішення про надання паспорту прив`язки розміщення ТС. Як встановлено судовою колегією, виконавчим комітетом Житомирської міської ради було прийнято рішення від 17.03.2021 №249 "Про демонтаж тимчасових споруд, спеціальних конструкцій зовнішньої реклами в м. Житомирі". Пунктом 1 зазначеного рішення виконавчого комітету від 17.03.2021 №249 затверджено перелік споруд, які підлягають демонтажу у зв`язку з відсутністю діючого паспорту прив`язки, зокрема у цьому переліку містяться тимчасові споруди за адресою [ADDRESS] , в тому рахунку, і тимчасові конструкції, де здійснює свою підприємницьку діяльність позивач. Пунктом 3 вказаного рішення зобов`язано комунальне підприємство Інспекція з благоустрою м. Житомира Житомирської міської ради демонтувати тимчасові споруди у відповідності до законодавства. Судова колегія зауважує, що питання правомірності застосування до позивача заходів демонтажу тимчасових споруд на виконання рішення виконавчого комітету Житомирської ради від 17.03.2021 року №249 вже було предметом розгляду Житомирським окружним адміністративним судом в межах справи №240/4908/21, за результатами чого встановлений факт відсутності у позивача необхідної дозвільної документації для провадження підприємницької діяльності в тимчасових спорудах за адресою [ADDRESS] . Вказане рішення набрало законної сили, а отже факт самовільного встановлення позивачем тимчасових споруд за адресою: [ADDRESS] , без належної дозвільної документації, доведення не потребує, позаяк відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. При чому, під час розгляду даної справи, позивачем не надано доказів усунення вказаних порушень, а обставини, встановлені в межах справи №240/4908/21 не спростовані. До того ж, як було встановлено вище, позивач звернувся за погодженням намірів розміщення тимчасових споруд за адресою: [ADDRESS] , лише 10.06.2021 року, а із заявою про видачу паспортів прив`язки 16.06.2021 року, тобто момент наміру щодо оформлення дозвільних документів на тимчасові споруди позивач проявив після прийняття Житомирською міською радою рішення від 17.03.2021 №249 "Про демонтаж тимчасових споруд, спеціальних конструкцій зовнішньої реклами в м. Житомирі". Враховуючи хронологію дій позивача, судова колегія звертає увагу на причинно-наслідковий зв`язок між вище встановленими фактами, які у своїй сукупності свідчать про порушення позивачем встановленої нормами чинного законодавства процедури щодо отримання дозвільної документації, яка має передувати самому факту встановлення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності. Окрім того, як засвідчується матеріалами справи тимчасові споруди, розташовані за адресою: [ADDRESS] , розташовані на земельній ділянці комунальної власності і лише перебувають в постійному користуванні ПАТ "Обласний торговий центр", який на разі має право володіти та користуватись вказаною земельною ділянкою, однак не розпоряджатись нею. Таким чином, посилання позивача, з чим погодився і суд першої інстанції, на те, що ФОП [PERSON] та ПАТ "Обласний торговий центр" не заперечують проти перебування позивача на земельній ділянці та здійснення ним підприємницької діяльності відповідно до умов укладених договорів при оформленні всіх дозвільних документів є безпідставними, оскільки земельна ділянка, на якій самовільно розміщена споруда відноситься до комунальної власності територіальної громади. На переконання суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції, задовольняючи адміністративний позов, виходив лише з того, що надання паспорту прив`язки не залежить від факту отримання документів стосовно погодження місця розміщення тимчасових споруд. При цьому, судом не враховано, що зобов`язуючи відповідача видати позивачу паспорт прив`язки на розміщення тимчасових споруд, поза увагою залишається факт встановлення відповідності місця розташування останніх комплексній схемі розміщення ТС у м. Житомирі (якщо така розроблена), будівельним нормам, іншим вимогам законодавства. Як зазначається у рішенні Конституційного Суду України від 29 серпня 2012 року № 16-рп/2012, Конституція України гарантує здійснення судочинства судами на засадах, визначених у частині третій статті 129 Конституції, які забезпечують неупередженість здійснення правосуддя судом, законність та об`єктивність винесеного рішення тощо. Ці засади, є конституційними гарантіями права кожного на судовий захист, зокрема, шляхом забезпечення перевірки судових рішень в апеляційному та касаційному порядках, крім випадків, встановлених законом (рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2011 року № 13-рп/2011). Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Так, статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект та повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Крім того, в рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (див. рішення у справі «Hasan and Chaush v. Bulgaria», заява № 30985/96, пункт 96; рішення у справі «Зakэcэ v. Turkey» [GC], заява № 23657/94, пункт 112). Колегія суддів також враховує, що рішення у цій справі впливає на захист суспільного інтересу жителів м. Житомир щодо дотримання закону місцевими органами влади при вирішенні соціально важливих питань благоустрою, зокрема, розміщення ТС. У спорі, що розглядається, індивідуальне право (інтерес) позивача, яке виражається у гарантованому частиною першою статті 42 Конституції України праві на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом, протиставляється публічному інтересу, який виражається у дотриманні правил благоустрою населеного пункту, спрямованих на створення умов, сприятливих для життєдіяльності людини. Суд враховує також положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Таким чином, встановлені в ході розгляду обставини та здійснений аналіз норм чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, свідчать про помилковість висновків суду першої інстанції, оскільки прийняттю рішення про надання паспорту прив`язки розміщення ТС має передувати отримання висновку уповноваженого органу про відповідність намірів замовника щодо місця розташування ТС. В даному випадку, позивачем вказаної послідовності дій, з якої складається процедура оформлення дозвільної документації на ТС для здійснення підприємницької діяльності, не дотримана. Матеріали справи не містять доказів в спростування вказаної обставини, а позивачем доказів в підтвердження правомірності власних дій не надано. Отже, за такого правового регулювання та обставин справи колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення адміністративного позову. Відповідно до п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Згідно з ч.1 ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є зокрема неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Підсумовуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні позовних вимог.

Результат розгляду: denied