Рішення адміністративного суду від 2022-10-04 00:00:00+03

[PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просила: - визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови [PERSON] у призначенні пенсії за віком від 13 липня 2021 року листом від 04 серпня 2021 року №0400-010303-08/103164; - зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати до загального трудового (страхового) стажу періоди роботи з 18 грудня 1979 року по 28 лютого 1981 рік, з 14 січня 1987 року по 23 січня 1990 року [PERSON] ; - зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити пенсію за віком [PERSON] з 13 липня 2021 року; - стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 992 грн. 40 коп. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 червня 2022 року в задоволенні позовної заяви відмовлено. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, [PERSON] подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю. Апеляційна скарга обґрунтована протиправністю дій пенсійного органу щодо припинення виплати пенсії за віком, оскільки відповідальним за заповнення трудової книжки є підприємство роботодавець, а тому за порушення її заповнення не може нести відповідальність позивач. В письмовому відзиві на апеляційну скаргу, Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області просить відмовити у її задоволенні та залишити без змін рішення суду першої інстанції. Перевіривши матеріали справи, оцінивши доводи апеляційної скарги та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів останньої, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 13.07.2021 року [PERSON] звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області з заявою про призначення пенсії за віком. З 13.07.2021 року Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області позивачу було призначено пенсію за віком, обчислену відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування. В серпні 2021 року Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області було встановлено протиправність призначеної позивачу пенсії. Листом від 04.08.2021 року № 0400-010303-8/103164 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області позивача було повідомлено, що пенсія, яка була їй призначена з 13.07.2021 року, по наданим документам, буде припинена в зв`язку з незаконним призначенням пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", оскільки за періоди з 25.12.1979 по 28.02.1981 - відсутні номери наказів, є розбіжність між датою звільнення та датою наказу більше місяця та з 14.01.1987 по 23.01.1990 - відсутній номер наказу при звільненні, що є порушенням Інструкції № 162 від 20.06.1974 Про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях. Зазначено, що в разі доопрацювання даних документів буде можливо повернутись до питання призначення пенсії згідно статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Листом від 29.12.2021 року № 46792-3911/З-01/8-0400/21 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на звернення позивача від 15.12.2021 року з питання відмови в призначенні пенсії, повідомлено про направлення листа від 04.08.2021 року № 0400-010303-8/103164. Вважаючи протиправним не зарахування певних періодів роботи до страхового стажу та відмову в призначенні пенсії, позивач звернулася з даним позовом до адміністративного суду. Згідно із положеннями частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 46 Конституції визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Відповідно до Конституції України гарантування непрацездатним громадянам України права на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій передбачено Законом України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 року №1788-XII (далі Закон України №1788-XII). Згідно із пунктом "а" статті 3 Закону України №1788-XII, право на трудову пенсію мають особи, зайняті суспільно корисною працею, при додержанні інших умов, передбачених цим Законом, зокрема: особи, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях, кооперативах (у тому числі за угодами цивільно-правового характеру), незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, або є членами колгоспів та інших кооперативів, - за умови сплати підприємствами та організаціями страхових внесків до Пенсійного фонду України. Правові відносини у сфері загальнообов`язкового державного пенсійного страхування регулюється Законом України від 09 липня 2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058), який набрав чинності з 01.01.2004 року, та починаючи з 01.01.2011 року Законом України від 08 липня 2010 року № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Відповідно до статті 45 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" пенсія призначається з дня права, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня настання такого права. Документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії. Згідно п. 1 та п. 2 ст. 24 Закону №1058-ІV визначено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Порядок обчислення та сплати страхових внесків встановлено у ст. 20 Закону № 1058- IV, якою передбачено, що страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі. Обчислення страхових внесків застрахованих осіб, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески (ч. 2 ст. 20 Закону №1058-ІV). Статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Відповідно до статті 62 Закону №1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Також, згідно із статтею 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Статтею 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" та пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів в ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12.08.1993 року встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній. Пунктом 1 даного Порядку передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка, за відсутності її або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. Пунктом 3 зазначеного Порядку передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи. За відсутності зазначених у цьому пункті документів для підтвердження трудового стажу приймаються членські квитки профспілок. При цьому підтверджуються періоди роботи лише за той час, за який є відмітки про сплату членських внесків. Аналіз наведених правових положень свідчить про те, що основним документом, який підтверджує стаж роботи є трудова книжка. При цьому, необхідність підтверджувати періоди роботи для визначення стажу роботи виникає у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній. Так, предметом позову у даній справі є зарахування періодів роботи позивача з 18 грудня 1979 року по 28 лютого 1981 рік, з 14 січня 1987 року по 23 січня 1990 року, призначення пенсії за віком з дати набуття права на таку пенсії. Що стосується не зарахування зазначених вище періодів, суд зазначає наступне. Як було вже зазначено, відповідно до статті 62 Закону №1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Так, підставою для не зарахування зазначених періодів роботи позивача стало порушення Інструкції №162 від 20.06.1974 року «Про порядок ведення трудових книжок на підприємства, в установах і організаціях», а саме: - з 25.12.1979 року по 28.02.1981 року - відсутні номери наказів, є розбіжність між датою звільнення та датою наказу більше місяця; - з 14.01.1987 року по 23.01.1990 року - відсутній номер наказу при звільненні. Разом з тим, право особи на гарантоване Конституцією і законами України пенсійне забезпечення не може ставитись в залежність від дотримання відповідальною особою Інструкції про порядок ведення трудових книжок та належне зберігання архівної документації, оскільки трудовим законодавством України не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповнення роботодавцем, іншими органами трудової книжки, а тому працівник не може нести і негативних наслідків порушення порядку заповнення його трудової книжки. Натомість, згідно із ч. \~3 ст. 44 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності. Тобто пенсійний орган, у випадку виявлення помилок, або неточностей у заповненні трудової книжки, має право звернутись до підприємств, організацій і окремих осіб, на яких працювала особа, що звернулась із заявою про призначення пенсії, із запитом про витребування відповідних документів, необхідних для визначення права на пенсію. Згідно із ч.1 ст. 64 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» виконавча дирекція Пенсійного фонду та її територіальні органи мають право, зокрема: - отримувати безоплатно від органів державної влади, підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та господарювання і від фізичних осіб - підприємців відомості, пов`язані з нарахуванням, обчисленням та сплатою страхових внесків, а також інші відомості, необхідні для виконання ними функцій, передбачених цим Законом та іншими законами України; - проводити планові та позапланові перевірки документів для оформлення пенсії, виданих підприємствами, установами та організаціями, а також поданих відомостей про застрахованих осіб, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством, для визначення права на пенсійні виплати; - вимагати від керівників та інших посадових осіб підприємств, установ і організацій, а також від фізичних осіб усунення виявлених порушень законодавства про порядок нарахування, обчислення та сплати страхових внесків, здійснення фінансових операцій з коштами Пенсійного фонду та порядок їх використання; - порушувати в установленому законом порядку питання про притягнення до відповідальності осіб, винних у порушенні законодавства про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування; - у разі виявлення порушень порядку, використання коштів Пенсійного фонду звертатися в установленому законом порядку до контролюючих та правоохоронних органів. Тобто, Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області маючи цілу низку повноважень, жодних дій спрямованих на дотримання мого конституційного права на пенсію не вчинило, поклавши весь тягар відповідальності на позивача. Натомість, відповідач спершу призначив [PERSON] пенсію за віком на підставі поданих нею документів, а потім припинив виплату такої пенсії. При цьому жодних доказів того, що припинення виплати пенсії позивачу відбулось після отримання пенсійним органом від підприємств, на яких працювала [PERSON] , первинних документів, на підставі яких вирішується питання про призначення пенсії за віком, і які б свідчили про відсутність підстав для зарахування оскаржуваних періодів роботи матеріали не містять. У такому випадку, не зарахування пенсійним органом спірних періодів роботи позивача з 18 грудня 1979 року по 28 лютого 1981 рік, з 14 січня 1987 року по 23 січня 1990 року є необґрунтованим, а припинення виплати призначеної позивачу пенсії за віком незаконним. Враховуючи те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та з огляду на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про задоволення позову. Згідно із ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Відповідно до ч.6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат. З матеріалів справи вбачається, що документально підтвердженими судовими витратами позивача є сплачений судовий збір за подання позовної заяви у розмірі \~992,40 грн., які підлягають стягненню з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області за рахунок його бюджетних асигнувань.

Результат розгляду: granted