Рішення адміністративного суду від 2023-07-18 00:00:00+03

\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Позивач, військова частина [NUMBER] звернулась із позовом до [PERSON] , в якому просила суд стягнути майнову шкоду в сумі 50166,25 грн. В обґрунтування позову вказував, що за результатами службового розслідування виявлено заподіяну шкоду державі в результаті неналежного виконання службових обов`язків відповідачем, нанесені збитки складають 50166,25 грн, які відповідач повинен відшкодувати. Однак, станом на час звернення до суду з даним позовом відповідачем не відшкодовано зазначену суму збитків, тому завдана шкода державі в сумі 50166,25 має бути стягнута з відповідача за рішенням суду. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2023 року у задоволенні позову Військової частини [NUMBER] до [PERSON] про стягнення коштів в сумі 50 166,25 грн, відмовлено. Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, військова частина [NUMBER] подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що чинним законодавством гарантовано право військової частини на звернення до суду із позовом про відшкодування майнової шкоди у випадку її невідшкодування у добровільному порядку, а відтак, оскільки у порядку досудового врегулювання спору така шкода не була відшкодована, то наявні правові підстави для задоволення позовних вимог. Позивач своїм процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався. Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав. Суд встановив, що [PERSON] до 10.10.2019 проходив військову службу на посаді комірника відділення зберігання артилерійського озброєння військової частини [NUMBER] старшим солдатом. \~ Під час проходження служби щодо позивача було проведено службове розслідування, за результатами якого підтверджено факт нестачі матеріальних цінностей військової частини [NUMBER] , за зберігання яких відповідно до службових обов`язків відповідав [PERSON] та встановлено завдання [PERSON] збитків державі в сумі 60433,16 грн, з яких 10751,72 грн були стягнуті з [PERSON] , решта збитків в сумі 50166,25 грн залишились не відшкодованими. Наказом командира військової частини [NUMBER] від 10.10.2019 № 195 [PERSON] звільнено в запас. Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що позивач з даним позовом звернувся до суду 09.12.2022, тобто з пропуском річного строку, передбаченого ч.3 ст. 233 КЗпП України. Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд дійшов такого висновку. Відповідно до вимог ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб полку і його підрозділів визначено Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженим Законом України "Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України" від 24 березня 1999 року №548-XIV (далі Статут). Згідно з вимогам ст. 127 Статуту солдат у мирний і воєнний час відповідає за точне та вчасне виконання покладених па нього обов`язків і поставлених йому завдань, особисту бойову готовність, утримання своєї зброї та дорученої техніки у справному стані, збереження виданого йому майна. Правовий режим майна, закріпленого за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, і повноваження органів військового управління та посадових осіб щодо управління цим майном визначається Законом України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" від 21 вересня 1999 року №1075-XIV (далі Закон №1075-XIV). Згідно зі ст. 1 Закону №1075-XIV, військове майно це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі військові частини). До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно- просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо. Стаття 3 Закону №1075-XІV передбачає, що військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті). З моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна. Військові частини використовують закріплене за ними військове майно лише за його цільовим та функціональним призначенням. Облік, інвентаризація, зберігання, списання, використання та передача військового майна здійснюються у спеціальному порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України. Згідно зі ст. 7 Закону №1075-XIV особи, винні у порушенні вимог цього Закону, притягаються до відповідальності згідно із законом. Статтею 9 Статуту визначено, що військовослужбовці Збройних Сил України мають права і свободи з урахуванням особливостей, що визначаються Конституцією України, законами України з військових питань, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно- правовими актами. Відповідно до ст. 11 Статуту, необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки, зокрема, знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно. Статтею 16 Статуту визначено, що кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями. Згідно з приписами ст.ст. 26 та 27 Статуту, військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом. Військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за ці правопорушення. За вчинення кримінального правопорушення військовослужбовці притягаються до кримінальної відповідальності на загальних підставах. На час проведення службового розслідування та видання наказу за його результатами, підстави та порядок притягнення військовослужбовців та деяких інших осіб до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, під час виконання ними службових обов`язків, визначав Закон №160-ІХ. Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 3 Закону №160-ІХ підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність. Умовами притягнення до матеріальної відповідальності є: наявність шкоди; протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків; причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою; вина особи в завданні шкоди. Частиною 4 ст. 3 Закону №160-ІХ встановлено, що переведення особи до іншого місця служби чи її звільнення з посади або служби не може бути підставою для звільнення її від матеріальної відповідальності, встановленої законом. Згідно зі ст. 4 Закону №160-ІХ, особа може бути притягнута до матеріальної відповідальності протягом трьох років з дня виявлення завданої шкоди. Відповідно до положень ч.ч. 2-6 ст. 8 Закону №160-ІХ у разі виявлення факту завдання шкоди командир (начальник) протягом трьох діб після отримання відповідної письмової доповіді посадових (службових) осіб письмовим наказом призначає розслідування для встановлення причин завдання шкоди. її розміру та винних осіб. Щодо шкоди, завданої командиром (начальником), розслідування призначається письмовим наказом старшого за службовим становищем командира (начальника). Розслідування повинно бути завершено протягом одного місяця з дня його призначення. В окремих випадках зазначений строк може бути продовжено командиром (начальником), який призначив розслідування, але не більше ніж на один місяць. Розслідування може не призначатися, якщо причини завдання шкоди, її розмір та винна особа встановлені за результатами аудиту (перевірки), інвентаризації, досудового розслідування або судом. Порядок проведення службового розслідування визначається міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади, правоохоронними органами спеціального призначення, Службою зовнішньої розвідки України, Державною службою спеціального зв`язку та захисту інформації України та Державним бюро розслідувань. За результатами проведення розслідування складається акт (висновок), який подається командиру (начальнику), що призначив розслідування, на розгляд. До акту (висновку), складеного за результатами розслідування, додаються довідка про вартісну оцінку завданої шкоди за підписом начальника відповідної служби забезпечення і фінансового органу (головного бухгалтера) військової частини, установи, організації, закладу та/або акт оцінки збитків, що складається суб`єктами оціночної діяльності. Частиною 7 ст. 8 Закону №160-1Х встановлено, що якщо вину особи доведено, командир (начальник) не пізніше ніж у п`ятнадцятиденний строк із дня закінчення розслідування видає наказ про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності із зазначенням суми, що підлягає стягненню. Наказ доводиться до винної особи під підпис. Відповідно до ст. 12 Закону №160-ІХ у разі звільнення особи, притягнутої до матеріальної відповідальності, зі служби або у разі, якщо рішення про притягнення до матеріальної відповідальності особи не прийнято до її звільнення зі служби, відшкодування завданої шкоди здійснюється в судовому порядку в разі відмови особи від її добровільного відшкодування або в іншому встановленому законом порядку. З огляду на встановлений факт заподіяння відповідачем матеріальної шкоди та доведеними обставинами наявності у відповідача вини, апеляційний суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Стосовно строку на звернення із позовом до суду. Положенням про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженим Постановою Верховної Ради України №243 від 23 червня 1995 року (чинного час виникнення спірних правовідносин) (далі - Положення №243) визначено підстави і порядок притягнення до матеріальної відповідальності військовослужбовців і призваних на збори військовозобов`язаних, винних у заподіянні шкоди державі під час виконання ним службових обов`язків, передбачених актами законодавства, військовими статутами, порадниками, інструкціями та іншими нормативними актами. Згідно з пунктами 1 та 2 Положення № \~№ 243, це Положення визначає підстави і порядок притягнення до матеріальної відповідальності військовослужбовців і призваних на збори військовозобов`язаних, винних у заподіянні шкоди державі під час виконання ними службових обов`язків, передбачених актами законодавства, військовими статутами, порадниками, інструкціями та іншими нормативними актами. Дія цього Положення поширюється також на осіб рядового та начальницького складу Міністерства внутрішніх справ України. Відшкодуванню підлягає пряма дійсна шкода, завдана розкраданням, пошкодженням, втратою чи незаконним використанням військового майна, погіршенням або зниженням його цінності, що спричинило додаткові витрати для військових частин, установ, організацій, підприємств та військово-навчальних закладів (далі \~\~\~\~військові частини) для відновлення, придбання майна чи інших матеріальних цінностей або надлишкові виплати. Таким чином, відповідач, перебуваючи на посаді, що відноситься до військової служби, завдав шкоди державі в особі Військової частини [NUMBER] , тому до спірних правовідносин повинно бути застосовано саме норми цього положення, які були чинними на момент виникнення спірних правовідносин (час виявлення нестачі - вересень 2019), а не норми Закону України Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі, оскільки цей закон № 106 набрав чинності 31.10.2019. Положенням № 243 передбачено, що час, протягом якого винного військовослужбовця і призваного на збори військовозобов`язаного може бути притягнуто до матеріальної відповідальності, не може перевищувати строків позовної давності, встановлених чинним законодавством (п.5). Суд першої інстанції вірно встановив, що спеціальним законодавством не врегульовані строки на звернення із позовом до суду даної категорії. Однак суд першої інстанції помилково застосував субсидіарні норми законодавства, якими є норми Кодексу Законів про працю України (далі - КЗпП України), якими врегульовані питання покладання на працівника матеріальної відповідальності за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації, оскільки такі вже не були чинними на час виникнення спірних правовідносин. Апеляційний суд зауважує, що в даному випадку слід застосовувати загальні норми, а саме а.2 п.2 ст. 122 КАС України, відповідно до яких для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень встановлюється тримісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення визначених законом вимог. Цим Кодексом та іншими законами можуть також встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем виконані умови досудового врегулювання спору, а саме, 08.11.2019, у встановлений вимогами Положення № 243 строк, направлено відповідачу лист із пропонуванням добровільного погашення заборгованості у строк до 10.10.2022. Так як відповідачем не виконано умови добровільного погашення заборгованості, позивач 05.11.2022 повторно направив на адресу відповідача лист із попередженням, що у разі невиконання добровільного погашення заборгованості, військова частина буде змушена звернутися із позовом до суду заради захисту своїх порушених прав. Не отримавши відповіді від відповідача, військова частина у тримісячний строк після закінчення строку на добровільне погашення заборгованості, а саме 09.12.2022 звернулася із позовом до Миколаївського окружного адміністративного суду. Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції порушив норми процесуального права та дійшов помилкового висновку про пропущення позивачем строку на звернення із позовом до суду. Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції допустив неправильне застосування норм матеріального права при ухваленні судового рішення, внаслідок чого апеляційна скарга підлягає задоволенню, оскаржуване рішення - скасуванню, з прийняттям нового рішення про задоволення позову.

Результат розгляду: granted