Рішення адміністративного суду від 2023-08-14 00:00:00+03

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить скасувати постанову № 262 від 06 квітня 2023 року про визнання його винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 210 КУпАП та накладення штрафу у розмірі 1700 грн. та закрити провадження у справі. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що вказана постанова є протиправною, винесена з порушенням норм КУпАП, а тому підлягає скасуванню. Так, за змістом оскаржуваної постанови старший лейтенант [PERSON] вчасно не повідомив до РТЦК про зміну в сімейному стані, тобто порушив вимоги абз 8 п. 1 Додатку « Правил військового обліку, затверджених постановою КМУ № 1487 від 30 грудня 2022 року і вчинив це в умовах особливого періоду, чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 210 КУпАП. Позивач вважає оскаржувану постанову неправомірною та такою, що підлягає скасуванню, а провадження у справі - закриттю, оскільки в постанові не зазначено які саме відомості та в який строк він мав подати. Правила військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів (далі - Правила) (додаток 2 до Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затверджений Постановою КМУ № 1487 від 30.12.2022), які містять таку вимогу, діють з 05.01.2023. Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі. Позивач одружився в 2001 році, дитина народилася в 2006 році, а на той час вимог особисто повідомляти про зміну сімейного стану відповідні нормативні акти не містили. Вказував, що правопорушення, передбачене ч.2 ст.210 КУпАП не носить характеру триваючого. Посилається на ч.1 ст.38 КУпАП, відповідно до якої на даний час закінчилися строки притягнення до позивача адміністративної відповідальності за ч.2 ст.210 КУпАП. Ухвалою суду від 19 квітня 2023 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи. 27 квітня 2023 року відповідачем був поданий відзив на позов, із змісту якого вбачається, що 06 квітня 2023 року під час звіряння військово-облікових даних військовозобов`язаного [PERSON] встановлено, що останній на військовому обліку військовозобов`язаних перебуває у з 15 березня 2003 року і по теперішній час. 24 квітня 2014 року [PERSON] пройшов військово-лікарську комісію та визнаний обмежено придатним до військової служби. У графі 17 військово квитка «Сімейний стан і склад сім`ї» містіться відомості лише щодо дружини. Проте, відповідно до наданої 06 квітня 2023 року копії свідоцтва про народження [INFO] у позивача народився син - [PERSON] . Окрім того, [PERSON] надав довідку про перебування на обліку в УПЗСН Івано-Франківської РДА з 01 лютого 2023 року, у зв`язку зі здійсненням догляду за матір`ю дружини, тобто з вказаної дати він набув право на відстрочку, а відповідні документи подав лише 06 квітня 2023 року. 04 травня 2023 року від позивача надійшла відповідь на відзив. Позивач звертає увагу, що відзив як і постанова не містить відомостей про які саме зміни в сімейному стані мав повідомити позивач відповідача, тому відповідне рішення суб`єкта владних повноважень не відповідає принципу обґрунтованості. Стосовно відомостей про наявність підстав для відстрочки від призову, позивач наголошує, що відповідну довідку він отримав лише 23 березня 2023 року. При прийняті оскаржуваної постанови, відповідачем було досліджено лише протокол про адміністративне правопорушення, посилань на інші докази постанова не містить. 08 травня 2023 року відповідач подав заперечення на відповідь на відзив. Наголошує, що протокол та спірна постанова складено та винесена на підставі дослідження усіх поданих позивачем 06 квітня 2023 року документів, які і дали підстави встановити нездійснення уточнення позивачем облікових даних, а зокрема: про народження дитини та оформлення догляду. Вказані порушення є триваючими та були встановлені лише 06 квітня 2023 року. В судовому засіданні представник позивача Баландіна Ю.Ю. позов підтримала та просила задовольнити. Представник відповідача Швидун В.В. в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову з підстав наведених у відзиві на позовну заяву. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності наявні у справі докази, вважає, що позов підлягає до задоволення, враховуючи таке: Судом встановлено, що 06 квітня 2023 року старшим солдатом [PERSON] складено протокол про адміністративне правопорушення № 263 від 06 квітня 2023 року, в якому вказано, що старший лейтенант [PERSON] вчасно не повідомив до РТЦК про зміну в сімейному стані, тобто порушив вимоги абз. 8 п. 1 Додатку «Правил військового обліку», затверджених постановою КМУ № 1487 від 30 грудня 2022 року і вчинив це в умовах особливого періоду, чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 210 КУпАП (а.с. 10). Постановою за справою про адміністративне правопорушення № 262 від 06 квітня 2023 року, що була винесена начальником Івано-Франківського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки підполковником [PERSON] , з врахуванням вчинення [PERSON] адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 210 КУпАП, на нього було накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в сум 1700 грн. (а.с.9). Зі змісту вказаної постанови вбачається, що старший лейтенант [PERSON] вчасно не повідомив до РТЦК про зміну в сімейному стані, тобто порушив вимоги абз. 8 п. 1 Додатку «Правил військового обліку», затверджених постановою КМУ № 1487 від 30 грудня 2022 року і вчинив це в умовах особливого періоду, чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 210 КУпАП. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Частиною першою ст. 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби здійснюється на підставі Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону. Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, що також передбачено ч.1 ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». За змістом ч. 1 ст. 210 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку. Частина 2 ст. 210 КУпАП, передбачає відповідальність за повторне протягом року вчинення порушення, передбаченого частиною першою цієї статті, за яке особу вже було піддано адміністративному стягненню, а також вчинення такого порушення в особливий період. За змістом оскаржуваної постанови кваліфікуючою ознакою вчиненого адміністративного правопорушення є порушення правил військового обліку в особливий період. Згідно із абзацом одинадцятим статті 1 Закону України «Про оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Верховний Суд у листі від 13.07.2018 р. № 60-1543/0/2-18 повідомив, що особливий період діє в Україні з 17.03.2014, після оприлюднення Указу Президента України від 17.03.2014 № 303/2014 "Про часткову мобілізацію". Тобто, на дату винесення оскаржуваної постанови в Україні діяв особливий період. Диспозиція ч.1 ст. 210 КУпАП є бланкетною, тобто передбачає вказівку про порушення вимог іншого нормативно-правового акта. Зі змісту оскаржуваної постанови, вбачається, що позивачу інкримінується порушення вимог абзацу абзацу 8 пункту 1 «Правил військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів» (додаток 2 до «Порядку організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних та резервістів»), затверджених постановою КМУ № 1487 від 30 грудня 2022 року, що набрала чинності 05 січня 2023 року. Відповідно до абзацу 8 підпункту 1 пункту 1 «Правил військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів» (додаток 2 до «Порядку організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних та резервісті»), призовники, військовозобов`язані та резервісти повинні: 8) особисто повідомляти в семиденний строк органам, в яких вони перебувають на військовому обліку, про зміну персональних даних, зазначених у статті 7 Закону України "Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів", а також надавати зазначеним органам документи, що підтверджують право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації з підстав, визначених у статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію". Згідно зі ст. 7 Закону України «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів», до персональних даних призовника, військовозобов`язаного та резервіста належать: 1) прізвище; 2) власне ім`я (усі власні імена); 3) по батькові (за наявності); 4) дата народження; 5) місце народження; 6) стать; 7) місце проживання та місце перебування; 8) відомості про батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників та інших представників (прізвище, ім`я, по батькові (за наявності), дата народження); 8-1) відомості про сімейний стан особи та членів її сім`ї (прізвище, ім`я, по батькові (за наявності), а також дітей); 9) реквізити паспорта громадянина України та паспорта громадянина України для виїзду за кордон (серія, номер, дата видачі, орган, що видав, строк дії); 9-1) відомості про громадянство; 10) відомості про документи, що підтверджують смерть особи або визнання особи померлою чи безвісно відсутньою; 11) відомості щодо визнання особи недієздатною (поновлення дієздатності); 12) відомості про зайнятість (код підприємства, місце роботи, посада); 13) реєстраційний номер облікової картки платника податків; 14) відцифрований образ обличчя особи; 15) відомості про дату виїзду за межі України та дату повернення на територію України; 16) відомості про освіту та спеціальність; 17) відомості про стан здоров`я (у тому числі про встановлення, зміну групи інвалідності), що збираються з метою визначення придатності для виконання військового обов`язку; 18) відомості про притягнення до кримінальної відповідальності (повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення); 19) відомості про розгляд судом кримінальної справи, вирок, що набрав законної сили; 20) відомості про наявність (відсутність) судимості; 21) унікальний номер запису в Єдиному державному демографічному реєстрі (за наявності); 22) відцифрований образ обличчя особи (за наявності). Стосовно інкримінованого позивачу порушення вимог абзацу 8 підпункту 1 пункту 1 «Правил військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів» (додаток 2 до «Порядку організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних та резервісті»), слід заначити таке. Так, враховуючи, що оскаржувана постанова від 06 квітня 2023 року містить чітке посилання саме на порушення [PERSON] обов`язку, визначеного абз. 8 підпункту 1 пункту 1 «Правил військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів», що набрали чинності з 05 січня 2023 року, відповідні зміни в сімейному стані останнього, про які він вчасно не повідомив, мали б відбутися саме в цей період з 05 січня 2023 року по 06 квітня 2023 року. Проте, оскаржувана постанова взагалі не містить відомостей про те, коли і які саме зміни відбулися в сімейному стані [PERSON] , про які він «вчасно» не повідомив РТЦК. Так, у відзиві на позов зазначено, що [PERSON] вчасно не повідомив про зміну персональних даних, а саме: 1)про народження дитини [PERSON] , [INFO] ; 2)документів, що підтверджують право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації. Суд не може, погодитися з такими твердженнями відповідача, оскільки оскаржувана постанова від 06 квітня 2023 року містить посилання на неповідомлення [PERSON] саме про зміну в сімейному стані. Водночас, у військовому квитку відповідні відомості про дружину [PERSON] присутні. Слід також зазначити, що у чинному законодавстві відсутнє чітке визначення поняття "сімейного стану". Аналізуючи чинне законодавство, можна тлумачити поняття "сімейний стан особи" як різні варіанти, що описують стосунки, у яких перебуває людина та які характеризуються наявністю реєстрації таких стосунків у відповідних державних органах. Зокрема, прикладом сімейного стану особи, можна назвати наступні стани: «одружений», «неодружений», «заміжня», «незаміжня», «розлучений», «розлучена», «вдова», «вдівець». Дитина належить до сім`ї своїх батьків та входить до складу членів сім`ї. Окрім того, п. 8-1 ст. 7 Закону України «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів» чітко розділяє відомості про сімейний стан особи та відомості про дітей. Тобто, відомості про наявність дітей не можна ототожнювати з відомостями про сімейний стан особи. Отже, з вказаного суд доходить висновку, що неповідомлення позивачем [PERSON] органу, в якому він перебував на військовому обліку, про народження у останнього дитини у 2006 році, не може бути поставлено йому у вину, оскільки таких даних не місить оскаржувана постанова, тобто ці обставини виходять за межі пред`явленого [PERSON] обвинувачення у вчиненні адміністративного правопорушення. З таких самих підстав, суд не може прийняти посилання відповідача на порушення [PERSON] до абзацу 8 підпункту 1 пункту 1 «Правил військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів» в частині ненадання документів, що підтверджують право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, так як, вказані обставини також відсутні, як в протоколі про адміністративне правопорушення, так і в постанові від 06 квітня 2023 року. Суд звертає увагу, що у відповідності до ч. 1 ст. 256 КУпАП, у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, прізвище викривача (за його письмовою згодою), якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі. Аналізуючи зміст протоколу про адміністративне правопорушення № 263 від 06 квітня 2023 року, слід відмітити що він не містить відомостей про місце та час вчиненого адміністративного правопорушення, а також, як вже зазначалося вище, не повністю розкрита суть правопорушення (про які саме зміни в сімейному стані не повідомив позивач). Відповідно до вимог ст. 235 КУпАП, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (статті 210, 210-1, 211 (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України). Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки. В силу вимог ч. ч. 1, 2, 9 ст. 283 КУпАП, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі. Постанова повинна містити: найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування; опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення. Постанова по справі про адміністративне правопорушення підписується посадовою особою, яка розглянула справу, а постанова колегіального органу - головуючим на засіданні і секретарем цього органу. Дослідивши зміст постанови № 262 від 06 квітня 2023 року, судом встановлено, що в ній, так саме як і протоколі про адміністративне правопорушення не заначено місця, часу його вчинення, а також не повно викладено суть адміністративного правопорушення. Зазначені обставини як кожен окремо так і в своїй сукупності свідчать про недодержання відповідними службовим особами вимог щодо складення та оформлення протоколу і постанови по справі про адміністративне правопорушення. Окрім того, як встановлено з оскаржуваної постанови, на [PERSON] накладене адміністративне стягнення за вчасне не повідомлення відповідного органу територіального центру комплектування та соціальної підтримки про зміну сімейного стану. Проте, суд зазначає, що згідно ч.1 ст. 8 КУпАП особа, яка вчинила адміністративне правопорушення, підлягає відповідальності на підставі закону, що діє під час і за місцем вчинення правопорушення. Вказане зазначено в позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, викладеної в постанові від 18.12.2019 у справі № 158/286/17: «КУпАП не містить визначення поняття «триваюче правопорушення». Проте, як зазначено у листі Міністерства юстиції України від 02 серпня 2013 року №6802-0-4-13/11, в теорії адміністративного права триваючими визначаються правопорушення, які, почавшись з якоїсь протиправної дії або бездіяльності, здійснюються потім безперервно шляхом невиконання обов`язку. Початковим моментом такого діяння може бути активна дія або бездіяльність, коли винний або не виконує конкретний покладений на нього обов`язок, або виконує його не повністю чи неналежним чином. Диспозиція ч.2 ст.210 КУпАП, в редакції чинній на 04.08.2001 та 15.10.2006 роки, встановлювала відповідальність за повторне протягом року порушення військовозобов`язаними чи призовниками правил військового обліку, неявка їх на виклик до військового комісаріату без поважних причин або несвоєчасне подання в обліковий орган, де вони перебувають на військовому обліку, відомостей про зміну місця проживання, освіти, місця роботи, посади, а також порушення порядку проходження навчальних зборів (занять) у навчальних закладах Товариства сприяння обороні України та професійно-технічних навчальних закладах. Санкція передбачала накладення штрафу від трьох до семи неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Натомість, ч.2 ст.210 КУпАП, в редакції чинній на час винесення оспорюваної постанови 06 квітня 2023 року, передбачала відповідальність Порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку - тягне за собою накладення штрафу від тридцяти до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Повторне протягом року вчинення порушення, передбаченого частиною першою цієї статті, за яке особу вже було піддано адміністративному стягненню, а також вчинення такого порушення в особливий період - тягнуть за собою накладення штрафу від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Отже, санкція ч. 2 ст. 210 КУпАП, збільшилася більше ніж у десять разів. Також суд звертає увагу, ст. 7 «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів», було доповнено пунктом 8-1 лише згідно із Законом № 1357-IX від 30.03.2021. За таких обставин, відповідачем неправомірно кваліфіковано дії [PERSON] за ч.2 ст.210 КУпАП, оскільки на час вчинення інкримінованого йому правопорушення його дії не могли підпадати під регулювання ч.2 ст.210 КУпАП. Таким чином, суд приходить до висновку, що з огляду на зміст ч.2 ст. 8 КУпАП, відповідно до якої закони, які пом`якшують або скасовують відповідальність за адміністративні правопорушення, мають зворотну силу, тобто поширюються і на правопорушення, вчинені до видання цих законів. Закони, які встановлюють або посилюють відповідальність за адміністративні правопорушення, зворотної сили не мають. Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту ст. 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до вимог ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно з вимогами ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Відповідач, до свого відзиву не долучив належних документів та матеріалів, які могли б бути використані як докази у справі та свідчили б про правомірність прийнятого рішення, а також свідчили б про те, що відповідною посадовою особою було дотримано законодавчих гарантій об`єктивного і справедливого розгляду справи про адміністративне правопорушення. З наявних же у матеріалах справи доказів випливає, що при винесенні оскаржуваної постанови не було дотримано вищевказаних приписів чинного законодавства, зокрема щодо встановлення всіх обставин справи. Виходячи із положень ч. 1 ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини у справах «Лучанінова проти України» (рішення від 09 червня 2011 року), «Малофєєва проти Росії» (рішення від 30 травня 2013 року), «Карелін проти Росії» (рішення від 20 вересня 2016 року), суд у цій справі, як і у кримінальному провадженні, має бути неупередженим і безстороннім і не вправі самостійно змінювати на шкоду особі формулювання правопорушення, викладене у фабулі протоколу про адміністративне правопорушення. Відповідне формулювання слід вважати по суті викладенням обвинувачення у вчиненні адміністративного правопорушення, винуватість у скоєнні якого має бути доведено не судом, а перед судом у змагальному процесі. Суд також не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, оскільки таким чином, неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. В силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи. Згідно ст. 62 Конституції України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Відповідно до вимог п. 3 ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення. Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановлені обставини справи, беручи до уваги обов`язок відповідача, як суб`єкта владних повноважень, щодо доказування правомірності свого рішення, принцип закріплений в Конституції України про необхідність доведення вини особи належними доказами, а не припущеннями та принципу, що усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягаю задоволенню, шляхом скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення та закриття провадження по справі. На підставі наведеного,

Результат розгляду: granted