Рішення адміністративного суду від 2023-02-09 00:00:00+02

13 вересня 2021 року [PERSON] звернувся до адміністративного суду з позовом до в/ч № [NUMBER] ( [INFO] ), в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову від 04.07.2022 року про заборону в`їзду в Україну строком на п`ять років. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2022 року у задоволенні адміністративного позову було відмовлено. Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким повністю задовольнити його позов. На думку апелянта, висновки суду першої інстанції про незаконне перетинання державного кордону позивачем при в`їзді на територію України не відповідає дійсності, адже, це посилання на рішення суду, що не набрало законної сили. До того ж судом першої інстанції повністю проігноровано доказ, наявний у справі, зокрема, протокол ПдРУ №163720 від 04.07.2022 року, в якому чітко зазначено, що [PERSON] проходив кордон України в пункті пограничного контролю без проходження паспортного контролю. Відповідач своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористався, що відповідно до статті 304 КАС України не перешкоджає апеляційному перегляду справи. Справа розглянута судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження. Апеляційним судом справа розглянута в порядку письмового провадження з урахуванням особливостей, передбачених статтею 286 КАС України, та відповідно до статті 311 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів і вимог поданої скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків. З матеріалів справи вбачається, що 4 липня 2022 року близько 16:00 в пункті пропуску "Паланка-Маяки-Удобне" було виявлено гр. Туреччини [PERSON] , який слідував в пішому порядку на вихід з України та надав при проходженні прикордонного контролю закордонний паспорт гр. Туреччини №112912963096. Під час вивчення паспортного документу посадовими особами Державної прикордонної служби України було встановлено відсутність відмітки про в`їзд в Україну та додатково встановлено відсутність облікових записів в базі даних "Ризик" про в`їзд в Україну. У поясненнях [PERSON] повідомив, що перетинав державний кордон України на вхід в Україну через пункт пропуску "Вулканешти- Виноградівка" без проходження прикордонного контролю. Вважаючи такі дії громадянина Туреччини [PERSON] порушенням вимог статті 9 Закону України "Про державний кордон України", статті 6 Закону України "Про прикордонний контроль", за що частиною першою статті 204-1 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність, відносно громадянина Туреччини [PERSON] складено матеріали справи про адміністративне правопорушення та направлено для розгляду до Білгород- Дністровського міськрайонного суду Одеської області. Також 4 липня 2022 року начальником прикордонного загону затверджено постанову про заборону в`їзду в Україну від 04.07.2022 року, якою громадянину Туреччини [PERSON] , [INFO] заборонено в`їзд в Україну строком на п`ять років відповідно до частини другої статті 14 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", підпункту "в" пункту 2.1 розділу ІІ Інструкції про порядок прийняття органами охорони державного кордону Державної прикордонної служби України рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства. Вважаючи згадану постанову про заборону протиправною [PERSON] звернувся до суду з даним адміністративним позовом про її скасування. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дійшов висновку, що спірна постанова про заборону в`їзду в Україну громадянину Туреччини [PERSON] від 04.07.2022 року є обґрунтованою та законною, повністю відповідає вимогам частини другої статті 2 КАСУ, оскільки прийнята на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення. Надаючи правову оцінку законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне. Так, за приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 33 Конституції України закріплено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну. Відповідно до частини першої статті 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Згідно з Протоколом №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб (пункти 1-3 статті 2). Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначає Закон України від 22.09.2011 року №3773-VI "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" (далі - Закон №3773-VI), у частині третій статті 3 якого закріплено, що іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави. Приписи статті 13 Закону №3773-VI установлюють підстави для заборони в`їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну, відповідно до частини першої якої в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється: в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку, або боротьби з організованою злочинністю; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні; якщо при клопотанні про в`їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи; якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі; якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, митних та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні; якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну; якщо така особа з порушенням встановленого законодавством України порядку здійснила в`їзд на тимчасово окуповану територію України або до району проведення антитерористичної операції чи виїзд з них або вчинила спробу потрапити на ці території поза контрольними пунктами в`їзду-виїзду. Відповідно до положень частини другої статті 14 Закону України №3773-VI, іноземці та особи без громадянства в разі незаконного перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України затримуються та в разі, якщо порушення ними законодавства України не передбачає кримінальної відповідальності, повертаються до країни попереднього перебування у встановленому порядку. Таким іноземцям та особам без громадянства органами охорони державного кордону забороняється в`їзд в Україну строком на п`ять років. Відомості про них в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, вносяться до бази даних осіб, яким згідно із законодавством України не дозволяється в`їзд в Україну або тимчасово обмежується право виїзду з України. Згідно пункту "в" пункту 2.1 Інструкції про порядок прийняття органами охорони державного кордону Державної прикордонної служби України рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, затвердженої наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України № 946 від 05.12.2011 року (далі Інструкція №946), рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцю (далі - рішення про заборону в`їзду в Україну) приймається органом охорони державного кордону в разі якщо іноземець порушив у пункті пропуску через державний кордон України (далі - пункт пропуску) правила перетинання державного кордону України або не виконав законних вимог посадових та службових осіб органу охорони державного кордону; За визначенням пункту 2 Положення про пункти пропуску через державний кордон та пункти контролю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18 серпня 2010 р. №51 пункт пропуску через державний кордон спеціально виділена територія на залізничних і автомобільних станціях, у морських і річкових портах, в аеропортах (на аеродромах) з комплексом будівель, споруд і технічних засобів, де здійснюються прикордонний, митний та інші види контролю і пропуск через державний кордон осіб, транспортних засобів, вантажів та іншого майна. Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, [PERSON] перетнув державний кордон України на вхід в Україну через пункт пропуску "Вулканешти- Виноградівка" без проходження прикордонного контролю, про що 4 липня 2022 року відносно нього було складено протокол про адміністративне правопорушення за частиною першою статті 204-1 КУпАП. Постановою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19 серпня 2022 року по справі №495/4997/22 громадянина Туреччини [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 204-1КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу. Судом апеляційної інстанції встановлено, що постановою Одеського апеляційного суду від 23 січня 2023 року постанову Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19.08.2022 року скасовано. Провадження по адміністративній справі відносно громадянина Туреччини [PERSON] за ст.204-1 ч.1 КУпАП закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю складу та події адміністративного правопорушення. Згідно даних з Єдиного державного реєстру судових рішень постанова апеляційного суду від 23.01.2023 року у справі №495/4997/22 набрала законної сили 23 січня 2023 року. Судом апеляційної інстанції було встановлено, що 27 лютого 2022 року [PERSON] пройшов з Республіки Молдова паспортний контроль, про що є відмітка в його паспорті, що ставить під сумнів твердження відповідача про його прямий умисел на проходження в цей же день кордону України без проходження паспортного контролю. З того часу до 4 липня 2022 року [PERSON] знаходився на території України, і ніяких зауважень з боку правоохоронних органів не мав. На думку відповідача, факт перетину позивачем державного кордону України на вхід в Україну через пункт пропуску "Вулканешти- Виноградівка" без проходження прикордонного контролю також підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення ПдРУ №163720 від 04.07.2022 року (а.с. 8), рапортом начальника всп "Старокозаче" [PERSON] (а.с. 26), письмовими поясненнями інспектором прикордонної служби "Старокозаче" [PERSON] . Водночас доказів того, що [PERSON] перетнув державний кордон України поза пунктами пропуску через державний кордон України в матеріалах справи відсутні. Згідно до положень статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Відповідно до частин першої та другої статті 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Як визначено частиною другою статті 74 КАС України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування У цьому зв`язку колегія суддів констатує, що в межах розгляду даної справи відповідачем, як суб`єктом владних повноважень не надано жодних доказів на підтвердження вини позивача у вчиненні дій, за які спірною постановою йому було заборонено в`їзду в Україну строком на п`ять років. Отже, вказане рішення відповідача є необґрунтованим і, відповідно, протиправним, що є підставою для його скасування. Таким чином рішення суду першої інстанції не може бути визнано законними і обґрунтованими, оскільки суд не встановив фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, не перевірив належним чином доводи учасників справи та порушив норми матеріального права. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. За приписами частини першої та частини другої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Відтак, апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню. У відповідності до статті 139 КАС України, судові витрати, понесені позивачем по сплаті судового збору за подачу позовної заяви (992,40 грн.) та апеляційної скарги (1488,60 грн.) підлягає відшкодуванню йому за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.

Результат розгляду: granted