Рішення адміністративного суду від 2022-06-07 00:00:00+03

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив: визнати протиправними дії відповідача щодо перерахунку і виплати пенсії з обмеженням максимального розміру; зобов`язати відповідача провести перерахунок і виплату перерахованої суми пенсії у розмірі 43468,85 гривень без обмеження максимальним розміром; зобов`язати відповідача провести виплату заборгованості з пенсії єдиною сумою, з урахуванням різниці між фактично отриманою і належною до сплати сумою пенсії, починаючи з 01.01.2016, без обмеження максимальним розміром та без урахування постанови Кабінету Міністрів України від 28.08.2018 № 649. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.10.2019 адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області щодо перерахунку і виплати пенсії позивачу з обмеженням максимального розміру. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області здійснити з 01.01.2016 перерахунок пенсії позивачу із врахуванням суми грошового забезпечення для обчислення пенсії у розмірі 40606,75 гривень без обмеження максимальним розміром та здійснити виплату з урахуванням виплачених сум. Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 09.12.2019 апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області повернуто особі, яка з нею звернулась. Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.06.2021 встановлено судовий контроль за виконанням судового рішення та зобов`язано відповідача протягом тридцяти днів з дня отримання копії даної ухвали подати до суду звіт про виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.10.2019 по справі № 640/9554/19. 16.07.2021 відповідач подав звіт, в якому повідомив про виконання рішення суду у повному обсязі. У звіті відповідач зазначив, що на виконання рішення суду позивачу здійснено перерахунок пенсії з 01.01.2016 в порядку, визначеному судовим рішенням. До звіту доданий розрахунок суми пенсії позивача, який охоплює період з 01.01.2016 (дата, з якої необхідно здійснити перерахунок згідно з рішенням суду) по 08.12.2019 (день, що передує даті набрання законної сили рішенням суду). Відповідно до зазначеного розрахунку в зазначений період позивачу нарахована пенсія у розмірі 39692,43 гривень щомісяця, з урахуванням виплачених сум сума заборгованості з виплати пенсії за минулий період становить 1367498,17 гривень, яка була виплачена 10.06.2021. Обставини щодо виплати пенсії за минулий період у розмірі 1367498,17 гривень позивачем не заперечувались. Однак, позивач не погодився з розміром пенсії, який самостійно розрахував, та зазначив, що розмір пенсії має становити 43 468,85 гривень. Враховуючи наявні суперечності у розрахунку суми пенсії, суд ухвалою від 26.10.2021 зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області протягом десяти робочих днів з дня отримання копії даної ухвали подати до суду новий звіт про виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.10.2019 у справі № 640/9554/19. 30.11.2021 до суду від Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області надійшов звіт про виконання рішення суду, в якому зазначається, що 25.11.2021 позивачу проведено упорядкування матеріалів пенсійної справи в частині виконання рішення суду, за результатами чого встановлено місячний розмір пенсії позивача в розмірі 43468,85 гривень, починаючи з січня 2016 року. Сума коштів за період з липня по листопад 2021 року 18882,10 гривень буде виплачена разом з виплатою наступної пенсії, а за період з січня 2016 року по грудень 2019 року в розмірі 181268,16 гривень - відповідно до положень Порядку погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду, затвердженого постановою КМУ від 22 серпня 2018 р. № 649. Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.01.2022 прийнято звіт Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.10.2019 в адміністративній справі № 640/9554/19. Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що невиконання судового рішення Головним управлінням Пенсійного фонду України у Київській області в частині виплати грошових коштів за відсутності відповідного фінансового забезпечення та фактичної відсутності коштів не може вважатися невиконанням судового рішення без поважних причин. Також суд першої інстанції зазначив, що оскільки виплата пенсій, призначених відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», забезпечується за рахунок коштів Державного бюджету України, розпорядником якого є Кабінет Міністрів України, а органи Пенсійного фонду здійснюють таку виплату після виділення коштів з Державного бюджету України, то підстави для відмови у прийнятті звіту та застосування процесуальних наслідків такого неприйняття у цьому випадку відсутні. Позивач не погодився із судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу суду та прийняти нове судове рішення, яким встановити строк для виконання рішення суду від 23.10.2019 та зобов`язати подати до суду звіт про виконання судового рішення. Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначає, що брак коштів не може бути достатньою підставою для невиконання судового рішення. Відповідач відзив на апеляційну скаргу не подав. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, оцінивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке. Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Згідно з частинами другою, третьою статті 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. За приписами статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. З наведеного видно, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист. Отже, обов`язок виконати судове рішення виникає з моменту набрання ним законної сили незважаючи на те, чи погоджується учасник справи з висновками суду викладеними в цьому рішенні, яке набрало законної сили. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права. У рішенні Європейського суду з прав людини від 19 березня 1997 року в справі «Горнсбі проти Греції» суд підкреслив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як невід`ємна частина судового розгляду. У рішеннях Європейського Суду з прав людини у справах «Бурдов проти Росії» від 07 травня 2002 року, «Ромашов проти України» від 27 липня 2004 року, «Шаренок проти України» від 22 лютого 2004 року зазначається, що право на судовий захист було б ілюзорним, якби правова система держави дозволяла щоб остаточне зобов`язальне рішення залишалося без дієвим на шкоду одній із сторін; виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має вважатися невід`ємною частиною судового процесу. Виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатись як невід`ємна частина «судового процесу» для цілей статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до частини шостої статті 245 КАС України у випадках, визначених у частинах 3 - 5 цієї статті, суд може визначити відповідачу - суб`єкту владних повноважень розумний строк виконання рішення суду. Відповідно до частини першої статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. А частиною другою статті 382 КАС України визначено, що за наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Такий контроль здійснюється судом шляхом зобов`язання надати звіт про виконання судового рішення, розгляду поданого звіту на виконання судового рішення, а у разі неподання такого звіту чи за наслідками розгляду такого звіту - встановлення нового строку для подання звіту та накладання штрафу. Отже, штраф чи встановлення нового строку для подання звіту, в межах судового контролю за виконанням судового рішення передбаченого статтею 382 КАС України, може бути накладений, а новий строк встановлений, за неподання звіту або за наслідками розгляду звіту. Водночас зазначені процесуальні дії є диспозитивним правом суду, яке може використовуватися в залежності від наявності об`єктивних обставин, які підтверджуються належними та допустимими доказами. Матеріалами справи підтверджується, що на виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.10.2019 позивачу здійснено перерахунок пенсії з 01.01.2016 в порядку, визначеному судовим рішенням. За період з 01.01.2016 по 08.12.2019 (день, що передує даті набрання законної сили рішенням суду) позивачу нарахована пенсія у розмірі 39692,43 гривень щомісяця. 10.06.2021 позивачу виплачена заборгованість з виплати пенсії за минулий період в сумі 1367498,17 гривень. Обставини щодо виплати пенсії за минулий період у розмірі 1367498,17 гривень позивачем не заперечуються. Однак, позивач вважає, що розмір пенсії має становити 43 468,85 гривень. Згідно зі звітом від 26.11.2021 № 1000-0902-7/120938 Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, який подано на виконання ухвали від 26.10.2021 суду першої інстанції, 25.11.2021 позивачу проведено упорядкування матеріалів пенсійної справи в частині виконання рішення суду, за результатами чого встановлено місячний розмір пенсії позивача в розмірі 43468,85 гривень, починаючи з січня 2016 року. Сума коштів за період з липня по листопад 2021 року 18882,10 гривень буде виплачена разом з виплатою наступної пенсії, а за період з січня 2016 року по грудень 2019 року в розмірі 181268,16 гривень - відповідно до положеннь Порядку погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду, затвердженого постановою КМУ від 22 серпня 2018 р. № 649.. У клопотанні від 10.12.2021 про відмову в прийняття звіту про виконання судового рішення позивач зазначив, що 07.12.2021 йому виплачені кошти в сумі 18882,10 грн. Разом з тим, заборгованість за період з січня 2016 року по грудень 2019 року розмірі 181268,16 гривень не виплачена. Отже, рішення суду від 23.10.2019 є невиконаним в частині здійснення виплати позивачу відповідної суми заборгованості в сумі 181268,16 гривень. Суд першої інстанції, приймаючи звіт відповідача про виконання судового рішення від 23.10.2019, дійшов висновку, що підставою невиконання рішення суду в повному обсязі, а саме у частині не проведення виплати нарахованої пенсії, є недостатність відповідних бюджетних призначень, передбачених бюджетом для Пенсійного фонду України. Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке. Дійсно, відповідно до положень статті 8 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" № 2262-XII від 9 квітня 1992 року виплата пенсій, у тому числі додаткових пенсій, доплат, надбавок та підвищень до них, компенсаційних виплат, встановлених законодавством, звільненим із служби військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, та членам їх сімей забезпечується за рахунок коштів Державного бюджету України. Поряд з цим, згідно з частиною 2 статті 8 Закону України "Про пенсійне забезпечення" № 1788-XII від 05 листопада 1991 року Пенсійний фонд України є самостійною фінансово-банківською системою, не входить до складу державного бюджету України, формується за рахунок коштів, що відраховуються підприємствами і організаціями (в тому числі й тими, що використовують працю громадян за угодами цивільно-правового характеру) на заходи соціального страхування за тарифами, диференційованими залежно від небезпечності, шкідливості, тяжкості робіт та стану інших умов праці, страхових внесків громадян, які займаються підприємницькою діяльністю, обов`язкових страхових внесків громадян, а також коштів державного бюджету України. Отже, виплата пенсій, призначених на підставі Закону № 2262-XII, здійснюється Головним управлінням Пенсійного фонду України у Київській області виключно за рахунок коштів Фонду, передбачених Державним бюджетом України на відповідний рік. У силу вимог статей 23 та 116 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету можна здійснювати лише за наявності відповідного бюджетного призначення, встановленого законом про Державний бюджет України. Взяття зобов`язань без відповідних бюджетних асигнування та здійснення видатків бюджету з перевищенням бюджетних призначень є порушенням бюджетного законодавства. Проте, Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області не надало будь-яких доказів вчинення всіх можливих заходів для забезпечення реального здійснення виплати позивачу відповідної суми заборгованості. Зокрема, витягу з бюджету Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області на 2021 рік, із відображенням у ньому суми коштів на погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду, доказів звернення до Пенсійного фонду України за роз`ясненнями щодо можливості проведення виплати позивачу заборгованості за рішенням суду тощо. Отже, зважаючи на те, що відповідач не здійснив виплату позивачу заборгованості, то такий спосіб судового контролю за виконання судового рішення, як встановлення нового строку для подання звіту про виконання судового рішення, на думку апеляційного суду, буде доцільним у цій правовій ситуації, як спосіб перевірити хід виконання рішення суду. На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок про наявність підстав для прийняття звіту. Крім того, суд першої інстанції не надав оцінки посиланню відповідача у звіті про виконання судового рішення на те, що сума заборгованості буде виконана згідно з положеннями Порядку погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду, затвердженого постановою КМУ від 22 серпня 2018 р. № 649, пункти якої, зокрема, щодо затвердження цього порядку визначні нечинними в судовому порядку постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.07.2020 у справі №640/5248/19. Колегія суддів зауважує, що відповідно до положень частин першої та другої статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Відповідно до пунктів 1, 4 ч. 1 ст. 320 КАС України підставою для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, а також неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання. Отже, враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду, оскільки постановлена з порушенням норм процесуального права.

Результат розгляду: partial