Рішення адміністративного суду від 2022-11-04 00:00:00+02

\~ \~ \~ \~Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності. В обґрунтування позову зазначив, що 06.03.2021 він перед виїздом перевірив технічний стан і комплектність транспортного засобу у складі тягача MAN TGS, держ.номер [NUMBER] з напівпричепом ВЕСТТ 930014, держ.знак [NUMBER] , зокрема розсіювач світлового приладу і жодних несправностей ним не було виявлено. Після чого він вирушив до м. Запоріжжя, де був зупинений інспектором поліції Балабановим Б.О., який виніс щодо нього постанову про притягнення до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.121 КУпАП та накладення 340,00 грн. штрафу. Із постановою він не згоден, оскільки не вчинював адміністративного правопорушення. В оскаржуваній постанові зазначено, що він керував тз з тріщиною на лобовому склі в зоні дії роботи склоочисників, чим порушив п.31.4 ПДР України. Проте, п.31.4 ПДР України не передбачає заборони експлуатації транспортних засобів з тріщинами на лобовому склі, що виключає можливість притягнення його до адміністративної відповідальності за цією статтею. На склі ТЗ відсутні будь-які предмети та не нанесено ніякого покриття, яке обмежує оглядовість з місця водія, і погіршують його прозорість. Крім того, на лобовому склі не було тріщини в зоні роботи склоочисників, що обмеж оглядовість з місця водія та погіршували його прозорість. До того ж ПДР України містять імперативні норми, відповідно до яких визначені пошкодження або невідповідність технічного стану транспортних засобів стандартам, за заборонено експлуатацію транспортних засобів. А перелік технічних несправностей у п. 31.4 ПДР України, порушення якого інкримінується - є вичерпним та не містить посилань на пошкодження лобового скла у зоні роботи склоочисників. \~ \~ \~ \~Звертає увагу суду, що працівник поліції в якості доказів не додає акт відповідності технічного стану транспортного засобу, отже є підстави вважати, що технічний стан ТЗ був у належному стані. Також, диспозиція ч. 1 ст. 121 КУпАП є бланкетною нормою права, яка містить посилання на спеціальний нормативний акт, тому при порушенні вказаної статті у постанові про притягнення до адміністративної відповідальності має бути зазначено спеціальний нормативний акт. Як вбачається з п. 5 оскаржуваної постанови, працівник поліції вказує, що він порушив п. 31.4 ПДР України, однак не конкретизує за яким саме підпунктом. Таким чином оскаржувана постанова не відповідає вимогам ст. 283 КУпАП. п. 5 Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої Наказам МВС України від 07.11.2015 року №1395. Відсутність в оскаржуваній постанові конкретного обвинувачення має наслідком порушення прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, гарантованих ст. 268 КУпАП. в тому числі і права на захист. Тому просить скасувати постанову у справі про адміністративне правопорушення серії ЕАН № 3878985 від 06.03.2021 винесену інспектором роти №1 батальйон №2 Управління патрульної поліції в Запорізькій області Департаменту патрульної поліції лейтенантом поліції Балабановим Богданом Олеговичем відносно [PERSON] про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 121 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340,0 гривень. Справу про притягнення до адміністративної відповідальності закрити. Стягнути з відповідача 454,40 грн. судового збору та 1150,00 грн. витрат на правову допомогу. Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 28 вересня 2022 року відкрито провадження по справі та призначено розгляд справив порядку спрощеного позовного провадження із особливостями, встановленими стст.268-272, 286 КАС України без повідомлення (виклику) сторін. 18.10.2022 від Департаменту патрульної поліції до суду надійшов відзив. У відзиві зазначено, що з позовними вимогами відповідач не погоджується, вважає їх необґрунтованими. 06.03.2021 під час несення служби у Запорізькій області, поліцейським УПП в Запорізькій області ДПП було виявлено, що водій не виконав вимоги ПДР. Обставини, на які вказує позивач не виключають подію інкримінованого йому правопорушення та склад такого правопорушення у його діях. Враховуючи вчинення позивачем адміністративного правопорушення, відносно нього була винесена постанова у справі про таке правопорушення. Просить відмовити в задоволенні позову. Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, суд встановив наступне. Відповідно до вимог частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Так, відповідно до частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. Зазначені критерії, хоч і адресовані суду, але одночасно вони є і вимогами для суб`єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє дії чи допускається бездіяльності. Згідно ч.2 ст.61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Відповідно до ст.9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Згідно зі ст. 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення, доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото - і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. Судом встановлено, що відповідно до постанови про адміністративне правопорушення серії ЕАН № 38789855286721 від 06.03.2021 на [PERSON] накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 грн. за ч.1 ст.121 КУпАП, за те, що 06.03.2021 о 22.54 м. Запоріжжя вул. Космічна, 140 водій [PERSON] керував тз тріщиною на лобовому склі в зоні дії роботи склоочисників, чим порушив п.31.4 ПДР керування водієм транспортним засобом, технічний стан і обладнання якого не відповідають вимогам стандартів, правил дорожнього руху і технічної експлуатації. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 293 КУпАП орган при розгляді скарги на постанову про адміністративне правопорушення перевіряє законність та обґрунтованість постанови та може прийняти одне із рішення як скасування постанови. Згідно ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Пунктом 31.4 ПДР України встановлено, що забороняється експлуатація транспортних засобів згідно із законодавством за наявності таких технічних несправностей і невідповідності таким вимогам: 31.4.1. Гальмові системи:… 31.4.2. Рульове керування:… 31.4.3. Зовнішні світлові прилади: … 31.4.4. Склоочисники і склообмивачі вітрового скла: … 31.4.5. Колеса і шини:… 31.4.6. Двигун:… 31.4.7. Інші елементи конструкції:… Згідно з ст. 283 КпАП України постанова повинна містити: ...опис обставин, установлених під час розгляду справи, зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення, прийняте у справі рішення. Пункт 31.4 ПДР є бланкетною нормою і містить кілька різних заборон експлуатації транспортних засобів, проте вказаний пункт правил не містить заборони експлуатації транспортного засобу із тріщиною на лобовому склі. Вищезазначений пункт Правил містить посилання на спеціальний нормативний акт, тому при порушенні вказаної статті у постанові про притягнення до адміністративної відповідальності має бути зазначено спеціальний нормативний акт. Отже, в порушення ст. 283 КпАП України постанова не має зазначення конкретного нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення. У відзиві на позовну заяву представник відповідача цитує правила дорожнього руху, Закон України «Про національну поліцію» та рішення Європейського суду з прав людини. Проте, по суті позову взагалі не має жодного заперечення. Тобто по суті доводів позивача, відповідачем пояснень взагалі не надано та його доводи не спростовано, а правомірність свого рішення не доведено. Ним не надано суду жодного доказу на спростування доводів позову. Відповідно до ч. 3 ст. 62 Конституції України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі «Аллене де Рібем проти Франції» від 10 лютого 1995 року підкреслив, що принцип презумпції невинуватості порушується, «якщо суд оголосить обвинуваченого винним, коли його вина не була попередньо доведена». У справі «Барбера, Мессеге і Жабардо проти Іспанії» Європейський суд з прав людини в своєму рішенні від 6 грудня 1988 року зазначив, що докази, покладені в основу висновку суду про винність обвинуваченого, мають відповідати як вимогам достатності, так і переконливості. У рішенні по справі «Барбера, Мессеге і Хабардо проти Іспанії» ЄСПЛ зазначив, що п. 2 статті 6 Конвенції вимагає, щоб при здійсненні своїх повноважень судді відійшли від упередженої думки, що обвинувачений вчинив злочинне діяння, так як обов`язок доведення цього лежить на обвинуваченні та будь-який сумнів трактується на користь обвинуваченого. Обов`язок дотримання принципу презумпції невинуватості відноситься не тільки до судових органів, але й до інших державних установ, таких як поліція (Рішення ЕСПЛ у справі «Дактарас проти Литви» від 24.11.2000 року). Також Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Салабіаку проти Франції» від 7 жовтня 1988 року зазначив, що тягар доведення вини покладається на обвинувачення і будь - які сумніви повинні бути на користь обвинуваченого. З метою судового переслідування необхідно приєднати до справи достатньо доказів для засудження обвинуваченого. Правова природа адміністративної відповідальності за своєю суттю є аналогічною кримінальній, оскільки також є публічною, пов`язана із застосуванням державного примусу, ініціюється органами, які наділені владними повноваженнями, а застосовувані санкції можуть бути доволі суттєвими для особи, включаючи позбавлення волі. У справі «Надточій проти України» Європейський суд з прав людини в своєму рішенні від 15.05.2008 року відзначив, що Уряд України визнав карний кримінально-правовий характер Кодексу України про адміністративні правопорушення (п. 21 рішення). Крім того, Конституційний Суд України в рішенні від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010 дійшов до висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтується на конституційних принципах та правових презумпція, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні (п. 4.1). В рекомендації № R (91)1 Комітету Міністрів Ради Європи Державам - членам стосовно адміністративних санкцій від 13 лютого 1991року рекомендовано урядам держав - членів керуватися у своєму праві та практиці принципом, згідно з яким обов`язок забезпечення доказів покладається на адміністративний орган влади (принци 7). Дослідивши всі матеріали справи, суд приходить до висновку, що кваліфікація адміністративного правопорушення суперечить фактичним обставинам справи, зазначеним у постанові. Приймаючи постанову про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.121 КУпАП, відповідачем не з`ясовано всіх фактичних обставин справи, а тому суд вважає за необхідне скасувати вказану постанову. Крім того, відповідно до\~ст. 162 КАС України\~у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову зокрема, про визнання протиправними рішення суб`єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання не чинним рішення чи окремих його положень. Проте суд вважає безпідставними позовну вимогу [PERSON] про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, оскільки відповідно до\~ст. 284 КУпАП\~вирішення питання про закриття провадження у справі по адміністративне правопорушення належить до компетенції органу, що приймав рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності. Стосовно стягнення судових витрат, необхідно зазначити наступне. Частиною 1 ст.139 КУпАП встановлено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. З огляду на те, що позов задоволено, то судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до вимог ч. 1ст.\~133\~ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно п. 1 ч. 3 ст.\~133\~ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1, 2 ст.\~137\~ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи, витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. 09.03.2021 між позивачем та адвокатом Сидоренко А.С. було укладено договір №08 про надання правової допомоги. Частинами 2, 3 ст.\~137\~ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. В обґрунтування вимог про стягнення витрат на правову допомогу позивачем надано докази їх понесення, а саме: рахунок-фактуру, квитанцію до прибуткового ордеру від 12.03.2021 про сплату позивачем зазначених послуг у розмірі 1150,00 грн. та акт виконаних робіт №1 від 12.03.2021 з детальним описом проведених робіт з урахуванням часу. Відповідно до ч. 9\~ст. 139 КАС України\~при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до\~закону\~досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись. Суд проаналізував перелік та обсяг наданих правових послуг, а саме: стосовно дій адвоката позивача по опрацюванню законодавчої бази, що регулює спірні відносини та прийшов висновку, що вартість зазначених робіт є співмірною з витратами пов`язаними з наданням правничої допомоги. Враховуючи викладене, суд вважає що витрати за надану правову допомогу та судовий збір, підлягають задоволенню.

Результат розгляду: partial