Рішення адміністративного суду від 2022-06-09 00:00:00+03

Громадянин Грузії [PERSON] ( далі - позивач) звернувся з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області ( далі - відповідач), в якому просив: - визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 22.06.2021 р. про відмову у наданні дозволу на імміграцію громадянину Грузії [PERSON] ; - зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області заяву громадянина Грузії [PERSON] про видачу дозволу на імміграцію розглянути повторно з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні. Позов обґрунтованим тим, що на підставі факту укладення шлюбу із громадянкою України - [PERSON] та у зв`язку із проживанням на території України достатньо довгий проміжок часу, позивачем подано заяву про видачу дозволу на імміграцію в Україну та видачу відповідної посвідки на постійне проживання. 22.06.2021 р. відповідачем винесено рішення про відмову. Підставою для відмови зазначено п. 6 ч. 1 ст. 10 ЗУ "Про імміграцію" (в інших випадках, передбачених законами України). Позивач вважає таку відмову необгрунтованою, оскільки відповідачем не доведено, що наявні інші випадки, які б слугували підставою для такої відмови. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12 січня 2022 року - в задоволенні позову відмовлено. В апеляційній скарзі, представник позивача - адвокат Врона А.В., посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить рішення суду від 12 січня 2022 року скасувати, прийняти в нове рішення про задоволення позову. Доводи апеляційної скарги аналогічні підставам обгрунтування позову. У відзиві на апеляційну скаргу, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області, послалося на доводи, які узгоджуються з висновками суду першої інстанції. Колегія суддів, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких мотивів. Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до паспорту № [NUMBER] , виданого 05.04.2019 року, [PERSON] є громадянином Грузії. 06.06.2018 року, відповідно до свідоцтва серії [NUMBER] , [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб. 01.08.2018 року [PERSON] зареєстровано в державному реєстрі фізичних осіб-платників податків та присвоєно РНОКПП [NUMBER] . 08.07.2020 року [PERSON] надала згоду [PERSON] на реєстрацію місця проживання, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Заява завірена нотаріусом та зареєстрована в реєстрі за №463. 14.08.2019 року [PERSON] видано посвідку на тимчасове проживання № [NUMBER] , яка дійсна до 12.08.2020 р 09.07.2020 року [PERSON] видано посвідку на тимчасове проживання № [NUMBER] , яка дійсна до 08.07.2021 р. 12.07.2021 року [PERSON] видано посвідку на тимчасове проживання № [NUMBER] , яка дійсна до 08.07.2022 р. 17.07.2020 року [PERSON] подано заяву про надання дозволу на імміграцію в Україну. 02.09.2020 року ГУ ДМС в Одеській області направлено запит щодо перевірки наявності чи відсутності підстав для отримання дозволу на імміграцію в Україну [PERSON] до Управління служби безпеки України в Одеській області. 23.04.2021 року Управління служби безпеки України в Одеській області повідомило, що відносно [PERSON] інформацією не володіє. 31.08.2020 року ГУ ДМС в Одеській області, згідно п. 9 "Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень", направлено запит №5100.5.3-9031/51.1-20 до Кримінальної поліції ГУНП в Одеській області щодо проведення перевірки за обліками та повідомити про наявність чи відсутність заперечень з боку Національної поліції стосовно іноземних громадян, серед яких, [PERSON]. 27.01.2021 року ГУ ДМС в Одеській області, згідно п. 9 "Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень", направлено запит №5100.5.3-771/51.1-21 до начальника ВБЗПТЛ ГУНП в Одеській області щодо проведення перевірки за обліками та повідомити про наявність чи відсутність заперечень з боку Національної поліції стосовно іноземних громадян, серед яких, [PERSON]. 10.02.2021 року листом №15/226 начальник ВБЗПТЛ ГУНП в Одеській області повідомив ГУ ДМС в Одеській області, що [PERSON] безпосередньо впливає на криміногенну обстановку в м. Одесі та Одеської області. 31.08.2020 року ГУ ДМС в Одеській області, згідно п. 14 "Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень", направлено запит №5100.5.3-9032/51.1-20 до Головного центру обробки спеціальної інформації ДПС України щодо проведення перевірки за обліками та повідомити про наявність чи відсутність заперечень з боку Національної поліції стосовно іноземних громадян, серед яких, [PERSON]. 24.09.2020 року листом №0.184-9308/0/18-20 Головний центр обробки спеціальної інформації ДПС України повідомив ГУ ДМС в Одеській області, що станом на 09:00 23.09.2020 року інформація про іноземців у базі даних осіб, яким на підставі закону органами охорони державного кордону заборонено в`їзд в Україну, відсутня. 22.06.2021 року ГУ ДМС в Одеській області складено Висновок про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Грузії [PERSON] . 22.06.2021 року ГУ ДМС в Одеській області прийнято рішення №51034300008718 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Грузії [PERSON] на підставі пункту 6 частини першої стаття 10 Закону України « Про імміграцію». Не погодившись з даним рішенням, позивач звернувся до суду з цим позовом. Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що при прийнятті рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну [PERSON] ГУ ДМС в Одеській області, діяло в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла такого висновку. Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначає Закон України "Про імміграцію". Питання імміграції регулюються Конституцією України, цим Законом та іншими нормативно-правовими актами, що не повинні їм суперечити (ст. 2 Закону). Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається, зокрема, одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України. Як встановлено судом, [PERSON], на день подання заяви 17.07.2020р., перебував у шлюбі з громадянкою України [PERSON] 2 роки і 1 місяць. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 9 Закону заяви про надання дозволу на імміграцію подаються особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів. Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Крім зазначених документів подаються для осіб, зазначених у пункті 4 частини другої та у пункті 1 частини третьої статті 4 цього Закону, - копії документів, що засвідчують їх родинні стосунки з громадянином України (п. 5 ч. 7 ст. 9 Закону). При цьому, в силу положень ч. 10 ст. 9 Закону у разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів, заява про надання дозволу на імміграцію не приймається. Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію, визначено Порядком № 1983. Відповідно до пп. 3 п. 2 Порядку №1983 рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні підрозділи ДМС (далі - територіальні підрозділи) - стосовно іммігрантів, які на законних підставах перебувають на території України і є іммігрантами позаквотової категорії (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС), а саме - одного з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітей і батьків громадян України. Згідно п. 11 Порядку №1983, для отримання дозволу на імміграцію разом із заявою встановленого ДМС за погодженням з МЗС зразка подаються: паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства (після пред`явлення повертається), та копія його сторінок; засвідчений у встановленому законодавством порядку переклад українською мовою сторінки паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, з особистими даними; три фотокартки розміром 3,5 х 4,5 сантиметра; документ про місце проживання (в Україні та за кордоном); документально підтверджені відомості про склад сім`ї (копії свідоцтва про народження, свідоцтва про шлюб, документів про усиновлення, встановлення опіки чи піклування тощо); документ, виданий лікувально-профілактичним закладом про відсутність у заявника хвороб, зазначених у пункті 5 частини п`ятої статті 9 Закону України "Про імміграцію" (крім осіб, зазначених у пунктах 1 і 3 частини третьої статті 4 Закону). Особи, які постійно проживають за межами України, подають документ, виданий лікувальним закладом держави за місцем проживання, який підлягає легалізації в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами; довідка, видана компетентним органом держави попереднього проживання або її дипломатичним представництвом чи консульською установою в Україні, про відсутність судимості (крім осіб, зазначених у пунктах 1 і 3 частини третьої статті 4 Закону України "Про імміграцію"). У виняткових випадках такі відомості можуть бути отримані ДМС чи територіальними органами і підрозділами шляхом надсилання відповідного запиту компетентним органам іноземних держав, з якими укладено договір про правову допомогу у цивільних, сімейних та кримінальних справах; квитанція про сплату державного мита або консульського збору, якщо за дії, пов`язані з наданням дозволу на імміграцію, законодавством передбачена їх сплата, або документ, який підтверджує наявність пільг щодо сплати. Документи, визначені пунктами 1-10 частини сьомої статті 9 Закону України "Про імміграцію", додатково подаються відповідно до категорії іммігрантів. У разі необхідності відповідні територіальні органи і підрозділи, які забезпечують провадження у справах з питань імміграції, можуть затребувати інші документи, що уточнюють наявність підстав для надання дозволу на імміграцію, якщо це не суперечить Закону України "Про імміграцію", а також запросити для бесіди заявників чи інших осіб. Документи, видані компетентними органами іноземних держав, підлягають легалізації в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України. Копії цих документів, а також письмове підтвердження згоди на імміграцію та гарантії приймаючих осіб, передбачені пунктом 6 частини сьомої статті 9 Закону України "Про імміграцію", подаються нотаріально засвідченими. Документи, відомості за якими можуть змінюватися, можуть бути подані протягом шести місяців від дня їх видачі. Пунктом 14 Порядку №1983 передбачено, що територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів, перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України "Про імміграцію", надсилають відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби. МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який надіслав запит. Як встановлено судом, 10.02.2021 р. листом №15/226 начальник ВБЗПТЛ ГУНП в Одеській області повідомив ГУ ДМС в Одеській області, що [PERSON] безпосередньо впливає на криміногенну обстановку в м. Одесі та Одеської області. Крім того, на ухвалу суду начальником Міграційної поліції ГУНП в Одеській області надано відповідь від 17.11.2021 р. №15/1846 в якій зазначено, що "В ході перевірки встановлено, що [PERSON] може впливати на криміногенну обстановку на території м. Одеси та Одеської області та відповідно до п. 10 Закону України "Про оперативно-розшукову діяльність" забороняється оприлюднювати або надавати зібрані відомості, а також інформацію щодо проведення або не проведення стосовно певної особи оперативно-розшукової діяльності до прийняття рішення за результатами такої діяльності. Питання оприлюднення або надання такої інформації після прийняття рішення регулюється законом." За правилами п. 16 Порядку №1983, у разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів і підрозділів, ці органи аналізують у місячний термін отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу. Правова регламентація оперативно-розшукової діяльності встановлена Законом України "Про оперативно-розшукову діяльність" від 18 лютого 1992 року № 2135-ХІІ (далі - Закон № 2135- ХІІ), відповідно до статті 1 якого завданням оперативно-розшукової діяльності є пошук і фіксація фактичних даних про протиправні діяння окремих осіб та груп, відповідальність за які передбачена Кримінальним кодексом України, розвідувально-підривну діяльність спеціальних служб іноземних держав та організацій з метою припинення правопорушень та в інтересах кримінального судочинства, а також отримання інформації в інтересах безпеки громадян, суспільства і держави. Оперативно-розшукова діяльність - це система гласних і негласних пошукових, розвідувальних та контррозвідувальних заходів, що здійснюються із застосуванням оперативних та оперативно-технічних засобів (стаття 2 Закону № 2135-ХІІ). За змістом пункту 1 частини першої статті 6 Закону № 2135-ХІІ підставами для проведення оперативно-розшукової діяльності є: наявність достатньої інформації, одержаної в установленому законом порядку, що потребує перевірки за допомогою оперативно-розшукових заходів і засобів, про: злочини, що готуються; осіб, які готують вчинення злочину; осіб, які переховуються від органів досудового розслідування, слідчого судді, суду або ухиляються від відбування кримінального покарання; осіб безвісно відсутніх; розвідувально-підривну діяльність спецслужб іноземних держав, організацій та окремих осіб проти України; Зазначені підстави можуть міститися в заявах, повідомленнях громадян, посадових осіб, громадських організацій, засобів масової інформації, у письмових дорученнях і постановах слідчого, вказівках прокурора, ухвалах слідчого судді, суду, матеріалах правоохоронних органів, у запитах і повідомленнях правоохоронних органів інших держав та міжнародних правоохоронних організацій, а також запитах повноважних державних органів, установ та організацій, визначених Кабінетом Міністрів України, про перевірку осіб у зв`язку з їх допуском до державної таємниці, до роботи з ядерними матеріалами та на ядерних установках (частина друга статті 6 Закону № 2135-ХІІ). Прийняття рішення про проведення оперативно-розшукових заходів, подання та розгляд відповідних клопотань, проведення оперативно-розшукових заходів, фіксація та використання їх результатів, проведення цих заходів до постановлення ухвали слідчого судді та інші питання їх проведення регулюються згідно з положеннями глави 21 Кримінального процесуального кодексу України з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом, щодо мети проведення оперативно-розшукових заходів, суб`єкта ініціювання та проведення цих заходів, обґрунтування клопотання про їх проведення та підстав для його задоволення слідчим суддею, використання результатів оперативно-розшукових заходів та інших питань, обумовлених специфікою мети їх проведення. Прийняття рішень про проведення оперативно-розшукових заходів, які не потребують дозволу слідчого судді або рішення прокурора, здійснюється керівником відповідного оперативного підрозділу або його заступником з повідомленням про прийняте рішення прокурора (частина друга статті 8 Закону № 2135-ХІІ). Відповідно до частини першої статті 9 Закону № 2135-ХІІ у кожному випадку наявності підстав для проведення оперативно-розшукової діяльності заводиться оперативно-розшукова справа. Постанова про заведення такої справи підлягає затвердженню начальником органу Національної поліції або начальником відокремленого підрозділу територіального органу Національної поліції, органу Служби безпеки України, оперативного підрозділу органу Державного бюро розслідувань, Державної прикордонної служби України, охорони вищих посадових осіб, Служби зовнішньої розвідки України, оперативного підрозділу органів доходів і зборів, органу, установи виконання покарань чи слідчого ізолятора, розвідувального органу Міністерства оборони України, розвідувального органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади у справах охорони державного кордону, підрозділу Національного антикорупційного бюро України або його уповноваженим заступником. За змістом частини першої статті 10 Закону № 2135-ХІІ матеріали оперативно-розшукової діяльності використовуються: 1) як приводи та підстави для початку досудового розслідування; 2) для отримання фактичних даних, які можуть бути доказами у кримінальному провадженні. Поняття "негласні слідчі (розшукові) дії" (глава 21 КПК) та "оперативно-розшукові заходи" не є тотожними, водночас мають спільну правову основу -КПК (глава 21) та Закон № 2135-ХІІ. Зважаючи на завдання оперативно-розшукової діяльності, її правову основу та правовий статус органів, які її здійснюють, а також значення матеріалів оперативно-розшукової діяльності у зіставленні із завданням кримінального провадження, визначеними КПК, така діяльність (хоч і здійснюється до того, як відповідні відомості про кримінальне правопорушення внесено до ЄРДР), не є управлінською, а процесуальною і становить частину саме кримінальних правових відносин. Таким чином оцінка судом правових підстав для складання постанов про заведення або закриття оперативно-розшукової справи, а також дій чи бездіяльності посадових чи службових осіб, визначених статтею 9 Закону 2135-ХІІ щодо закриття/відмови закриття оперативно-розшукової справи може здійснюватися в порядку кримінального судочинства. Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 21 жовтня 2021 року по справі №640/31081/20. З огляду на наведене, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що при прийнятті рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну [PERSON], ГУ ДМС в Одеській області діяло в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» ЄСПЛ повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Обов`язок суду мотивувати прийняття або відхилення доводів сторін по суті спору полягає у відображенні в судовому рішенні висновків суду про те, що саме дало йому підстави прийняти та/чи відхилити аргументи сторін щодо суті спору, з посиланням на з`ясовані у справі обставини та норми матеріального чи процесуального права, що підлягають застосуванню до правовідносин, що склалися. Водночас, оскільки на суд покладено обов`язок здійснювати правосуддя на засадах верховенства права, забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Законів України «Про судоустрій і статус суддів» у редакціях від 07 липня 2010 року та 02 червня 2016 року), зазначений обов`язок суду полягає в закладенні у свої мотиви відповідної аргументації з дотриманням принципів верховенства права. Оцінюючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції встановлено в повній мірі фактичні обставини справи, та надано об`єктивний та обґрунтований їх аналіз з урахуванням доводів, наведених сторонами, у зв`язку з чим, наявні підстави вважати, що обставини справи встановлено повно та правильно, а отже і наведені скаржником доводи в апеляційній скарзі щодо цього не спростовують правильних по суті висновків суду першої інстанції. Згідно зі ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. У відповідності до ст.ст.315, 316 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги, якщо суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Результат розгляду: denied