Рішення адміністративного суду від 2022-02-07 00:00:00+02

[PERSON] звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, в якому просив: - визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у призначені позивачу пенсії за віком з урахуванням ч. 2 ст. 40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІУ, із застосуванням середньої заробітної плати в Україні, з якої сплачено страхові внески, обчисленої як середній показник за 2014, 2015, 2016 роки; - зобов`язати відповідача призначити позивачу пенсію за віком з дня подачі заяви на переведення, із застосуванням середньої заробітної плати в Україні, з якої сплачено страхові внески, обчисленої як середній показник за 2017, 2018, 2019 роки. Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 03.02.2021 року відмовлено у задоволенні позову. Не погодившись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити. Справу розглянуто в порядку письмового провадження відповідно до ст. 311 КАС України. Перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що остання підлягає задоволенню виходячи з наступного. Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено письмовими доказами, наявними в матеріалах справи, [PERSON] з 11.05.2012 року перебуває на обліку в органі Пенсійного фонду України та отримує пенсію, призначену відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу». 07.04.2020 року позивачем подано заяву про призначення пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», із застосуванням показника середньої заробітної плати в Україні, з якої сплачено страхові внески за 2017, 2018, 2019 роки. (а.с.13) Листом від 21.04.2020 року №2875-2913/П-02/8-0800/20 відповідач відмовив позивачу у призначені пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та зазначив, що при переведенні з одного виду пенсії на інший застосовується показник середньої заробітної плати (доходу), який враховувався під час призначення (попереднього перерахунку) попереднього виду пенсії. Отже, при переведенні на інший вид пенсії застосовуватиметься показник середньої заробітної плати за 2014-2016 роки. (а.с. 14-15) Не погоджуючись з такими діями органу Пенсійного фонду, позивач звернувся до суду з цим позовом. Відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції зазначив, що позивачем до пенсійного органу було подану заяву про призначення пенсії довільної форми, яка не відповідає приписам п.1.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій (затв. Постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року № 22-1), а також суд зазначив, що розмір пенсії позивача з 01.05.2020 року, обчислений за ст. 37 Закону України «Про державну службу» є меншим ніж розмір пенсії, обчислений згідно з Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне. Згідно з ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно позиції Конституційного суду України, яка висловлена у рішенні від 09.07.2007 року № 6-рп/2007 по справі № 1-29/2007, - утверджуючи і забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами України встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до частини другої статті 6 частини другої статті 19, частини першої статті 68 Конституції України вони є загальнообов`язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування. їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави (п.3.2. мотивувальної частини). Таку правову позицію Конституційний Суд України висловив і в рішенні від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 (справа щодо пільг, компенсацій і гарантій) (пункт 6 мотивувальної частини). Згідно приписів ст. 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723-XII (далі - Закон №3723-XII, в редакції, на час призначення позивачу пенсії), на одержання пенсії державних службовців мають право особи, які досягли встановленого законодавством пенсійного віку, за наявності загального трудового стажу для чоловіків - не менше 25років, для жінок - не менше 20 років, у тому числі стажу державної служби - не менше 10 років, та які на час досягнення пенсійного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менше 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, - незалежно від місця роботи на час досягнення пенсійного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 80 відсотків від сум їх заробітної плати, на які нараховується збір на обов`язкове державне пенсійне страхування, без обмеження граничного розміру пенсії, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 80 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі. Відповідно до ст. 9 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-IV (далі - Закон №1058-IV) відповідно до цього Закону за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника. Відповідно до статті 10 цього Закону особі, яка має одночасне право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором. За приписами ч. 2 ст. 40 Закону №1058-IV заробітна плата (дохід) для обчислення пенсії визначається за формулою: Зп = Зс х (Ск : К), де: Зп -заробітна плата (дохід) застрахованої особи для обчислення пенсії, у гривнях; Зс - середня заробітна плата (дохід) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії. Порядок визначення показників зазначеної заробітної плати затверджується ПФУ за погодженням з центральними органами виконавчої влади, що забезпечують формування державної фінансової політики, державної політики у сферах економічного розвитку, статистики. Ск -сума коефіцієнтів заробітної плати (доходу) за кожний місяць (Кз 1 + Кз 2 + Кз 3 + ... + Кз n); К -страховий стаж за місяці, які враховано для визначення коефіцієнта заробітної плати (доходу) застрахованої особи. Частиною 3 ст. 45 Закону № 1058-ІV встановлено, що переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами ПФУ. При переведенні з одного виду пенсії на інший за бажанням особи може враховуватися заробітна плата (дохід) за періоди страхового стажу, зазначені в ч. 1 ст. 40 Закону №1058-IV, із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу), який враховувався під час призначення (попереднього перерахунку) попереднього виду пенсії. Аналіз наведених норм свідчить про те, що ч. 3 ст. 45 Закону №1058-ІV регламентовано порядок переведення з одного виду пенсії, призначеного саме за цим Законом, на інший. Отже, показник середньої заробітної плати при переведенні на інший вид пенсії має бути незмінним, тобто таким, яким він був на час призначення пенсії, передбаченої Законом №1058-ІV. При цьому судом враховується, що позивач з 2012 року отримує пенсію згідно Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ від 16.12.1993 року, в той час як з 01.01.2004 року діє Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» , яким передбачено право на отримання пенсії за віком, а також передбачено право вибору пенсіонера на отримання ним одного із встановлених Законом видів пенсії, та цим правом скористався позивач, звернувшись 07.04.2020 року до пенсійного із заявою про призначення йому з 07.04.2020 року пенсії за віком, що суд визнає правомірним з огляду на те, що пенсія передбачена Законом України «Про державну службу» та пенсія за віком, передбачена Законом № 1058-ІV, є різними видами пенсії, які передбачають різні підстави та порядок призначення пенсії, що встановлено правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 29.11.2016 року по справі № 21-6331а15. Водночас, колегія суддів враховує, що Верховний Суд неодноразово висловлював позицію, що у випадку призначення особі пенсії за одним законом, який передбачає інші підстави та порядок призначення пенсії, а в подальшому при виявленні особою бажання отримувати пенсію за віком відповідно до Закону №1058-IV, має місце саме призначення пенсії за віком вперше, а не переведення на інший вид пенсії згідно ч. 3 ст. 45 Закону №1058-IV (постанова від 31.01.2019 у справі №639/2751/17, від 11.07.2019 у справі №264/6292/16-а, від 17.01.2020 у справі №591/5266/16-а). В свою чергу з матеріалів справи вбачається та не заперечується учасниками справи, що в 2012 році позивачу призначена пенсія за віком відповідно до Закону України "Про державну службу", який передбачає інші підстави та порядок призначення пенсії. При цьому, призначена позивачу пенсія відповідно до зазначеного закону є спеціальною пенсією для конкретно визначеного кола осіб. Водночас, із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону №1058-IV позивач звернувся до відповідача вперше, а тому і призначення позивачеві пенсії за віком відповідно до зазначеного закону є призначенням пенсії вперше. Таким чином наведене свідчить, що позивач має право на призначення пенсії за віком відповідно до Закону №1058 із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в середньому на одну застраховану особу в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три роки, що передують року звернення за призначенням пенсії, а тому суд першої інстанції, відмовляючи в задоволені позову дійшов помилкових висновків у відповідній частині. При цьому колегія суддів, враховуючи норми ч.1 ст. 45 Закону №1058-IV, зазначає, що в даному випадку відповідач зобов`язаний призначити [PERSON] з 07 квітня 2020 року пенсію за віком, передбачену ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-ІУ відповідно до ст. 40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-ІУ із застосуванням показника середньої заробітної плати в Україні з якої було сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії, а саме за 2017, 2018, 2019 роки. Крім того, колегія суддів вважає неспроможними посилання відповідача, зазначені у відзиві на апеляційну скаргу, стосовно того, що з заявою встановленого зразка про призначення пенсії за віком відповідно до Закону №1058-ІV позивач до пенсійного органу не звертався, оскільки подана позивачем заява відповідачем була розглянута без будь-яких зауважень щодо невідповідності її форми встановленому зразку. В свою чергу надана позивачу відповідь листом, хоч і не відповідає формі рішення, яке мало бути прийнято відповідачем за наслідками її розгляду, водночас містить дату його складання та вихідний номер, підпис керівника установи відповідача та фактично є відмовою відповідача у призначенні позивачу зазначеного виду пенсії. Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції слід скасувати, як таке, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог. Оскільки предметом позову в цій справі є дії (рішення) суб`єкта владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання щомісячного довічного грошового утримання судді, тобто ця справа є справою незначної складності у розумінні п. 3 ч. 6 ст. 12 КАС України, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Результат розгляду: granted