Рішення адміністративного суду від 2023-02-28 00:00:00+02

\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ [PERSON] у серпні 2022 року звернулася до суду з позовом, в якому просить: визнати протиправною бездіяльність Військової частини [NUMBER] щодо не здійснення своєчасного розрахунку при звільненні позивача з військової служби; зобов`язати Військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки виплати розрахунку при звільненні в розмірі 411220,00 грн. за період з 07 серпня 2018 року по 27 липня 2022 року. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2022 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини [NUMBER] щодо не нарахування та не виплати [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Стягнуто з Військової частини [NUMBER] на користь [PERSON] \~\~середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку з 07 серпня 2018 року по 27 липня 2022 року у розмірі 84622,00 гривень (вісімдесят чотири тисячі шістсот двадцять дві гривні 00 копійок). У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, у задоволенні позову відмовити. Апеляційна скарга ґрунтується на тому, що судом першої інстанції не надано належної оцінки обставинам справи та нормам чинного законодавства, що призвело до прийняття невірного рішення. Зокрема, апелянт зазначає, що суд першої інстанції застосував нечинні норми КЗпПУ, а також не застосував висновки Верховного Суду, якими підтверджується відсутність підстав для стягнення середнього заробітку, якщо спір щодо належних до виплат сум був вирішений в судовому порядку. Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, суд апеляційної інстанції дійшов таких висновків. Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] проходила військову службу у Військовій частині [NUMBER] , з якої 06 серпня 2018 року звільнена, виключена зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення відповідно до наказу командира Військової частини [NUMBER] від 06.08.2018 № 177. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.07.2021 у справі № 160/7153/21 визнано протиправними дії Військової частини [NUMBER] щодо ненарахування та невиплати [PERSON] індексації грошового забезпечення за період з грудня 2015 року по 06 серпня 2018 рік, зобов`язано нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з грудня 2015 року по 06 серпня 2018 рік. На виконання вказаного рішення Військовою частиною [NUMBER] здійснено нарахування та виплата індексації грошового забезпечення за вказаний період із застосуванням грудня 2015 року в якості базового місяця в розмірі 4798,51 грн., що підтверджується випискою по картковому рахунку від 03.09.2021 та платіжним доручення № 600 від 02.09.2021. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.03.2022 у справі № 160/895/22 визнано протиправними дії Військової частини [NUMBER] щодо застосування базового місяця грудень 2015 року при нарахуванні індексації грошового забезпечення [PERSON] за період з 01.12.2015 по 28.02.2018. Зобов`язано Військову частину [NUMBER] здійснити перерахунок та виплатити [PERSON] \~індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 із врахуванням базового місяця для обчислення індексу споживчих цін січень 2008 року, з урахуванням раніше виплачених сум. На виконання судового рішення на банківський рахунок [PERSON] \~27.07.2022 зараховані кошти в сумі 79815,46 грн., що підтверджується випискою по рахунку АТ КБ «ПриватБанк». [PERSON] вважає, що дії Військової частини щодо несвоєчасного розрахунку при звільненні є незаконними та такими, що суперечать вимогам трудового законодавства України, а відтак у позивача виникає право звернення до суду з вимогами, пов`язаними з нарахуванням та стягненням заборгованості по виплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. \~\~ Надаючи оцінку спірним правовідносинам та висновкам суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до частини 1 статті 47 Кодексу законів про працю України в редакції, чинній на момент звільнення позивача зі служби, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Статтею 116 Кодексу законів про працю України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно зі статтею 117 КЗпП України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (подання позову 01.08.2022) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені\~ статтею 116\~ цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений\~ частиною першою\~ цієї статті. Аналіз наведених норм права дає можливість дійти висновку, що роботодавець несе обов`язок перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні. Такий обов`язок припиняється проведенням фактичного розрахунку \~та саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності у вигляді сплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Суд першої інстанції, вирішуючи спір, постався на ст. 117 КЗпПУ, відповідно до якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~ ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Натомість суд першої інстанції не дослідив, що норми статті 117 КЗпПУ у наведеній редакції на момент звернення позивача з позовом в адміністративній \~справі № 160/11840/22 втратили чинність. Вказане призвело до неправильного вирішення справи. Надаючи оцінку спірним правовідносинам з урахуванням приписів статті 117 КЗпПУ в редакції Закону\~ № 2352-IX від 01.07.2022, суд апеляційної інстанції зазначає, що відшкодування, передбачене цією статтею, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин. Суд апеляційної інстанції зазначає, що остаточний розрахунок мав бути проведений з [PERSON] 06.08.2018 в день звільнення. Натомість належні до виплати суми у загальному розмірі 84613,97 грн. були виплачені лише 27.07.2022. Суд апеляційної інстанції погоджується з доводами позивача стосовно права останньої на стягнення сум середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, проте доходить висновку, що розмір відшкодування за час затримки не може бути більшим як за шість місяців, що прямо визначено статтею 117 КЗпПУ. Судом встановлено, що днем звільнення [PERSON] є 06.08.2018, а тому першим днем затримки є 07.08.2018. Щодо кінцевого строку проведення розрахунку, суд встановив, що такий проведено 27.07.2022, а тому останнім днем є 26.07.2022. Таким чином суд апеляційної інстанції доходить висновку, що період затримки розрахунку при звільненні з 06.08.2018 по 26.07.2022 складає 1449 днів. Суд зазначає, що середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100. Відповідно до пункту 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (пункт 8 Порядку № 100). Відповідно до довідки Військової частини [NUMBER] від 27.09.2021 № 410/261 розмір грошового забезпечення [PERSON] у червні 2018 року склав 8649,90 грн., у липні 2018 року 8649,90 грн., що у сумі складає 17299,80 грн. Таким чином, розмір одноденного заробітку складає 402 грн. 32 коп. (17299,80 грн./43 робочих дня). З огляду на зазначене, середній заробіток за час затримки розрахунку складає 582961 грн. 68 коп. (402,32 грн. х 1449 дні затримки). З огляду на те, що відповідна компенсація не може перевищувати 6 місяців/182 днів, належна до сплати сума дорівнює 73222,24 грн. (402,32 грн. х 182 дні). Проте суд апеляційної інстанції погоджується з доводами апелянта, що до даних правовідносин слід застосовувати принцип співмірності. При задоволенні позову суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу співмірності до подібних правовідносин викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 806/345/16, від 18.07.2018 у справі № 825/325/16, від 04.04.2018 у справі № 524/1714/16-а. Зокрема, істотність частки компенсації за непроведену індексацію в порівнянні з середнім заробітком за час затримки розрахунку складає: 84613,97 грн./ 582961,68 грн. (сума компенсації за непроведену індексацію/ середній заробіток за весь час затримки розрахунку) = 0,14. Таким чином сума, яка підлягає відшкодуванню, становить: 402,32 грн. (середня заробітна плата позивача за один робочий день) х 0,14 (частка компенсації за непроведену індексацію) х 182 (кількість робочих днів затримки розрахунку, які підлягають відшкодуванню) = 10251,11 грн. Отже з врахуванням принципу справедливості та співмірності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований та виплачений [PERSON] у розмірі 10251 грн. 11 коп. При цьому суд апеляційної інстанції не вважає слушними доводи апелянта щодо відсутності підстав для виплати компенсації за затримку розрахунку при звільненні з посиланням на правові позиції Верховного Суду у справах № 810/1543/17, № 0940/1532/18, адже судова практика та підхід до застосування відповідних норм матеріального права є змінними, а тому врахуванню підлягають актуальні правові позиції Верховного Суду, що й здійснено судом апеляційної інстанції. Враховуючи сукупність викладених обставин, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, що є підставою для його скасування.

Результат розгляду: partial