Рішення адміністративного суду від 2022-10-05 00:00:00+03

09 лютого 2022 року [PERSON] звернувся в суд з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, в якому просив: визнати протиправними дії щодо призначення і виплати йому щомісячного довічного грошового утримання у розмірі 50% заробітної плати працюючого судді; зобов`язати здійснити перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 90% суддівської винагороди, яка відповідно до довідки ТУ ДСА України в Івано-Франківській області від 28 січня 2021 року № 50 становить 124858,80 грн, з врахуванням раніше виплачених сум, починаючи з 25 листопада 2020 року, зарахувавши періоди роботи на прокурорських посадах та управлінні юстиції, а також проходження два роки служби в армії і два роки навчання у Харківському юридичному інституті в період роботи на посаді судді. На обґрунтування позовних вимог зазначає, що з липня 2017 року отримує щомісячне довічне грошове утримання як суддя у відставці в розмірі 90% заробітку судді. До стажу роботи, що дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання відповідачем, на виконання рішення Коломийського міськрайонного суду від 18 вересня 2017 року у справі № 346/3960/17, зараховано календарний період роботи в органах прокуратури та юстиції, а проходження строкової військової служби та навчання за денною формою у Харківському юридичному інституті ім .Дзержинського упущено, оскільки загальний стаж складав 41 рік так 8 місяців, що було достатньо для отримання довічного грошового утримання в розмірі 90% заробітку працюючого судді. У подальшому, на виконання рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19 серпня 2021 по справі № 300/2374/21 ГУ ПФУ в Івано-Франківській області здійснено перерахунок довічного грошового утримання судді у відставці та зменшено розмір довічного грошового утримання судді з 90% на 50% складових суддівської винагороди, у зв`язку зі зменшенням стажу, який дає право на отримання довічного грошового утримання судді у відставці. Зазначає, що відповідачем до стажу, що дає право на отримання щомісячного довідного грошового утримання судді у відставці зараховано тільки період роботи суддею, а не зараховано періоди роботи в органах прокуратури та юстиції, половину терміну навчання на денній формі навчання у вищому юридичному закладі та строкову військову службу. Вказує, що внаслідок протиправного неврахування відповідачем спірних періодів суттєво зменшено розмір його довічного грошового утримання судді у відставці та порушено конституційну гарантію незалежності суддів. Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 25 травня 2022 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області щодо визначення [PERSON] з 25.11.2020 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 50% суддівської винагороди. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області зарахувати [PERSON] в стаж, який дає право отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці календарний період проходження строкової військової служби з 09.05.1976 по 19.05.1978, що становить 2 роки, половину строку навчання на денній формі навчання в Харківському юридичному інституті ім.Ф.Е. Дзержинського з 01.09.1978 по 01.07.1982, що становить 1 рік 10 місяців 26 днів та періоди роботи на слідчо-прокурорських посадах з 19.07.1983 по 01.03.1999, що становить 15 років 07 місяців 12 днів та зобов`язати здійснити перерахунок і виплату щомісячного довічного грошового утримання як судді у відставці в розмірі 76% суддівської винагороди згідно із довідкою Територіального управління ДСА України в Івано-Франківській області за № 193 від 12.03.2020, починаючи з 25.11.2020, з урахуванням фактично виплачених сум. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що при обчисленні стажу роботи на посаді судді підлягають застосуванню норми законодавства, які були чинними на день призначення (обрання) відповідного судді. Законодавством, яке діяло на момент набрання чинності Законом № 2453-VI, а також в період правового регулювання спірних правовідносин Законом № 2862-ХІІ, було передбачено право зарахування до стажу, що дає право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання судді, за умови роботи на посаді судді не менше як 10 років, половини строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах та календарного періоду проходження строкової військової служби. Окрім цього підлягають врахуванню періоди роботи позивача на слідчо-прокурорських посадах з 19 липня 1983 року по 01 березня 1999 року, що становить 15 років 7 місяців 12 днів. За умови зарахування спірних періодів роботи позивача, а саме: періоду проходження строкової військової служби (2 роки), половини строку навчання (1 рік 10 місяців 26 днів), періодів роботи на слідчо-прокурорських посадах (15 років 07 місяців 12 днів), а також враховуючи період роботи позивача безпосередньо на посаді судді (13 років 10 місяців 16 днів), суд першої інстанції встановив, що стаж роботи [PERSON] , який надає йому право на отримання щомісячного довічного грошового утримання становить 33 роки 04 місяці 24 дні. Тобто розмір довічного грошового утримання позивача підлягає розрахунку, виходячи з 76% (50% у зв`язку з відставкою + 26% (по 2% за кожен з 13 повних років стажу понад 20 років)) суддівської винагороди працюючого судді. Не погодившись з прийнятим рішенням, Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю. Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що постанова Кабінету Міністрів України «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» від 03 вересня 2005 року № 865, якою було передбачено зарахування до стажу роботи, що дає право на відставку та отримання щомісячного грошового утримання, половини строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах та календарного періоду проходження строкової військової служби, втратила чинність на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 1097 від 01 грудня 2010 року , а Законом № 1402-VIII не передбачено такого зарахування до стажу на посаді судді. Вказує на відсутність підстав для зарахування до стажу роботи, що дає право на відставку та отримання щомісячного грошового утримання періодів роботи на посадах в органах прокуратури та юстиції. Вважає, що перерахунок довічного грошового утримання судді у відставці [PERSON] здійснено у відповідності до норм чинного законодавства. Суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження) (п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України). Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу з наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог не оскаржене, тому відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України в апеляційному порядку не переглядається. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав. Як встановлено судом першої інстанції, [PERSON] , відповідно до записів трудової книжки [NUMBER] : - з 09.05.1976 по 19.05.1978 - проходив службу в лавах радянської армії (зворотна сторона а.с.64); - з 01.09.1978 по 01.07.1982 - навчався на денній формі Харківського юридичного інституту ім.Ф.Е. Дзержинського (зворотна сторона а.с.66); - з 19.07.1983 по 01.03.1999 - обіймав слідчо-прокурорські посади в прокуратурі Коломийського району прокуратури Івано-Франківської області (а.с.65, зворотна сторона а.с.67); - з 02.03.1999 по 08.09.2003 - займав посаду начальника Коломийського районного управління юстиції (зворотна сторона а.с.67, а.с.66); - з 08.09.2003 по 24.07.2017 - перебував на посаді судді Коломийського міського суду Івано-Франківської області (Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області) (а.с.66, 68). У зв`язку із набуттям статусу судді у відставці [PERSON] з 25 липня 2017 року призначено довічне грошове утримання у розмірі 80% суддівської винагороди. Із урахуванням постанови Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 18 вересня 2017 року у справі № 346/3960/17 (а.с.22-27), залишеної без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 07 листопада 2017 року (а.с.18-21), позивач отримував щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці в розмірі 90% суддівської винагороди. У подальшому, у зв`язку зі збільшенням з 18 лютого 2020 року розміру суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, позивач звернувся до відповідача із заявою про перерахунок довічного грошового утримання судді у відставці на підставі довідки Територіального управління Державної судової адміністрації в Івано-Франківській області від 12 березня 2020 року №193, у здійсненні якого відмовлено. 19 серпня 20221 року Івано-Франківським окружним адміністративним судом ухвалено рішення у справі № 300/2374/21, яким, серед іншого, зобов`язано ГУ ПФУ в Івано-Франківській області здійснити перерахунок та виплату [PERSON] щомісячного довічного грошового утримання з 19 лютого 2020 року згідно довідки Територіального управління ДСА України в Івано-Франківській області за № 193 від 12 березня 2020 року з урахуванням фактично виплачених сум (а.с.33-36). Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29 листопада 2021 року апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області задоволено частково. Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19 серпня 2021 року у справі № 300/2374/21 в частині визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про відмову в перерахунку позивачу щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, оформлене листом від 15 травня 2020 року за №211/03.2, а також в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області здійснити перерахунок та виплату [PERSON] щомісячного довічного грошового утримання за період з 19 лютого 2020 року по 24 листопада 2020 року скасовано та прийнято в цій частині нову постанову, якою позов залишено без розгляду. В решті рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19 серпня 2021 року у справі № 300/2374/21 залишено без змін (а.с.28-32). Згідно з копією протоколу від 12 січня 2022 року, в результаті здійсненого 08 грудня 2021 року перерахунку довічного грошового утримання [PERSON] , основний розмір такого утримання встановлено у розмірі 50% від суддівської винагороди та становить 56754,00 грн, розмір довічного грошового утримання з надбавками - 68104,80 грн. (а.с.142-143). 19 січня 2022 року позивач звернувся до ГУ ПФУ в Івано-Франківській області із заявою, в якій просив надати інформацію щодо виконання рішення Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29 листопада 2021 року по справі № 300/2374/21 (а.с.16). У результаті розгляду зазначеної заяви відповідач надіслав [PERSON] повідомлення про виконання рішення у добровільному порядку, яким роз`яснив, що на виконання рішення суду у справі № 300/2374/21 у добровільному порядку забезпечено перерахунок пенсії за вислугу років відповідно до статті 142 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VIII з виплатою різниці між фактично отриманою та перерахованою суму пенсії з 25листопада 2020 року. Зазначив, що після проведеного перерахунку щомісячний розмір пенсії складає 68104,80 грн., а різницю між перерахованим розміром пенсії і фактично виплаченою пенсією за період з 25 листопада 2020 року по 31 січня 2022 року в сумі 96708,82 грн, занесено в Реєстр судових рішень Пенсійного фонду України та буде виплачено при наявності додаткового фінансування з Державного бюджету (а.с.17). Позивач, вважаючи протиправним незарахування відповідачем до стажу роботи, що дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання періодів роботи в органах прокуратури та управлінні юстиції, половини терміну навчання на денній формі у вищому юридичному закладі і строкову військову службу та зменшення, у зв`язку з цим, відсоткового значення розміру щомісячного довічного грошового утримання з 90% до 50% від розміру суддівської винагороди, звернувся до суду з метою захисту порушеного права. Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання протиправними дій відповідача щодо визначення позивачу з 25 листопада 2020 року щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 50% суддівської винагороди, а також зобов`язання відповідача зарахувати позивачу в стаж, який дає право отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці календарний період проходження строкової військової служби з 09 травня 1976 року по 19 травня 1978 року, що становить 2 роки, половину строку навчання на денній формі навчання в Харківському юридичному інституті ім.Ф.Е. Дзержинського з 01 вересня 1978 року по 01 липня 1982 року, що становить 1 рік 10 місяців 26 днів та періоди роботи на слідчо-прокурорських посадах з 19 липня 1983 року по 01 березня 1999 року, що становить 15 років 07 місяців 12 днів та зобов`язання здійснити перерахунок і виплату щомісячного довічного грошового утримання позивачу як судді у відставці в розмірі 76% суддівської винагороди згідно із довідкою Територіального управління ДСА України в Івано-Франківській області за № 193 від 12 березня 2020 року, починаючи з 25 листопада 2020 року, з урахуванням фактично виплачених сум. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Колегія суддів погоджується з обґрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав. Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд визначає Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII (далі - Закон № 1402-VIII). Відповідно до частини 4 статті 142 Закону № 1402-VIII, у разі зміни розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання. Згідно з частиною 5 статті 142 Закону № 1402-VIII пенсія або щомісячне довічне грошове утримання судді виплачується незалежно від заробітку (прибутку), отримуваного суддею після виходу у відставку. Щомісячне довічне грошове утримання суддям виплачується органами Пенсійного фонду України за рахунок коштів Державного бюджету України. Отже, правовою підставою для перерахунку раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці є факт зміни грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. Відповідно до частини 3 статті 135 Закону № 1402-VIII базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 3) судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. Разом з цим, Прикінцевими та перехідними положеннями Закону № 1402-VIII були передбачені певні особливості визначення розміру суддівської винагороди та щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці. Пунктом 22 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1402-VIII визначено, що право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом. Судді, які на день набрання чинності цим Законом пройшли кваліфікаційне оцінювання та підтвердили свою здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді, до 01 січня 2017 року отримують суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI (далі - Закон №2453-VI). До проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону № 2453-VI (пункт 23 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1402-VIII). При цьому, згідно із пунктом 25 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1402-VIII, право на отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, визначеному цим Законом, має суддя, який за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердив відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді), або призначений на посаду судді за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом, та працював на посаді судді щонайменше три роки з дня прийняття щодо нього відповідного рішення за результатами такого кваліфікаційного оцінювання або конкурсу. В інших випадках, коли суддя іде у відставку після набрання чинності цим Законом, розмір щомісячного довічного грошового утримання становить 80 відсотків суддівської винагороди, обчисленої відповідно до положень Закону України від 07 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів». За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді, але не може бути більшим ніж 90 відсотків суддівської винагороди судді, обчисленої відповідно до зазначеного Закону. Разом з цим, Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законів України щодо діяльності органів суддівського врядування» від 16 жовтня 2019 року № 193-IX, який набрав чинності 07 листопада 2019 року, було виключено зазначені вище пункти 22, 23 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1402-VIII. Надалі, рішенням Конституційного Суду України від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту 25 розділу ХІІ Прикінцеві та перехідних положень Закону № 1402-VIII зі змінами. У вказаному рішенні Конституційний Суд України зазначив, що право судді на відставку є конституційною гарантією незалежності суддів (пункт 4 частини шостої статті 126 Конституції України). Відставка судді є особливою формою звільнення його з посади за власним бажанням та обумовлена наявністю в особи відповідного стажу роботи на посаді судді; наслідком відставки є, зокрема, припинення суддею своїх повноважень з одночасним збереженням за ним звання судді і гарантій недоторканності, а також набуття права на виплату вихідної допомоги та отримання пенсії або щомісячного довічного грошового утримання (абзац четвертий підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 19 листопада 2013 року № 10-рп/2013). Отже, з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020 Закон № 1402-VIII не містить норм, які б по-різному визначали порядок обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці. Івано-Франківським окружним адміністративним судом за наслідком розгляду справи № 300/2374/21 у рішенні від 29 листопада 2021 року констатовано право позивача, після визнання неконституційними положень пункту 25 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII, на перерахунок розміру його щомісячного довічного грошового утримання, виходячи з розміру суддівської винагороди, обчисленої відповідно до статті 135 та підпункту 4 пункту 24 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII, які визначають розмір суддівської винагороди працюючого судді. Із матеріалів справи слідує, що, при перерахунку з 25 листопада 2020 року довічного грошового утримання [PERSON] , проведеного на виконання судового рішення у справі № 300/2374/21, відповідачем не враховано до стажу роботи на посаді судді два роки служби в армії, два роки навчання у Харківському юридичному інституті і періоди роботи на прокурорських посадах, в управлінні юстиції, та у зв`язку з цим зменшено відсоткове значення розміру щомісячного довічного грошового утримання до 50% складових суддівської винагороди. Стосовно неврахування до стажу, що дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді періодів роботи на прокурорських посадах, строкової військової служби та половини строку навчання за денною формою у вищому юридичному навчальному закладі, колегія суддів зазначає таке. Відповідно до частини 1 статті 116 Закону №1402-VІІІ суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 137 цього Закону, має право подати заяву про відставку. Відповідно до статті 137 Закону №1402-VІІІ до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: 1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України, судді Конституційного Суду України; 2) члена Вищої ради правосуддя, Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; 3) судді в судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу. Згідно з абзацом 4 пункту 34 Розділу XII Прикінцеві та перехідні положення Закону №1402-VІІІ судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання). Таким чином, колегія суддів вказує, що при обчисленні стажу роботи на посаді судді підлягають застосуванню норми законодавства, які були чинними на день призначення (обрання) відповідного судді. [PERSON] обраний на посаду судді Коломийського міського суду Івано-Франківської області 08 вересня 2003 року, що зокрема підтверджується записом у трудовій книжці позивача серії [NUMBER] (а.с.66). У період здійснення позивачем повноважень судді чинним був Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року за № 2453-VI (далі - Закон № 2453-VI). За правилами частини 1 статті 109 Закону № 2453-VI суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку. Згідно із вимогами статті 131 Закону № 2453-VI до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України; члена Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; судді у судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу. Водночас, відповідно до пункту 11 Перехідних положень Закону № 2453-VI, в редакції чинній до 28 березня 2015 року, судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом. До набрання чинності Законом № 2453-VI зазначені правовідносини регулювались Законом України «Про статус суддів» від 15 грудня 1992 року за № 2862-ХІІ (далі - Закон № 2862-ХІІ), який був чинним на час призначення у 2003 році позивача на посаду судді. Кожен суддя за умови, що він працював на посаді судді не менше 20 років, мав право на відставку, тобто на звільнення його від виконання обов`язків за власним бажанням або у зв`язку з закінченням строку повноважень (частина 1 статті 43 Закону № 2862-ХІІ). Абзацом 2 частини 4 статті 43 Закону № 2862-ХІІ передбачалося, що до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов`язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років. У період дії положень статті 43 Закону №2862-ХІІ правове регулювання поняття стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, було додатково врегульовано також іншими нормативно-правовими актами. Зокрема, відповідно до статті 1 Указу Президента України від 10 липня 1995 року за № 584/95 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів» (стаття втратила чинність 20 березня 2008 року), чинної на час призначення позивача суддею, до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах та період проходження строкової військової служби. Крім того, згідно з пунктом 3-1 постанови Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2005 року за № 865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарний період проходження строкової військової служби. Тобто, законодавством, яке діяло на момент набрання чинності Законом № 2453-VI, а також в період правового регулювання спірних правовідносин Законом № 2862-ХІІ, було передбачено право зарахування до стажу, що дає право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання судді, за умови роботи на посаді судді не менше як 10 років, половини строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах та календарного періоду проходження строкової військової служби. Судом першої інстанції встановлено, що [PERSON] в період з 09.05.1976 по 19.05.1978 - проходив службу в лавах радянської армії (зворотна сторона а.с.64); з 01.09.1978 по 01.07.1982 - навчався на денній формі Харківського юридичного інституту ім. Ф.Е. Дзержинського (зворотна сторона а.с.66). Також позивач з 19.07.1983 по 01.03.1999 обіймав слідчо-прокурорські посади в прокуратурі Коломийського району Івано-Франківської області (а.с.65, зворотна сторона а.с.67). Оскільки стаж роботи позивача на посаді судді становив більше 10 років, до стажу роботи, який дає право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання судді, підлягає врахуванню також календарний період проходження строкової військової служби (2 роки) та половина строку навчання на денній формі Харківського юридичного інституту (3 роки 9 місяців 23 дні/2 = 1 рік 10 місяців 26 днів) . Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною, зокрема у постановах Верховного Суду від 24 березня 2020 року у справі № 559/512/17, від 29 квітня 2020 року у справі № 426/12415/16-а, від 18 червня 2020 року у справі №498/337/17 і від 07 вересня 2020 року у справі №426/14458/16. Таким чином, доводи скаржника про те, що до спірних правовідносин щодо врахування календарного періоду проходження строкової військової служби та половини строку навчання на денній формі Харківського юридичного інституту слід застосовувати закон, що діяв на момент виникнення у особи відповідного права, є безпідставними. Крім цього, підлягають врахуванню періоди роботи позивача на слідчо-прокурорських посадах з 19 липня 1983 року по 01 березня 1999 року, що становить 15 років 7 місяців 12 днів. Колегія суддів звертає увагу на те, що право [PERSON] на зарахування до стажу, що дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання календарного періоду проходження строкової військової служби, половини строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, а також часу роботи на посадах прокурорів і слідчих встановлено постановою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 18 вересня 2017 року у справі № 346/3960/17, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 07 листопада 2017 року. Постановою Верховного Суду від 09 листопада 2018 року у справі № 346/3960/17 постанову Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 18 вересня 2017 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 07 листопада 2017 року залишено без змін. Зокрема, встановлено, що суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що до стажу роботи [PERSON] , який надає йому право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання, повинно зараховуватися календарний період проходження строкової військової служби та навчання за денною формою у Харківському юридичному інституті ім. Дзержинського та роботи в органах прокуратури (в тому числі стажу роботи на посаді судді 13 років 10 місяців), що в загальному розмірі складає 41 рік 8 місяців, що і дає позивачу право на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 90 % грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. Відповідно до частини 4 статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Щодо позовної вимоги про зобов`язання ГУ ПФУ в Івано-Франківській області здійснити перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 90% суддівської винагороди, визначеної у довідці ТУ ДСА України в Івано-Франківській області від 28 січня 2021 року № 50, колегія суддів зазначає наступне. Як зазначено вище, згідно із положеннями частини 3 статті 142 Закону № 1402-VIII, щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді. За умови зарахування спірних періодів роботи позивача, а саме: періоду проходження строкової військової служби (2 роки), половини строку навчання (1 рік 10 місяців 26 днів), періодів роботи на слідчо-прокурорських посадах (15 років 07 місяців 12 днів), а також враховуючи період роботи позивача безпосередньо на посаді судді (13 років 10 місяців 16 днів), суд встановив, що стаж роботи [PERSON] , який надає йому право на отримання щомісячного довічного грошового утримання становить 33 роки 04 місяці 24 дні. Тобто розмір довічного грошового утримання позивача підлягає розрахунку, виходячи з 76% (50% у зв`язку з відставкою + 26% (по 2% за кожен з 13 повних років стажу понад 20 років)) суддівської винагороди працюючого судді. При цьому, перерахунок довічного грошового утримання, під час якого допущено порушення прав позивача, для відновлення яких останній звернувся з цим позовом до суду, проведено з 25 листопада 2020 року відповідно до постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29 листопада 2021 року у справі № 300/2374/21 на підставі довідки Територіального управління ДСА України в Івано-Франківській області за № 193 від 12 березня 2020 року, а не довідки від 28 січня 2021 року № 50, як просить позивач у позовних вимогах. Доказів порушення прав [PERSON] в частині неврахування до стажу судді строку військової служби, половини строку навчання та періодів роботи на прокурорсько-слідчих посадах при здійсненні розрахунку довічного грошового утримання на підставі довідки від 28 січня 2021 року № 50 матеріали справи не містять. Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що для відновлення порушених прав позивача слід визнати протиправними дії ГУ ПФУ в Івано-Франківській області щодо зменшення [PERSON] з 25 листопада 2020 року відсотку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 76% до 50% суддівської винагороди та зобов`язати відповідача зарахувати [PERSON] в стаж, який дає право отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці календарний період проходження строкової військової служби з 09 травня 1976 року по 19 травня 1978 року, що становить 2 роки, половину строку навчання на денній формі навчання в Харківському юридичному інституті ім.Ф.Е. Дзержинського з 01 вересня 1978 року по 01 липня 1982 року, що становить 1 рік 10 місяців 26 днів та періоди роботи на слідчо-прокурорських посадах з 19 липня 1983 року по 01 березня 1999 року, що становить 15 років 07 місяців 12 днів та зобов`язати здійснити перерахунок і виплату щомісячного довічного грошового утримання як судді у відставці в розмірі 76% суддівської винагороди згідно із довідкою Територіального управління ДСА України в Івано-Франківській області за № 193 від 12 березня 2020 року, починаючи з 25 листопада 2020 року, з урахуванням фактично виплачених сум. Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29). Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи. За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Результат розгляду: denied