Рішення адміністративного суду від 2022-02-02 00:00:00+02

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернулись [PERSON] та [PERSON] з позовом до Міністерства соціальної політики України, в якому просили суд: - визнати протиправним та скасувати рішення Міністерства соціальної політики України від 20.12.2019 року № 21996/2-19/37 про відмову в наданні письмової згоди на усиновлення громадянами США, [PERSON] , [PERSON] , дітей - громадян України [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] на підставі висновку Комісії з питань міжнародного усиновлення при Міністерстві соціальної політики України від 18.12.2019 року № 9; - зобов`язати Міністерство соціальної політики України надати письмову згоду на усиновлення громадянами США, [PERSON] , [PERSON] , дітей - громадян України, [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Позовні вимоги мотивовано тим, що відмова відповідача у наданні позивачам згоди на усиновлення малолітніх дітей [PERSON] є необґрунтованою, оскільки така не ґрунтується на нормах закону. Позивачі зазначили, що Мінсоцполітики не з`ясувало усіх обставин справи щодо надання згоди на всиновлення дітей [PERSON] , не сприяло повному та об`єктивному розгляду такої справи, висновки відповідача ґрунтуються на припущеннях, суперечать дослідженим доказам і чинному законодавству України та нормам міжнародного права, а дійсні обставини справи спотворені, не враховані обставини, що мають суттєве значення для винесення рішення виходячи із найкращих інтересів дітей, зокрема, не враховано стан здоров`я [PERSON] , та те, що у разі припинення її лікування це загрожуватиме її життю та здоров`ю, у зв`язку з чим, рішення відповідача щодо відмови в наданні письмової згоди на усиновлення [PERSON] та [PERSON] є протиправним та таким, що порушує законні права та інтереси дітей. Також, позивачами наголошено, що усиновлення ними дітей [PERSON] є доцільним та таким, що проводиться на користь дітей з метою надання їм матеріальної, моральної та соціальної підтримки. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 квітня 2021 р. адміністративний задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано рішення Міністерства соціальної політики України від 20.12.2019 року № 21996/2-19/37 про відмову в наданні письмової згоди на усиновлення громадянами США, [PERSON] , [PERSON] , дітей - громадян України [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] на підставі висновку Комісії з питань міжнародного усиновлення при Міністерстві соціальної політики України від 18.12.2019 року № 9. Зобов`язано Міністерство соціальної політики України надати письмову згоду на усиновлення громадянами США, [PERSON] , [PERSON] , дітей - громадян України, [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.06.2021 заяву позивачів про заміну боржника у виконавчих листах задоволено, замінено боржника у виконавчих листах Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.05.2021 в адміністративній справі № 640/3347/21, а саме, Міністерство соціальної політики на Національну соціальну сервісну службу України. Не погоджуючись із рішенням суду, Національна соціальна сервісна служба України подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог, при цьому, посилаючись на неповне з`ясування обставин, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.11.2021 відкрито апеляційне провадження та призначено апеляційну скаргу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 26.01.2022. 19.01.2022 під № 3118 до суду від позивачів надійшов відзив на апеляційну скаргу. 24.01.2022 під № 4004 до суду від Національної соціальної сервісної служби України надійшла відповідь на відзив. 26.01.2022 судом оголошено по справі перерву до 02.02.2022. У судовому засіданні 02.02.2022 представник апелянта вимоги апеляційної скарги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити. Позивачі у судовому засіданні у повному обсязі заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили залишити оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін. У судовому засіданні був присутній перекладач. 02.02.2022 судом оголошено вступну і резолютивну частини постанови. Також, судом прийнято окрему ухвалу. Заслухавши суддю доповідача, вислухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних мотивів. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, у січні 2020 року, [PERSON] га [PERSON] , громадяни Сполучених Штатів Америки, звернулись до Богунського районного суду м. Житомира із заявою про усиновлення [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Орган опіки і піклування виконавчого комітету Житомирської міської ради. Комунальний заклад «Житомирський обласний спеціалізований будинок дитини для дітей-сиріт та дітей, які залишились без піклування батьків» Житомирської обласної ради, Служба у справах дітей Коростишівської районної державної адміністрації. Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 06 березня 2020 року задоволено заяву громадян США, [PERSON] та [PERSON] , заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Орган опіки і піклування виконавчого комітету Житомирської міської ради, Комунальний заклад «Житомирський обласний спеціалізований будинок дитини для дітей-сиріт та дітей, які залишились без піклування батьків» Житомирської обласної ради, Служба у справах дітей Коростишівської районної державної адміністрації, про усиновлення [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Постановою Житомирського апеляційного суду від 10 липня 2020 року, рішення Богунського районного суду м. Житомира від 06 березня 2020 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким Ньюменн Робертe Тімоті га Даффісі Лісs Марі Грейсен відмовлено у задоволенні заяви про усиновлення та удочеріння, з посиланням на те, що суд першої інстанції при постановленні рішення помилково ототожнив згоду центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері усиновлення і захисту прав дітей, із висновками органу опіки та піклування і безпідставно перебрав на себе повноваження цього органу. Постановою Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 295/301/20 (провадження № 61-12113св20) касаційну скаргу [PERSON] , [PERSON] залишено без задоволення, постанову Житомирського апеляційного суду від 10 липня 2020 року залишено без змін. Листом Міністерства соціальної політики України від 20.12.2019 № 21996/2-19/37, позивачів було повідомлено про відмову у наданні згоди на усиновлення громадянами США, [PERSON] , [PERSON] , дітей - громадян України [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , на підставі висновку Комісії з питань міжнародного усиновлення при Міністерстві соціальної політики України від 18.12.2019 № 9 відповідно до п. 78 Порядку провадження діяльності з усиновлення та здійснення нагляду за дотриманням прав усиновлених дітей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.2008 № 905 (зі змінами). Відмову Міністерства соціальної політики України в наданні згоди заявникам на усиновлення, позивачі вважають незаконною, безпідставною та такою, що порушує законні права та інтереси дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що і зумовило звернення до суду з даним позовом. Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з наступного: - підстави для відмови в наданні згоди на усиновлення дитини визначені п. 78 Порядку № 905 та є вичерпними, однак жодна із зазначених підстав не має місця в оскаржуваному рішенні від 20.12.2019 року № 21996/2-19/37, натомість, останнє фактично базується на тому, що роз`єднання [PERSON] та [PERSON] є недоцільним, оскільки не вичерпано всі можливості для влаштування дітей на виховання в одну родину, а тому, не відповідає інтересам дитини; - приймаючи оскаржуване рішення, відповідачем не було надано належну оцінку та не акцентовано увагу саме на найкращих інтересах дітей [PERSON]: [PERSON] та [PERSON] , враховуючи їх фізичні та психологічні особливості, вік, потреби, а також враховуючи можливості гр. [PERSON] на виховання п`яти дітей [PERSON] в будинку сімейного типу в с. Козіївка, яке не має досить розвинутої інфраструктури та відповідних медичних закладів, для лікування та підтримки стану здоров`я [PERSON] та [PERSON] ; - [PERSON] працює у лікарні університету штату Колорадо, у якості медичного директора нейрохірургічного відділення інтенсивної терапії і спів-директора програми з лікування інсульту, з річною заробітною платою в розмірі 550000 доларів США. [PERSON] працює у лікарні університету штату Колорадо, у якості фармацевта у відділенні інтенсивної терапії, з річною заробітною платою в розмірі 110928 доларів США. Власних дітей не мають. Стан здоров`я заявників не перешкоджає їм бути усиновлювачами, судимостей жоден з них не має, доходи стабільні та дозволяють забезпечити дітям належне утримання. Заявники мають у власності житловий двоповерховий будинок загальною площею 4990 квадратних футів. Будинок задовольняє вимоги штату Колорадо і є безпечним для влаштування дітей. Агенція «Найтлайт Крістіан Едопшенс» провела обстеження умов проживання заявників та надала висновки щодо придатності заявників бути усиновлювачами, рекомендує їх на усиновлення з України не більше чотирьох рідних дітей жіночої або чоловічої статі, віком від народження до чотирнадцяти років. Є придатними як для усиновлення здорової дитини/дітей або дитини/дітей з особливими потребами; - обставини щодо особистостей позивачів, їх стану здоров`я, матеріального забезпечення, роботи, місця та умов проживання також були відомі органам опіки та піклування, які зазначили про недоцільність роз`єднання дітей [PERSON] та [PERSON] зі старшими братами, що в свою чергу стало підставою для прийняття оскаржуваного рішення, що досліджено судом вище; - на переконання суду першої інстанції, в даному випадку, пріоритетне та першочергове значення мають життя та здоров`я дітей [PERSON] та [PERSON] , яким необхідно забезпечити належні умови для їх лікування, підтримання стану їх здоров`я та виховання, що вимагає певних фізичних та матеріальних витрат, Натомість, зазначені вище обставини, на переконання суду не були враховані відповідачем під час надання відмови позивачам на усиновлення [PERSON] та [PERSON] . Доводи апеляційної скарги: - суд першої інстанції не звернув увагу на те, що позивачі подали до Міністерства висновок про недоцільність усиновлення, що унеможливило видачу письмової згоди Мінсоцполітики на усиновлення; - також, зазначено про те, що сім`я [PERSON] у складі 5 дітей (брати/сестри) проживають в дитячому будинку сімейного типу у сім`ї Ободзінських, яким держава придбала будинок, діти повністю адаптувалися у родині, задоволені, життєрадісні, активні та комунікабельні, відповідно до листа служби у справах дітей Коростишевської РДА від 15.05.2021 № 01-44/336; - апелянт вважає, що надання згоди на усиновлення дітей громадянами США буде суперечити інтересам дітей, при цьому, що на момент прийняття оскаржуваного рішення, не було вичерпано всіх заходів для влаштування дітей [PERSON] у сім1ю громадян України. Зважаючи на вказане, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне. Перш за все, колегія суддів наголошує на тому, що під час розгляду апеляційної скарги, судом не надається правова оцінка щодо обставин та питань, які мають встановлюватись під час розгляду справи місцевим судом про усиновлення, адміністративним судом виключно перевіряється рішення суб`єкта владних повноважень на відповідність критеріям, визначеним у ст. 2 КАС України, з огляду на що, даний спір відноситься до адміністративної юрисдикції. Міністерство соціальної політики України, відповідно до Положення про Міністерство соціальної політики України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.06.2015 № 423 (зі змінами), є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України і який забезпечує формування та реалізує державну політику, зокрема у сфері усиновлення та захисту прав дітей. Відповідно до покладених завдань, Мінсоцполітики веде централізований облік дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, які можуть бути усиновлені, а також облік іноземців та громадян України, які проживають за межами України, - кандидатів в усиновлювачі та дітей, усиновлених ними. 28 квітня 2021 року набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 14.04.2021 № 348 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України у зв`язку з утворенням Національної соціальної сервісної служби», якою у тексті Порядку: слово "Мінсоцполітики" замінити словом "Нацсоцслужба" у відповідному відмінку, крім абзацу третього пункту 2-1, пунктів 8, 9, 22, 23, 25, 27, 32, 46, другого речення абзацу першого пункту 48, абзацу четвертого пункту 53, другого речення абзацу другого та першого речення абзацу третього пункту 75, абзацу другого пункту 77, абзацу другого пункту 104, абзаців п`ятого і шостого пункту 113. Статтями 51, 52 Конституції України встановлено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Утримання та виховання дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, покладається на державу. Так, порядок усиновлення дітей - громадян України іноземними громадянами врегульовано Сімейним кодексом України (далі - СК України), Цивільним процесуальним кодексом України (далі - ЦПК України), Законом України «Про охорону дитинства» та Порядком провадження діяльності з усиновлення та здійснення нагляду за дотриманням прав усиновлених дітей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.2008 №905 (далі - Порядок). Відповідно до норм ст. 207 СК України, усиновленням є прийняття усиновлювачем у свою сім`ю особи на правах дочки чи сина, що здійснене на підставі рішення суду. Усиновлення дитини провадиться у її найвищих інтересах для забезпечення стабільних та гармонійних умов її життя. У силу норм ч. 1, 3 ст. 283 СК України, усиновлення іноземцем в Україні дитини, яка є громадянином України, здійснюється на загальних підставах, встановлених главою 18 цього Кодексу. Дитина може бути усиновлена іноземцем, якщо не виявилося громадянина України, який бажав би її усиновити або взяти на виховання до себе в сім`ю. На усиновлення дитини іноземцем потрібна згода центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері усиновлення та захисту прав дітей (ч. 4 зазначеної статті). Частинами п`ятою, шостою статті 24 Закону України «Про охорону дитинства», передбачено, що усиновлення допускається виключно в інтересах дитини України відповідно до закону. Усиновлення (удочеріння) є оформлена спеціальним юридичним актом (рішенням суду) передача на виховання в сім`ю неповнолітньої дитини на правах сина чи дочки. Усиновлення дитини, яка є громадянином України, іноземцями провадиться, якщо були вичерпані всі можливості щодо передачі під опіку, піклування, на усиновлення чи виховання в сім`ї громадян України. При цьому, статтями 214 СК України та 24 Закону України «Про охорону дитинства», визначено, що порядок здійснення централізованого обліку дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, які можуть бути усиновлені, передані під опіку, піклування чи на виховання в сім`ї громадян, та порядок передачі дітей на усиновлення встановлюються Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.2008 № 905, затверджено Порядок провадження діяльності з усиновлення та здійснення нагляду за дотриманням прав усиновлених дітей, згідно п. 3 якого, облік дітей, які можуть бути усиновлені, здійснюється службами у справах дітей районних, районних у містах Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах рад за місцем походження дитини-сироти або дитини, позбавленої батьківського піклування, уповноваженим органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань дітей, службами у справах дітей обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій та Мінсоцполітики. Як визначає п. 31 Порядку, облік громадян України, які проживають за межами України, та іноземців, які бажають усиновити дитину, що проживає в Україні, здійснює Мінсоцполітики. Відповідно до п. 77 Порядку, для отримання письмової згоди Мінсоцполітики на усиновлення дитини, громадяни України, які проживають за межами України, та іноземці подають Мінсоцполітики: відповідну заяву, висновок про доцільність усиновлення та його відповідність інтересам дитини, довідку про вжиття всіх вичерпних заходів щодо влаштування дитини в сім`ю громадян України (крім громадян України, які проживають за межами України), копії документів, зазначених у пункті 73 цього Порядку, копію письмової згоди дитини на усиновлення, оформленої згідно з вимогами пункту 72 цього Порядку, або довідку служби у справах дітей про надання дитиною усної згоди чи усиновлення дитини без її згоди, копію повідомлення про надання (ненадання) згоди районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади на роз`єднання братів і сестер при усиновленні. За результатами розгляду заяви на підставі висновку комісії Мінсоцполітики приймається вмотивоване рішення щодо надання письмової згоди на усиновлення дитини або відмови в наданні такої згоди. У разі відмови в наданні згоди на усиновлення дитини Мінсоцполітики надає заявникам обґрунтовану відповідь у письмовій формі. Рішення про відмову в наданні письмової згоди на усиновлення може бути оскаржене в суді. Як вбачається з п. 78 Порядку, кандидатам в усиновлювачі може бути відмовлено в наданні згоди на усиновлення дитини у разі, коли: - стали відомі обставини, за наявності яких особа не може бути усиновлювачем чи які можуть мати негативні наслідки для виховання і розвитку дитини, або з`ясувалось, що у дитини є родичі, які висловили бажання її усиновити; - кандидати в усиновлювачі отримали направлення для знайомства з двома і більше дітьми, які є братами і сестрами, але без поважних причин відмовилися від усиновлення будь-кого з них або виявили бажання усиновити дитину віком до п`яти років окремо від інших братів або сестер; - під час перевірки документів, поданих разом із заявою про отримання згоди на усиновлення, з`ясовано, що за станом здоров`я дитина, з якою кандидати в усиновлювачі встановили контакт, не відповідає рекомендаціям, що містяться у висновку, передбаченому підпунктом 3 пункту 33 цього Порядку; - під час перевірки документів, поданих разом із заявою про отримання згоди на усиновлення, встановлено, що в них містяться неправдиві відомості або розбіжності; - документи, подані разом із заявою про отримання згоди на усиновлення, не відповідають вимогам, установленим цим Порядком; - виявлено факти передачі кандидатами в усиновлювачі на виховання попередньо усиновленої ними дитини іншим іноземцям, закладам для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, відібрання у кандидатів в усиновлювачі дитини правоохоронними органами та органами соціальної опіки, |а також інформацію про порушення прав та законних інтересів попередньо усиновленої ними дитини, про нещасні випадки з попередньо усиновленою ними дитиною та її смерть з їх вини. Даний пункт Переліку є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Під час розгляду даного спору в суді першої інстанції було досліджено, що, згідно змісту рішення Міністерства соціальної політики України від 20.12.2019 року № 21996/2-19/37 про відмову в наданні письмової згоди на усиновлення [PERSON] та [PERSON] , таке рішення було прийнято у зв`язку з тим, що Коростишівська районна державна адміністрація, як орган опіки та піклування вважає недоцільним роз`єднання [PERSON] та [PERSON] з їх братами, оскільки не вичерпано всі можливі заходи щодо влаштування дітей на виховання в одну сім`ю. Також, під час прийняття оскаржуваного рішення відповідачем враховано, що Виконавчий комітет Житомирської міської ради, як орган опіки та піклування прийняв рішення про те, що усиновлення [PERSON] та [PERSON] є недоцільним та не відповідає інтересам дітей (висновок виконавчого комітету Житомирської міської ради від 06.12.2019 № 21/7740 про доцільність усиновлення та відповідність його інтересам дитини та доповнення до цього висновку від 17.12.2019 №21/7969). Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що підстави для відмови в наданні згоди на усиновлення дитини визначені п. 78 Порядку № 905 є вичерпними, однак жодна із зазначених підстав достатньо та мотивовано не розкрита в оскаржуваному рішенні від 20.12.2019 № 21996/2-19/37. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, чи здійснюються вони державними, приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними або законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, має бути наданий такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя (ураховуючи при цьому права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, що відповідають за неї за законом), і для цього використовують всі відповідні законодавчі й адміністративні заходи. Відповідно до ч. 1 ст. 2565 Сімейного кодексу України, дитячий будинок сімейного типу - окрема сім`я, що створюється за бажанням подружжя або окремої особи, яка не перебуває у шлюбі, для забезпечення сімейним вихованням та спільного проживання не менш як п`яти дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування. Батьки-вихователі - подружжя або окрема особа, що не перебуває у шлюбі, які взяли дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, для виховання та спільного проживання (ч. 1 ст. 2566 СК України). Відповідно до приписів ч. 2 ст. 2567 СК України, на влаштування дитини-сироти і дитини, позбавленої батьківського піклування, до дитячого будинку сімейного типу потрібна згода дитини. Згода дитини на влаштування її до дитячого будинку сімейного типу з`ясовується службовою особою закладу, в якому вона перебуває, у присутності батьків-вихователів і представника органу опіки та піклування, про що складається відповідний документ. Частиною 3 вказаної статті, передбачено, що вихованці проживають і виховуються у дитячому будинку сімейного типу до досягнення 18-річного віку. Після досягнення 18-річного віку такі особи у разі продовження навчання в закладі загальної середньої, професійної (професійно-технічної), фахової передвищої чи вищої освіти можуть, за їхнім вибором, продовжити проживати і виховуватися у цьому дитячому будинку сімейного типу до закінчення такого закладу. Особи з числа дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, яким встановлено інвалідність, за їхнім вибором можуть продовжити проживати та виховуватися у дитячому будинку сімейного типу до досягнення ними 23-річного віку незалежно від того, чи навчаються вони у закладі загальної середньої, професійної (професійно-технічної), фахової передвищої, вищої освіти. Поряд з цим, відповідно до ч. 1 ст. 207 Сімейного кодексу України, усиновленням є прийняття усиновлювачем у свою сім`ю особи на правах дочки чи сина, що здійснене на підставі рішення суду, крім випадку, передбаченого статтею 282 цього Кодексу. Тож, приймаючи оскаржуване рішення, відповідачем не було надано належну оцінку та не акцентовано увагу саме на найкращих інтересах дітей [PERSON]: [PERSON] та [PERSON] , враховуючи їх фізичні та психологічні особливості, вік, потреби, а також наявність/відсутність сталих сімейних зв`язків, які неможливо/можливо розірвати. Зазначене також свідчить, що під час прийняття оскаржуваного рішення, Міністерством соціальної політики України не було перевірено всіх обставин, які мали значення для прийняття рішення про надання згоди для усиновлення дітей [PERSON] та [PERSON] , натомість, відповідач лише послався на висновки органи опіки та піклування, не перевіривши та не врахувавши всі обставини справи щодо усиновлення, що дає підстави вважати про необґрунтованість та невідповідність зазначеного рішення вимогам, передбаченим ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, зокрема, що таке рішення було прийнято безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія). Додатково, матеріали справи містять акт про надання згоди дитини на усиновлення від 16.12.2019 за підписом начальника, психолога, працівника КЗ «Житомирський обласний спеціалізований будинок для дітей-сиріт та дітей, які залишились без піклування батьків» та начальника служби у справах дітей, в якому зазначено, що працівником служби у справах дітей, працівником КЗ «Житомирський обласний спеціалізований будинок для дітей-сиріт та дітей, які залишились без піклування батьків», психологом КЗ «Житомирський обласний спеціалізований будинок для дітей-сиріт та дітей, які залишились без піклування батьків» проведено бесіду з [PERSON] , [INFO] , щодо надання його згоди на усиновлення громадянами США [PERSON] та [PERSON] . З [PERSON] проведено бесіду з приводу його усиновлення, у доступній для його віку формі, проінформовано про правові наслідки усиновлення та дитиною надано згоду в усній формі на його усиновлення. Відповідно до ст. 171 Сімейного кодексу України, дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Водночас, дійсно, матеріали справи не містять доказів того, що приймаючи рішення про ненадання згоди на усиновлення дітей, було враховано думку [PERSON] . Під час розгляду даної адміністративної справи в Окружному адміністративному суді м. Києва, відповідачем також не надано суду жодної інформації відносно того, які саме заходи щодо влаштування дітей, на час прийняття оскаржуваного рішення ще не були вчинені органами опіки та піклування. Доводи відповідача в цій частині обмежуються лише посиланнями на висновки органи опіки та піклування, які цитуються в оскаржуваному рішенні. Також, Міністерство соціальної політики України під час прийняття рішення від 20.12.2019 року № 21996/2-19/37 про відмову в наданні письмової згоди на усиновлення громадянами США, [PERSON] , [PERSON] , дітей - громадян України [PERSON] та [PERSON] , не надало оцінки обставинам щодо пріоритетності усиновлення цих дітей, оскільки лише така форма влаштування дітей може забезпечити їм справжніх батьків і повноцінну родину, аби діти зростали у любові та злагоді, були прирівняні до кровних дітей та пожиттєво мали всі права дітей за народженням, що також має найбільшу перевагу з погляду захисту прав та інтересів дитини. У контексті доводів позовної заяви, позивачі наголошують на тому, що згідно з документами, поданими до Мінсоцполітики, діти [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] - перебувають на обліку з міжнародного усиновлення з 08.05.2018, а це більше ніж рік перебування дітей на обліку Мінсоцполітики, і тому згідно п. 21 Постанови № 905 позивачі мають повне право на усиновлення цих дітей. Старші троє дітей [PERSON] на обліку із міжнародного усиновлення ніколи не перебували та були роз`єднані між собою і не підтримували родинних стосунків біля 3-х років, що також встановлено Богунським районним судом м. Житомира. Позивачі також звертають увагу, що [PERSON] та [PERSON] не були влаштовані до громадян України, так як 3 сім`ї громадян України відмовилися від їх усиновлення та наголошують, що Службою у справах дітей Коростишівської райдержадміністрації було вжито всіх вичерпних заходів, щодо влаштування дітей в одну сім`ю і тому, позивачі на 20.11.2019 року отримали направлення на усиновлення цих дітей і ініціювали усиновлення 25.11.2019. Дійсно, матеріали справи вказують на те, що виконавчий комітет Житомирської міської ради, як орган опіки та піклування, прийняв рішення про те, що усиновлення [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO]. , громадянами США [PERSON] та [PERSON] є недоцільним та таким, що не відповідає інтересам дітей (висновок виконавчого комітету Житомирської міської ради від 06.12.2019 № 21/7740 про доцільність усиновлення та відповідність його інтересам дитини та доповнення до цього висновку від 17.12.2019 №21/7969), з урахуванням чого, і Міністерство соціальної політики на підставі висновку Комісії з питань міжнародного усиновлення при Міністерстві соціальної політики України від 18.12.2019 № 9 відповідно до положень Порядку відмовило у наданні згоди на усиновлення. Висновок органу опіки і піклування містить інформацію про те, що першочерговим завданням було влаштування дітей з сім`ї [PERSON] в сімейні форми виховання та не допустити роз`єднання дітей. Почалася робота з пошуку кандидатів в батьки-вихователі для створення будинку сімейного типу та влаштування дітей в одну родину. Слід врахувати, що станом на час ініціювання заявниками наміру усиновлення, [PERSON] та [PERSON] з 17.05.2017 року виховувалися в Комунальному некомерційному підприємстві «Житомирський обласний спеціалізований будинок дитини для дітей-сиріт та дітей, які залишились без піклування батьків» Житомирської обласної ради. Інші діти: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з квітня 2019 року фактично тимчасово, а відповідно до розпорядження голови Коростишівської райдержадміністрації від 10.10.2019 року офіційно влаштовані на спільне проживання та виховання у прийомну сім`ю [PERSON] . Тобто, фактичне роз`єднання дітей відбулося на підставі відповідних рішень самого органу опіки та піклування. Діти перебувають на обліку з усиновлення саме за ініціативою органу опіки та піклування та до цього часу з обліку не зняті (на час розгляду спору в суді про усиновлення). Під час розгляду апеляційної скарги, позивачі наголосили на тому, що їм при поданні документів та вираженні наміру/бажання застосувати процедуру міждержавного усиновлення, з боку Міністерства було повідомлено, що [PERSON] та [PERSON] мають ще 3 братів/сестер, однак, не було повідомлено, що державою продовжуються вживатись заходи для недопущення розірвання сім`ї [PERSON] . Вказані позивачами обставини, є цілком логічними, адже у разі, якщо Міністерством їм не було б показано та запропоновано анкети вказаних дітей, а також роз`яснено про те, що держава, в особі уповноваженого органу, не має наміру допустити роз`єднання однієї сім`ї, останні не починали б складну процедуру міждержавного усиновлення вказаних дітей, водночас, було допущено до знайомства з дітьми та встановлення контактів. Так, направлення Мінсоцполітики для знайомства позивачів з дітьми датовано 20.11.2019 (а.с. 20), проте, з іншого боку, у справі наявний лист Житомирської ОДА у відповідь на запит Коростишівської міської ради, в якому йде мова про пошук коштів для придбання житлового будинку для створення ДБСТ (який також скеровано до Мінсоцполітики). Даний лист датовано 27.11.2019. (а.с. 115). Також, службою у справах дітей Коростишівської РДА Житомирської області листом від 05.08.2020 позивачів було повідомлено про те, що враховуючи рішення Житомирського апеляційного суду та доцільність влаштування дітей на виховання та спільне проживання у дитячий будинок сімейного типу, службою у справах дітей від 30.07.2020 гр. [PERSON] видано направлення для знайомства з дітьми [PERSON] та [PERSON] (а.с. 125) Отже, під час апеляційного розгляду, колегією суддів було встановлено, що спірні правовідносини (спір) у даній справі виник внаслідок непослідовної політики суб`єкта владних повноважень, адже з одного боку заявники (позивачі) виявили бажання здійснити процедуру міжнародного усиновлення, в чому було сприяння з боку Міністерства, що виражалось у наявності відкритої інформації про дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] для застосування процедури міжнародного усиновлення, наданні направлення для знайомства з дитиною, кандидатам в усиновлювачі було видано супровідні документи, відбулась зустріч-контакт між позивачами та дітьми, тобто, було сприяння у реалізації права позивачів на міжнародне усиновлення. Хоча, з іншого боку, колегією суддів встановлено, що однією з найвагоміших підстав для відмови у наданні Міністерством письмової згоди стало те, що не можна допустити роз`єднання 5 дітей однієї сім`ї (братів і сестер), а також, що в Україні не було вичерпано всіх можливих заходів для усиновлення громадянами України, а міжнародне усиновлення є альтернативним, тобто, паралельно було запроваджено/ініційовано два взаємовиключних процеси, які і призвели до виникнення даного спору, а також, мають явно негативні наслідки для дітей, позивачів, які декілька років проходять процедуру усиновлення, а також, для іміджу держави Україна, державний орган якої не дотримується загальновизнаного в світі принципу «державний орган має діяти у як найпослідовніший спосіб», у такому важкому питанні, як міжнародне усиновлення, створюючи несприятливі для всіх сторін наслідки. Статтями 51, 52 Конституції України, встановлено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Утримання та виховання дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, покладається на державу. Тож, застосовуючи процедуру міждержавного усиновлення, Міністерство та органи у справах дітей, перш за все мають дбати про інтереси дітей та самим не створювати ситуацію, у якій вчиняються одночасно взаємовиключні процедури, які не лише не сприяють досягненню головної мети, щоб діти отримали сім`ю, а ще й породжують спори про наявність права на міжнародне усиновлення іноземцями за обставин, коли діти вже перебувають у будинку сімейного типу та мають офіційних батьків-вихователів. Встановлені під час розгляду справи та апеляційної скарги обставини, вказують на те, що таке рішення, по відношенню до значущості його наслідків, не було мотивованим, в ньому не здійснено належного аналізу важливих для вирішення питання надання/відмови в наданні згоди на усиновлення обставин, а також, обставин, що наразі склались у контексті створення будинку сімейного типу та аналізу правового статусу такого проживання, як і не було враховано інших суттєвих обставин, на які вказують заявники, та не надано їм відповідної оцінки з відображенням їх в оскаржуваному рішенні. Тож, на переконання колегії суддів, вказане вище, не може бути прийнято судом, як законне та обґрунтоване рішення суб`єкта владних повноважень, адже таке є передчасним. Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що рішення Міністерства соціальної політики України від 20.12.2019 року № 21996/2-19/37 про відмову в наданні письмової згоди на усиновлення громадянами США, [PERSON] , [PERSON] , дітей - громадян України [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] та зобов`язання Міністерство соціальної політики України надати письмову згоду на усиновлення громадянами США, [PERSON] , [PERSON] , дітей - громадян України, [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , є протиправним та підлягає скасуванню. Однак, суд першої інстанції, обираючи спосіб захисту порушених прав позивачів, зобов`язав Міністерство соціальної політики України надати письмову згоду на усиновлення громадянами США, [PERSON] , [PERSON] , дітей - громадян України, [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Водночас, колегія суддів вважає, що суд не може втручатися у дискреційні повноваження відповідача в частині надання згоди на усиновлення та перебирати на себе дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень, адже у силу норм законодавства, Міністерство соціальної політики України, є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України і який забезпечує формування та реалізує державну політику, зокрема у сфері усиновлення та захисту прав дітей. При цьому, адміністративний суд, перевіряючи рішення даного органу на відповідність нормам чинного законодавства та критеріям, визначеним у ст. 2 КАС України, має констатувати, що діяв відповідач при прийнятті такого рішення у порядку та спосіб, визначений законодавством, та чи обґрунтовано/мотивовано виклав позицію в його тексті. Тож, колегія суддів вважає, що належним та достатнім способом захисту порушених прав позивачів, є саме зобов`язання Національної соціальної сервісної служби України повторно розглянути питання про надання письмової згоди на усиновлення громадянами США, [PERSON] , [PERSON] , дітей - громадян України, [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , з урахуванням висновків суду. Отже, висновки суду першої інстанції в цій частині вирішених позовних вимог, є передчасними та помилковими, адже наявне втручання у дискреційні повноваження центрального органу виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику, зокрема у сфері усиновлення та захисту прав дітей. За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції було неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального права, що стали підставою для неправильного вирішення справи в частині позовних вимог, в яких повноваження відповідача, є дискреційними. Доводи апеляційної скарги частково спростовують висновки суду першої інстанції та дають підстави для скасування рішення суду першої інстанції в частині вирішених позовних вимог. В іншій частині оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Приписи п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Результат розгляду: partial