Рішення адміністративного суду від 2022-09-23 00:00:00+03

21.02.2022 [PERSON] звернулася в суд з позовом до Делятинської селищної ради Надвірнянського району Івано-Франківської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, селищний голова Делятинської селищної ради Надвірнянського району Івано-Франківської області [PERSON] просила: скасувати розпорядження селищного голови Делятинської селищної ради від 10.01.2022 №03 «Про оголошення догани [PERSON] »; стягнути з Делятинської селищної ради Надвірнянського району Івано-Франківської області 5000 грн. завданої моральної шкоди та витрати на правничу (професійну) допомогу. Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 08 червня 2022 року в задоволенні позову відмовлено. Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що враховуючи відсутність у Законі №2493-III особливої процедури притягнення працівників органів місцевого самоврядування до дисциплінарної відповідальності, на позивачку поширюються порядок застосування дисциплінарного стягнення та гарантії, передбачені Кодексом законів про працю України. Суд першої інстанції вказав, що особливістю притягнення до дисциплінарної відповідальності є те, що цей вид відповідальності застосовується органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) працівника. Для виникнення дисциплінарної відповідальності необхідна сукупність трудових правовідносин та відносин службового підпорядкування. Суд першої інстанції вказав, що відсутність пояснень працівника не перешкоджає застосуванню стягнення, якщо відповідач зможе довести те, що пояснення від працівника він зажадав, але працівник їх не дав. Суд першої інстанції зазначив, що позивачка не подає жодних належних та допустимих доказів на підтвердження її звернення до керівництва з проханням надання конкретного проміжку часу, необхідного для підготовки пояснень. Суд першої інстанції вказав, що неналежне, на переконання позивачки, облаштування її робочого місця, пов`язаного з необхідністю зберігання кадрової документації та трудових книжок працівників, не надає права відмови від виконання всіх передбачених для її посади обов`язків, для яких не є необхідними робота з трудовими книжками працівників. Оцінюючи спірне розпорядження на відповідність зазначеним вимогам, суд першої інстанції дійшов висновку, що таке прийнято на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для його прийняття, безсторонньо, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття, а тому є правомірним та не підлягає скасуванню. Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, [PERSON] подала апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 08 червня 2022 року та ухвалити нове, яким позов задовольнити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, не доведено обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи; неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права. Скаржник вказує, що відповідачем не зазначено, а судом першої інстанції не встановлено розміру заподіяної шкоди вчиненими діями позивача, що призвели до застосування до нього дисциплінарного стягнення. Скаржник вказує, що в письмовому поясненні адміністрації від 12.01.2022 вказані причини, через які позивач не могла підписати посадову інструкцію, хоч це, само по собі, не може вважатись порушенням трудової дисципліни. Скаржник зазначає, що адміністрація не вирішила першочергові питання, які стосуються позивача як особи з обмеженими можливостями, та що вказувала, що наданий адміністрацією комп`ютер не в робочому стані, відсутній принтер та сканер для роботи, кабінет, в якому встановлений стіл та стілець, не пристосований для зберігання кадрової документації. Скаржник вказує, що кадрова документація - більше 12 томів документів, які пропонували прийняти без перевірки на предмет наявності кожного документа згідно з описом та без умов для їх зберігання (за відсутності сейфа та шафи). Скаржник також звертає увагу, що 10.01.2022 пояснювала, що для підготовки письмового пояснення на доповідну записку начальника відділу потрібен час, однак вказане посадові особи відповідача проігнорували. Враховуючи положення статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів. Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України не відповідає. Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи, [PERSON] є посадовою особою місцевого самоврядування, відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААВ №231749, є особою з інвалідністю ІІ групи, загальне захворювання, дата чергового переогляду - 30.11.2023. На виконання рішення Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16.11.2021 розпорядженням селищного голови Делятинської селищної ради Надвірнянського району Івано-Франківської області від 23.11.2021 №201 [PERSON] поновлено на посаді спеціаліста І категорії відділу з правової та кадрової роботи Делятинської селищної ради Надвірнянського району Івано-Франківської області з 02.04.2022 та виплачено відповідні компенсації. Розпорядженням голови Делятинської селищної ради Надвірнянського району Івано-Франківської області від 10.01.2022 №03 за не підписання посадової інструкції спеціаліста І категорії відділу з правової та кадрової роботи, за фактичне невиконання посадових обов`язків, недотримання трудової дисципліни, відповідно до статтей 147-149 КЗпП України, Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», Правил внутрішнього трудового розпорядку працівників Делятинської селищної ради, затверджених розпорядженням селищного голови від 31.12.2020 №275, пункту 20 частини 4 статті 42, статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», враховуючи подання начальника відділу з правової та кадрової роботи [PERSON] , оголошено догану [PERSON] . Підстава: доповідна начальника відділу з правової та кадрової роботи [PERSON] від 05.01.2022; акт від відмови від надання пояснень від 10.01.2022 №8. Вважаючи, що посадовими особами Делятинської селищної ради грубо порушено право на працю, яке виразилось у створенні нестерпних умов праці, допущено упереджене ставлення з боку керівництва, [PERSON] звернулась з позовом до суду. Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного. Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн. Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Служба в органах місцевого самоврядування є публічною службою. Базовим законом, що визначає загальні засади діяльності посадових осіб місцевого самоврядування, їх правовий статус, порядок та правові гарантії перебування на службі в органах місцевого самоврядування є Закон України «Про службу в органах місцевого самоврядування» від 07.06.2001 №2493-III (далі - Закон №2493-III) відповідно до статті 1 якого служба в органах місцевого самоврядування - це професійна, на постійній основі діяльність громадян України, які займають посади в органах місцевого самоврядування, що спрямована на реалізацію територіальною громадою свого права на місцеве самоврядування та окремих повноважень органів виконавчої влади, наданих законом. Відповідно до статті 7 Закону №2493-III правовий статус посадових осіб місцевого самоврядування визначається Конституцією України, законами України «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про статус депутатів місцевих рад», «Про вибори депутатів місцевих рад та сільських, селищних, міських голів», цим та іншими законами України. Посадові особи місцевого самоврядування діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією України і законами України, актами Президента України і Кабінету Міністрів України, актами органів місцевого самоврядування, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради Автономної Республіки Крим і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції. Згідно з статтею 8 Закону №2493-III основними обов`язками посадових осіб місцевого самоврядування є: додержання Конституції і законів України, інших нормативно-правових актів, актів органів місцевого самоврядування; забезпечення відповідно до їх повноважень ефективної діяльності органів місцевого самоврядування; сумлінне ставлення до виконання службових обов`язків, ініціативність і творчість у роботі; недопущення дій чи бездіяльності, які можуть зашкодити інтересам місцевого самоврядування та держави. Відповідно до статті 9 Закону №2493-III посадова особа місцевого самоврядування має право: на повагу особистої гідності, справедливе і шанобливе ставлення до себе з боку керівників, співробітників і громадян; на безпечні та необхідні для високопродуктивної роботи умови праці; захищати свої законні права та інтереси в органах державної влади, органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування та в судовому порядку. Особливості дисциплінарної відповідальності, вирішення інших питань, пов`язаних із службою в органах місцевого самоврядування, забезпечуються у порядку, передбаченому законом (стаття 19 Закону №2493-III). За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Таким чином, до спірних правовідносин перш за все необхідно застосовувати положення спеціального законодавства. Проте, на сьогодні механізму застосування дисциплінарної відповідальності до посадової особи органів місцевого самоврядування, переліку дисциплінарних стягнень Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування» не визначено. Водночас, на посадових осіб місцевого самоврядування поширюється дія законодавства України про працю з урахуванням особливостей, передбачених цим Законом, а також дія Закону України «Про державну службу» поширюється на органи і посадових осіб місцевого самоврядування в частині, що не суперечить Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», цьому Закону та іншим законам України, що регулюють діяльність місцевого самоврядування. Згідно з статтею 147 Кодексу законів про працю України, в редакції чинній на час винесення оскаржуваного розпорядження, (далі - КЗпП України) за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника. Відповідно до статті 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Системний аналіз вказаних законодавчих положень дозволяє суду апеляційної інстанції дійти висновку, що дисциплінарне стягнення - це передбачена законом міра примусу, що застосовується роботодавцем до працівника, який порушив трудову дисципліну, тобто вчинив дисциплінарний проступок. При цьому, для застосування дисциплінарного стягнення уповноваженому органу необхідно встановити наявність всіх елементів складу дисциплінарного проступку - об`єкту, об`єктивної сторони, суб`єкта, суб`єктивної сторони, а також врахувати інші обставини, що мають значення: ступінь тяжкості, наявність шкоди, особу працівника. Об`єктивна сторона дисциплінарного проступку складається з протиправної поведінки суб`єкта (працівника), шкідливих наслідків та причинного зв`язку між ними й поведінкою особи, що притягається до відповідальності. Протиправність поведінки полягає в порушенні трудових обов`язків, закріплених нормами загального та спеціального законодавства про працю: КЗпП України, Законом №2493-III, правилами внутрішнього розпорядку, статутами, положеннями, посадовими інструкціями, а також у порушенні або невиконанні наказів і розпоряджень власника, уповноваженої ним адміністрації. Разом з тим, у справах, в яких оспорюється незаконне притягнення до дисциплінарної відповідальності, саме роботодавець повинен довести, що застосування заходів стягнення відбулося без порушення законодавства про працю. Отже, при розгляді справ про накладення дисциплінарних стягнень за порушення трудової дисципліни суд повинен з`ясовувати, в чому конкретно проявилося порушення, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147- 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарного стягнення, зокрема чи враховані обставини, за яких вчинено проступок. З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що підставою винесення оскаржуваного розпорядження стало не підписання позивачем посадової інструкції, фактичне невиконання посадових обов`язків та недотримання службової дисципліни. Так, відповідно до доповідної начальника відділу з правової та кадрової роботи від 05.01.2022 [PERSON] 04.01.2022 прибула на своє робоче місце, тривалий час була відсутня з різних причин, починаючи з 24.09.2021. [PERSON] відмовляється приступати до виконання своїх посадових обов`язків, ознайомлюватись з посадовою інструкцією, розпорядженнями селищного голови, давати пояснення на доповідні та службові записки, виконувати будь-яку роботу, доручення керівника, веде себе конфліктно, сидить на робочому місці і не проявляє жодної ініціативи щодо виконання роботи посадової особи. З долучених до матеріалів справи копій документів, змісту позовної заяви та відзиву на позовну заяву, а також письмових пояснень, вбачається, що 23.09.2021 розпорядженням селищного голови Делятинської селищної ради №167 затверджено посадову інструкцію спеціаліста І категорії відділу з правової та кадрової роботи Делятинської селищної ради [PERSON] , яке разом з посадовою інструкцією надані позивачу для ознайомлення та підписання 23.09.2021. [PERSON] 23.09.2021 подала селищному голові Делятинської селищної ради ряд заяв: - щодо організації на пільгових умовах праці неповний робочий день з 24.09.2021 відповідно до індивідуальної програми реабілітації дитини-інваліда №898 від 30.11.2020; - щодо надання для ознайомлення положення про відділ правової та кадрової роботи та посадової інструкції працівників відділу, а також службові записки щодо затвердження згідно з чинним законодавством посадової інструкції з врахуванням обмежень, які зазначені в індивідуальній програмі реабілітації дитини-інваліда №898 від 31.11.2020; - щодо створення комісії з передачі кадрової документації та трудових книжок, особових справ та матеріальних цінностей, здійснити передачу по акту згідно чинного законодавства; - також просила облаштувати робоче місце для належного зберігання кадрової документації. В свою чергу, 23.09.2021 комісією Делятинської селищної ради складено акти про відмову [PERSON] від підписання: розпорядження селищного голови від 23.09.2021 №167; посадової інструкції спеціаліста І категорії відділу з правової та кадрової роботи Делятинської селищної ради [PERSON] ; про відмову від отримання кадрової документації. Аналогічний акт про відмову [PERSON] від отримання кадрової документації складено також 24.09.2021. Листом за підписом голови Делятинської селищної ради від 28.09.2021 №1396/02-55 [PERSON] повідомлено, що розподіл обов`язків працівників відділу з правової та кадрової роботи здійснюється відповідно до професійно-кваліфікаційного рівня підготовки, стажу роботи в органах місцевого самоврядування та зайнятої посади. Вказано, що згідно з Положення про порядок, умови, критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою КМУ від 03.12.2009 №1317, особи з інвалідністю ІІ групи з вираженими обмеженням життєдіяльності можуть провадити різні види трудової діяльності, зокрема, шляхом створення відповідних умов праці із забезпечення засобами компенсації порушення функцій організму, здійснення реабілітаційних заходів. Для вирішення питання можливості працювати на пільгових умовах рекомендовано [PERSON] пройти позачерговий медичний огляд в ЛПЗ по місцю проживання з урахуванням трудових рекомендацій згідно з складеною індивідуальною програмою реабілітації. 04.01.2022 комісією Делятинської селищної ради складено акти про відмову [PERSON] від підписання: розпорядження селищного голови від 23.09.2021 №167, посадової інструкції спеціаліста І категорії відділу з правової та кадрової роботи Делятинської селищної ради [PERSON] ; розпорядження селищного голови від 19.11.2021 №198 «Про проведення атестації посадових осіб місцевого самоврядування Делятинської селищної ради та її виконавчих органів»; про відмову від отримання кадрової документації; про відмову від надання письмових пояснень на доповідні записки начальника відділу загальної, організаційної та інформаційної роботи та службову записку спеціалістів відділу з правової та кадрової роботи. Акти про відмову [PERSON] від підписання посадової інструкції спеціаліста І категорії відділу з правової та кадрової роботи Делятинської селищної ради та про відмову від надання письмових пояснень складені також 10.01.2022. В подальшому листом за підписом голови Делятинської селищної ради від 05.01.2022 позивача повідомлено про скерування листів із запитами щодо встановлення скороченого робочого дня у Міністерство охорони здоров`я України, Івано-Франківське обласне бюро медико-соціальної експертизи, Міжрегіональне управління Національного агентства України з питань державної служби у Чернівецькій, Івано-Франківській та Тернопільській областях, Управління Держпраці в Івано-Франківській області. Вказано, що в рекомендаціях МСЕК від 30.11.2020 не зазначено, що працівник з інвалідністю може працювати за своєю посадою на умовах «скороченого робочого дня». Згідно з листами-відповідями від зазначених попередньо органів працівникові може бути встановлено неповний робочий час за погодженням з роботодавцем, за більш детальними роз`ясненнями необхідно звертатись до МСЕК, яка надавала висновок про умови та характер праці. Водночас, у матеріалах справи відсутні, а стороною відповідача судам першої та апеляційної інстанції не надані належні та допустимі докази розгляду та виконання (збирання та опрацювання необхідної інформації, підготовка проекту відповіді, оформлення такої, узгодження, подання для підписання (затвердження)) порушених у службовій записці позивача від 23.09.2021 питань щодо створення комісії з передачі кадрової документації та трудових книжок, особових справ та матеріальних цінностей, здійснення передачі по акту згідно чинного законодавства, а також облаштування робочого місце для належного зберігання кадрової документації. Як зазначає скаржник, саме відсутність у кабінеті, де позивачу визначено робоче місце, сейфу унеможливлює забезпечення збереження кадрової документації, в тому числі особових справ та трудових книжок працівників (більше 12 томів документів), а порушення складеного акта прийому-передачі справ (не можливо чітко встановити що саме, в якому обсязі, на скількох аркушах передається, відсутні описи) та відсутність відповідної комісії, а лише передача справ [PERSON] одноособово, стали підставою для відмови позивача від отримання кадрової документації. Крім того, скаржник вказує, що наданий комп`ютер не був у робочому стані, відсутні принтер та сканер, необхідні для роботи. Станом на 24.09.2021 забезпечено лише робочий стіл та крісло в кабінеті на першому поверсі. Отже, однією з підстав для відмови від підписання розпорядження селищного голови від 23.09.2021 №167 та посадової інструкції спеціаліста І категорії відділу з правової та кадрової роботи Делятинської селищної ради [PERSON] позивач зазначає значний обсяг обов`язків, передбачених такою посадовою інструкцією, що, на переконання скаржника, не враховує не лише обсяг відведеного робочого часу, а й інвалідність працівника. Суд апеляційної інстанції зауважує, що належні та безпечні умови праці - це весь комплекс умов праці, кількості та якості обладнання, порядку та способів його використання, стан робочого приміщення та навколишнього середовища. Безпечні та здорові умови праці створюються, зокрема, шляхом забезпечення працівника зручним робочим місцем. Створення відповідних умов законодавством покладено саме на роботодавця. Так, відповідно до долучених до матеріалів справи Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників Делятинської селищної ради, затверджених розпорядженням селищного голови №275 від 31.12.2020, працівники Делятинської селищної ради мають право на здорові, безпечні та належні для високопродуктивної роботи умови праці, добиватись затвердження керівником чітко визначеного обсягу своїх посадових обов`язків, відповідно до займаної посади. Вказаними правилами на селищного голову покладено обов`язки: правильно організувати працю працівників; забезпечити здорові та безпечні умови праці, справний стан техніки та іншого офісного обладнання, а також нормативні запаси витратних матеріалів, необхідних для безперебійної і ритмічної роботи; уважно ставитись до потреб працівників. Враховуючи вказані обставини, законодавче регулювання, внутрішні регуляторні акти та матеріали справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що відповідачем не доведено належними та допустими доказами, що діяння позивача, які стали підставою для прийняття оскаржуваного розпорядження, є винними та скоєні без поважних причин. Наведені обставини, на переконання суду апеляційної інстанції, підтверджують те, що не підписання позивачем посадової інструкції спеціаліста І категорії відділу з правової та кадрової роботи, фактичне невиконання посадових обов`язків, недотримання трудової дисципліни перебувало у причинно-наслідковому зв`язку з не належним виконанням селищним головою, як керівником, обов`язків щодо: правильної організації праці працівників, забезпечення здорових та безпечних умов праці, справного стану техніки та іншого офісного обладнання, уважного ставлення до потреб працівників. Суд апеляційної інстанції наголошує, що для правомірного накладення дисциплінарного стягнення роботодавцем необхідна наявність сукупності таких умов: порушення має стосуватися лише тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку, а невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків має бути винним, скоєним без поважних причин умисно або з необережності. Саме на роботодавцеві лежить обов`язок надати докази фактів винного вчинення працівником дисциплінарного проступку. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати всі обставини, за яких вчинено проступок. Для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності в обов`язковому порядку має бути встановлена вина як одна з важливих ознак порушення трудової дисципліни. Крім того, суд апеляційної інстанції зауважує, що однією з важливих форм гарантії, наданих працівнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення, є його пояснення щодо можливих порушень трудової дисципліни. З матеріалів справи вбачається, що пояснення на доповідну записку начальника відділу з правової та кадрової роботи від 05.01.2022 №1/02-67 [PERSON] надала 10.01.2022, таке зареєстровано 11.01.2022, а також пояснювальна записка позивачем надана 12.01.2022, зареєстрована 14.01.2022. В свою чергу, відповідачем належними та достатніми доказами не підтверджено, що встановлені посадовими особами відповідача темпоральні обмеження щодо позивача для надання пояснень, враховували зміст та обсяг запитуваної інформації, були достатніми для підготовки позивачем обґрунтованих пояснень. Судом апеляційної інстанції також враховано, що відповідно до положень Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників Делятинської селищної ради при застосуванні дисциплінарного стягнення враховується важкість скоєного порушення, обставини, за яких його було допущено, попередня робота та поведінка працівника. Врахування вказаних обставин у всій їх сукупності відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведено. Разом з тим, правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника. Згідно з статтею 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. При цьому, враховуючи положення статті 2 та статті 6 КАС України, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень тягар доказування правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності покладається на відповідача - суб`єкта владних повноважень, який повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, що можуть бути використані як докази у справі. Оскільки визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі, а тому суд під час розгляду справи повинен створювати необхідні умови для всебічного, повного й об`єктивного дослідження справи, однак не зобов`язаний підміняти собою учасників процесу, шукаючи докази виключно за власною ініціативою. Адміністративний суд має активно підтримувати перебіг провадження, досліджувати фактичні обставини справи в найбільш повному обсязі. За встановлених обставин, надаючи правову оцінку аргументам сторін, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що з аналізу норм КЗпП України, у справах, в яких оспорюється незаконне притягнення до дисциплінарної відповідальності, саме роботодавець повинен довести, що притягнення до дисциплінарної відповідальності відбулося без порушення законодавства про працю, що відповідачем зроблено не було, не доведено правомірність прийняття оскаржуваного розпорядження, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог. Водночас, щодо вимоги [PERSON] стягнути з відповідача моральну шкоду, то суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити на наступне. В силу статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. За змістом статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, неодноразово були сформульовані Верховним Судом, у тому числі у постановах від 10 квітня 2019 року в справі №464/3789/17 та від 27 листопада 2019 року в справі №750/6330/17. Зокрема, Суд дійшов висновку про те, що адекватне відшкодування шкоди, в тому числі й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їхню інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. Відповідно до пункту 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, при вирішенні спору щодо відшкодування моральної шкоди слід дослідити чим підтверджується факт заподіяння особі моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні та в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі оцінюється заподіяна шкода. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження; встановити причинно-наслідковий зв`язок і визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому в силу статті 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їхньої правомірності покладається на відповідача (частина друга статті 77 КАС України). Водночас Верховний Суд неодноразово, зокрема у постановах від 25 квітня 2019 року в справі №818/1429/17, від 27 червня 2019 року в справі №825/1030/17, від 12 листопада 2019 року в справі №818/1393/17, від 18 листопада 2019 року в справі №820/5044/18, від 28 листопада 2019 року в справі №826/27549/15, від 28 лютого 2020 року в справі №804/2593/17, від 18 червня 2020 року в справі №339/183/16-а, від 02 вересня 2020 року в справі №1340/4056/18, від 24 вересня 2020 року в справі №1.380.2019.001368, від 18 лютого 2021 року в справі №420/7423/19 та від 25 березня 2021 року в справі №520/4577/19, указував на те, що у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди. Отже, за відсутності достатніх доказів того, що застосування догани спричинило наслідки, які призвели до заподіяння моральної шкоди позивачу, не підтвердження факту заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, суд апеляційної приходить до висновку, що така вимога задоволенню не підлягає. Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права. У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. З огляду на викладене, враховуючи положення статті 317 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що судом першої інстанції при винесені оскаржуваного рішення неповно встановлено обставини справи, висновки суду першої інстанції обставинам справи не відповідають, що має наслідком скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового, яким позовні вимоги слід задовольнити частково з врахуванням закріплених статтею 5 КАС України способів захисту.

Результат розгляду: partial