Рішення адміністративного суду від 2022-11-02 00:00:00+02

Короткий зміст позовних вимог. У жовтні 2021 року адвокат Іорданов В.П., діючи в інтересах [PERSON] , звернувся до суду першої інстанції з позовом до Головного управління ДПС в Одеській (далі ГУ ДПС в Одеській області), в якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 24.03.2020: №0013560-5206-1502 про визначення податкового зобов`язання за 2019 рік за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості в сумі 108\~ 504,96 грн; №0013560-5206-1502/2018 про визначення податкового зобов`язання за 2018 рік за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості в сумі 147\~ 131,66 грн; №0013560-5206-1502/2017 про визначення податкового зобов`язання за 2017 рік за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості \~в сумі 135\~ 073, 56 грн. Також адвокат, звертаючись до ГУ ДПС в Одеській області, просив визнати протиправною та скасувати податкову вимогу форми «Ф» від 02.10.2020р. №3318-13 на суму 108\~ 504,90 грн. Обґрунтування позовних вимог складається з такого. По- перше, адвокат Іорданов В.П. вважає, що оскаржувані податкові повідомлення рішення не містять усіх обов`язкових реквізитів, встановлених підпунктом 58.1.1 пункту 58.1 статті 58 Податкового кодексу України та не є такими, що сприяли правовій визначеності у поведінці позивача. Пояснюючи таку позицію адвокат зазначив, що всупереч наведеним нормам, спірні податкові повідомлення рішення не містили граничних строків, встановлених цим Кодексом для їх оскарження, а зміна правової позиції Верховного Суду щодо строків оскарження податкових повідомлень рішень у судовому порядку, що висловлена в постанові від 26.11.2020 у справі №540/2486/19, призвела до непередбачуваних для позивача наслідків. Вважаючи, що строк звернення до суду його довіритель не пропустив, представник позивача вказав таке. Так, в січні лютому 2020 року його довіритель дізнався про наявність у нього податкового боргу у зв`язку з несплатою податкових зобов`язань з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017-2018 роки на суму 26\~ 191,62 грн. Далі, 23.05.2020, як стверджує адвокат, позивач отримав спірні податкові повідомлення-рішення від 24.03.2020, а 30.07.2021 отримав копію позову ГУ ДПС в Одеській області про стягнення податкового боргу, де в якості додатку містилися податкові повідомлення рішення з іншими реквізитами, зокрема датами та номерами. Лише 12.10.2021, як наголошує адвокат, на його запит, отримані податкові повідомлення рішення, що підтверджують нарахування [PERSON] податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017-2019 роки. По друге, представник позивача вказує, що податковий орган за одним і тим самим податком та за один і той же період визначив [PERSON] різні суми заборгованості і на одну й ту ж саму суму боргу, сформував різні податкові повідомлення-рішення, що не відповідає принципам правової визначеності та належного урядування. На підтвердження сказаного, представник покликається на податкові повідомлення рішення від 16.11.2020, за якими [PERSON] нарахований податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за період 2017 2018 роки в такому же розмірі, що і в податкових повідомленнях рішеннях від 24.03.2020. По третє, адвокат Іорданов В.П. констатує про порушення ГУ ДПС в Одеській області процедури надіслання (вручення) спірних податкових повідомлень рішень та податкової вимоги, що виразилося в порушенні термінів, встановлених Податковим кодексом України, для податків на майно фізичних осіб. Що стосується податкової вимоги форми «Ф» від 02.10.2020р. №3318-13, то остання, як зауважує адвокат, не була отримана [PERSON] , адже наданий, як доказ такого отримання, повідомлення про вручення від 03.12.2020, є доказом вручення листа ГУ ДПС в Одеській області від 23.11.2020. По четверте, адвокат [PERSON] пояснює, що його довіритель є власником нежитлових будівель птахоферми та одним із видів його діяльності є розведення свійської птиці. Наведене, на його думку, свідчить про те, що нежитлові будівлі птахоферми відносяться до класу «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництво та рибного господарства» (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд 018-2000 (далі - ДК 018-2000) та не об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Покликаючись на правові висновки Верховного Суду у справах №2340/4117/18, №820/6752/16, №500/2782/18 адвокат наголошує, що будівлі та споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності, віднесені до відповідного класу ДК 018-2000 не є об`єктами оподаткування, згідно з підпунктом «ж» підпункту 266.2.2, пункту 262.2 статті 266 Податкового кодексу України. Короткий зміст рішення суду першої інстанції. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 04 серпня 2022 року, ухваленого за правилами загального позовного провадження, позов [PERSON] задоволено. Суд визнав протиправними та скасував податкові повідомлення-рішення ГУ ДПС в Одеській області від 24.03.2020 за №0013560-5206-1502/2017, за №0013560-5206-1502/2018 та за № 0013560-5206-1502 від 24.03.2020. Також, суд визнав протиправною та скасував податкову вимогу ГУ ДПС в Одеській області форми «Ф» №3318-13 від 02.10.2020. Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції дійшов таких висновків. Так, проаналізувавши Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2018 році» від 07.12.2017 № 2245-VIII, суд встановив, що з 01.01.2018 почав діяти підпункт 266.10.3 пункту 266.10 статті 266 Податкового кодексу України, відповідно до якого податкове зобов`язання з \~податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки може бути нараховано за податкові (звітні) періоди (роки) в межах строків, визначених пунктом 102.1 статті 102 цього Кодексу, не пізніше закінчення 1095 дня. Тому, на думку суду першої інстанції, враховуючи набрання чинності наведеної норми з 01.01.2018, нарахування за період 2017, 2018 роки податкових повідомлень-рішень №№ 0013560-5206-1502/2017, 0013560-5206-1502/2018 від 24.03.2020, відбулося після закінчення податкових періодів, за які визначено грошове зобов`язання. За таких умов, як вважав суд, контролюючий орган, при визначенні податкового зобов`язання за 2017 рік, повинен був дотримуватись приписів підпункту 266.7.2. пункту 266.7 статті 266 Податкового кодексу України, відповідно до якого податкове повідомлення-рішення про сплату суми податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, має бути винесено до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком), а не підпункт 266.10.3 пункту 266.10 статті 266 Податкового кодексу України, з огляду на те, що вказана норма почала діяти лише з 01.01.2018. Покликаючись на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 29.01.2019 у справі №817/213/16, суд відзначив, що стаття 102 Податкового кодексу України є загальною по відношенню до положень статей 265, 266 даного Кодексу, зокрема підпункту 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 цього Кодексу, які є спеціальними та мають переважне застосування. До того ж, суд погодився з доводами представника позивача, що контролюючий орган на одну й ту ж суму боргу сформував різні податкові повідомлення рішення. Проводячи тлумачення підпункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, а саме: чи встановлює ця норма обов`язок сільськогосподарського товаровиробника безпосередньо використовувати будівлі сільськогосподарського призначення у сільськогосподарській діяльності або \~чи достатньо того, що вони відповідають критерію здатності такого об`єкта слугувати цілям сільськогосподарського товарного виробництва, суд першої інстанції встановив таке. Так, на думку суду, ця норма містить вимоги, що \~будівлі і споруди, про які йдеться в цій нормі, повинні відповідати меті, способу та критеріям використання у сільськогосподарській діяльності, але при цьому, не містить вимог, що будівлі і споруди повинні використовуватися (експлуатуватися) у сільськогосподарській діяльності. Даний висновок, як відзначив суд першої інстанції, узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постановах від 29.04.2021 у справі №2340/4117/18, від 01.04.2021 у справі №820/6752/16, від 04.03.2021 у справі №500/2782/18, згідно з якою будівлі та споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності, віднесені до відповідного класу ДК 018-2000, не є об`єктами оподаткування згідно з підпунктом «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України. Ураховуючи вимоги Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо покращення адміністрування та перегляду ставок окремих податків і зборів» від 23.11.2018 №2628-VIII, суд констатував, що власник будівель сільськогосподарського призначення [PERSON] не здає їх в оренду, лізинг, позичку. Вирішуючи питання, власником яких будівель сільськогосподарського призначення є [PERSON] , суд першої інстанції встановив, що це нежитлові будівлі (птахоферми). Ураховуючи положення ДК 018-2000, суд дійшов висновку, що до будівель сільськогосподарського призначення відносяться птахофабрики. Далі, суд зазначив, що за відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (далі ЄДР), [PERSON] займається, зокрема, таким видом діяльності як розведення свійської птиці (код КВЕД 01.47), а згідно витягу з реєстру платників єдиного податку №2015263400076 від 27.03.2020, виданого Кілійською ДПІ Ізмаїльського управління ГУ ДПС в Одеській області, одним з видів економічної його діяльності є також «Розведення свійської птиці» КВЕД 01.47 (а.с.84). Покликаючись на Закони України «Про стимулювання розвитку сільського господарства на період 2001-2004 років», «Про сільськогосподарський перепис, суд констатував, що [PERSON] відноситься до категорії «сільськогосподарський товаровиробник». Підсумовуючи викладене, суд першої інстанції зробив висновок, що встановлені обставини справи та їх правове регулювання дають підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] . Короткий зміст вимог апеляційної скарги. Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим, зокрема щодо повноти дослідження обставин справи, ГУ ДПС в Одеській області, в апеляційній скарзі, просить його скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову. Одним із доводів апеляції є те, що контролюючий орган, відповідно до пункту 102.1 статті 102 Податкового кодексу України має право самостійно визначити суму грошового зобов`язання платника податку, не пізніше 1095 дня, що настає за останнім днем граничного строку сплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом, а відтак є цілком правомірним, на думку скаржника, визначення ним податку на нерухоме майно за три звітні податкові роки. Далі, скаржник акцентує увагу на тому, що визначення належності будівлі до того чи іншого класу будівель проводиться на підставі документів, що підтверджують їх право власності з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення такого об`єкта нерухомості, згідно з ДК 018-2000. Для отримання висновку щодо класифікації приналежних об`єктів нерухомості, на його думку, доцільно звернутися до органу, який реалізує державну політику з питань державного архітектурно будівельного контролю та нагляду. За твердженням скаржника, на момент формування податкових повідомлень -рішень щодо [PERSON] \~була відсутня інформація, яка підтверджувала віднесення нежитлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] до приміщень класу «Будівель сільськогосподарського призначення». Проте, як вказує представник ГУ ДПС в Одеській області, відповідно до підпункту 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 Податкового кодексу України, база оподаткування об`єктів нежитлової нерухомості, обчислюється на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За таких підстав, контролюючий орган вважає, що діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами та іншими нормативними актами України. У відзиві на апеляцію адвокат Іорданов В.П. наголошує, що апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували встановлені судом, під час розгляду справи, обставини, що свідчить про її необґрунтованість та на відсутність підстав для її задоволення. Доводи відзиву відображають правову позицію, що викладалася адвокатом в позовній заяві. Відповідно до приписів п.1 ч.1 ст. 311 КАС України, враховуючи відсутність клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю, справу розглянуто в порядку письмового провадження. Фактичні обставини справи. Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 25.02.2011 у справі №2-2036/11 за [PERSON] визнано право власності на нежитлові будівлі, (птахоферма), розташовані за адресою: [ADDRESS] , що складаються з: вагової, їдальні, лабораторії, котельної, крематорію, адміністративного корпусу, прохідної, корпусу для утримання птиці №1, корпусу для утримання птиці №2, корпусу для утримання птиці №3, корпусу для утримання птиці №4, корпусу для утримання птиці №5, кормоцеху, гаражу, диспетчерської. Згідно витягу про державну реєстрацію прав №29341020 від 17.03.2011 за [PERSON] зареєстровано право власності на нежитлові будівлі (птахоферма) за адресою: [ADDRESS] (а.с.47). Довідка №115 від 05.11.2018, видана КП «Ізмаїльське міжміське бюро технічної інвентаризації», містить відомості про те, що нежитлові будівлі за адресою: [ADDRESS] , класифіковано як птахоферма, до складу якої входять будівлі та споруди: диспетчерська, площею 23,4 кв.м, гараж, площею 130,2 кв.м, кормоцех, площею 586,8 кв.м, адміністративний корпус, площею 276,9 кв.м, прохідна, площею 72,9 кв.м, крематорій, площею 266,8 кв.м, котельня, площею 194,0 кв.м, лабораторія, площею 61,0 кв.м, їдальня, площею 210,2 кв.м, корпус для утримання птиці, площею 1 264,2 кв.м, корпус для утримання птиці площею 1 264.2 кв.м, корпус для утримання птиці, площею 1 264,2 кв.м, корпус для утримання птиці, площею 1 264,2 кв.м, вагова, площею 8,9 кв.м, вбиральня, надвірні споруди (а.с. 48). Аналогічне функціональне призначення та опис об`єкта нерухомого майна зазначено у технічному паспорті на громадський будинок, виготовлений КП «Ізмаїльське міжміське бюро технічної інвентаризації» на об`єкт нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] (а.с.49-83). [PERSON] перелічені вище нежитлові приміщення птахоферми в оренду, лізинг, позичку не передавав. Згідно відомостей з ЄДР, [PERSON] займається, зокрема, таким видом діяльності як «Розведення свійської птиці» (код КВЕД 01.47), аналогічні відомості, про нього, містяться в Реєстрі платників єдиного податку №2015263400076 від 27.03.2020, виданого Кілійською ДПІ Ізмаїльського управління ГУ ДПС в Одеській області. Як зазначає позивач, у січні лютому 2020, він дізнався про наявність у нього податкового боргу у зв`язку з несплатою податкових зобов`язань з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017 2018 роки в сумі 26\~ 191,62 грн. Указаний борг підтверджується випискою з особового рахунку [PERSON] за податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. ГУ ДПС в Одеській області 24.03.2020 прийняті податкові повідомлення-рішення: №0013560-5206-1502 про визначення податкового зобов`язання за 2019 рік за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості в сумі 108\~ 504,96 грн; №0013560-5206-1502/2018 про визначення податкового зобов`язання за 2018 рік за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості в сумі147\~ 131,66 грн; №0013560-5206-1502/2017 \~про визначення податкового зобов`язання за 2017 рік за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості \~в сумі 135\~ 073, 56 грн. Наведені рішення [PERSON] отримав поштою 23.05.2020. 30.07.2021 [PERSON] , за допомогою поштового зв`язку, отримав копію позовної заяви ГУ ДПС в Одеській області про стягнення податкового боргу. Як випливало з позову та додатків до нього, підставою виникнення податкового боргу являлося несплата узгоджених податкових зобов`язань з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості. Зокрема, заборгованість з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, виникла в результаті нарахування податкових зобов`язань за: - податковим повідомленням-рішенням форми «Ф» за №0013560-5206-1502 від 24.03.2020 на суму 108 504,96 грн (основний платіж); - податковим повідомленням-рішенням форми «Ф» за №84858 від 16.11.2020 на суму 147 131,66 грн (основний платіж); - податковим повідомленням-рішенням форми «Ф» за №84858/2018 від 16.11.2020 на суму 135 073,56 грн (основний платіж). У зв`язку з несплатою [PERSON] нарахованих вище податкових зобов`язань з податку на нерухоме майно, ГУ ДПС в Одеській області винесло податкову вимогу форми «Ф» № 3318-13 від 02.10.2020, яку було направлено платнику рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 07.10.2021 позов ГУ ДПС в Одеській області задоволено та стягнуто з [PERSON] суму заборгованості з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплаченої фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості на суму 390 710,18 грн. Дане рішення не набрало законної сили. Як наголошує адвокат Іорданов В.П., 12.10.2021 він отримав від ГУ ДПС в Одеській області, на свій запит листа, де контролюючий орган указував, що податкові зобов`язання [PERSON] з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки ґрунтуються на податкових повідомленнях рішеннях від 24.03.2020, які згадуються вище. Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та оцінка суду апеляційної інстанції доводів апеляції і висновків суду першої інстанції. Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення апеляції, з огляду на таке. Стаття 67 Конституції України зобов`язує кожного сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Згідно з підпунктом 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу \~України платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості. Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (підпункт 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу \~України). Відповідно до підпунктів 266.3.1 та 266.3.2 ПК України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток. База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності. Підпунктом 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України встановлено перелік об`єктів нерухомості, які не є об`єктами оподаткування. Так, підпунктом «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу \~України визначено, що не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності. Правовий аналіз цієї норми дає підстави для висновку, що її застосування передбачає наявність двох умов, перша з яких - власник об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) є сільськогосподарським товаровиробником, а друга - об`єкт нерухомості (будівля, споруда) призначений для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності. Скаржник указує, що на момент формування спірних податкових повідомлень рішень в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, дані якого він використовує для обчислення бази оподаткування, у тому числі, об`єктів нежитлової нерухомості, була відсутня інформація, яка б підтверджувала віднесення нежитлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] , до приміщень класу «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства» (код 1271). Відповідаючи на даний довід колегія суддів указує, що визначення належності будівлі до того чи іншого класу будівель проводиться на підставі документів, що підтверджують їх право власності, з врахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення такого об`єкта нерухомості, згідно з\~ Державним класифікатором будівель та споруд ДК 018-2000. Державним комітетом України по стандартизації, метрології та сертифікації наказом від 17 серпня 2000 року №507 затверджено і введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, який призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) України. Об`єктами класифікації в ДК 018-2000 є\~ будівлі\~ виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення. Відповідно до названого Державного класифікатора будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності (будівлі для використання в сільськогосподарській діяльності, наприклад, птахофабрики віднесено до підрозділу «Будівлі нежитлові» (група 127 «Будівлі нежитлові інші» клас 1271 «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства»). До будівель, споруд сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до ДК 018-2000 належать до класу 1271 «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства», що включає підкласи, зокрема, «Будівлі для птахівництва». Визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000. Ураховуючи, що у витягу про державну реєстрацію прав, нежитлові приміщення, що належать Далакову значаться як птахоферма, у контролюючого органу були підстави, використовуючи ДК 018-2000, віднести даний об`єкт до класу 1271 «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства». Окрім того, документами, що підтверджують такий статус будівлі, є довідка №115 від 05.11.2018 КП «Ізмаїльське міжміське бюро технічної інвентаризації» та технічний паспорт, де зазначено функціональне призначення та опис об`єкта нерухомого майна як птахоферма. Як наголошувалося вище, законодавець пов`язує звільнення від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не тільки і не стільки із його статусом (придатністю його застосування у сільськогосподарській діяльності), а й з використанням цієї будівлі у сільськогосподарській діяльності. Таким чином, правовою підставою для застосування до особи пільги зі сплати податку на нерухоме майно у вигляді звільнення від його сплати є правовий статус будівлі та використання цієї будівлі за її призначенням. Враховуючи встановлення судом першої інстанції, що одним із видів економічної діяльності [PERSON] є «Розведення свійської птиці» КВЕД 01.47, не є об`єктом оподаткування, відповідно до підпункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, належні йому нежитлові приміщення птахоферми. Відповідно до підпункту 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України сільськогосподарський товаровиробник для цілей глави 1 розділу ХІV цього Кодексу - юридична особа незалежно від організаційно-правової форми, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власно виробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання. Натомість, згідно положень статті 1 Закону України «Про сільськогосподарський перепис» визначено, що виробники сільськогосподарської продукції - юридичні особи всіх організаційно - правових форм господарювання та їх відокремлені підрозділи, фізичні особи (фізичні особи-підприємці, домогосподарства), які займаються сільськогосподарською діяльністю, передбаченою класифікацією видів економічної діяльності. Визначення «сільськогосподарський товаровиробник», яке міститься у підпункті 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України застосовуються виключно для цілей глави розділу ХІV цього Кодексу «Спрощена система оподаткування, облік та звітність», що прямо визначено підпунктом 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України. Таким чином, до спірних правовідносин щодо сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки дане положення не застосовується, оскільки відноситься до розділу ХІІ «Податок на майно». Таким чином, як обґрунтовано зазначив суд першої інстанції, відповідно до приписів Податкового кодексу України вимога про те, що сільськогосподарський товаровиробник має бути юридичною особою стосується платників єдиного податку 4 групи. Для всіх інших правовідносин сільськогосподарським товаровиробником може бути як фізична так і юридична особа, яка є платником єдиного податку, так і та, що знаходиться на загальній системі оподаткування. Також слід погодитися з позицією суду першої інстанції, що таке правозастосування відповідає практиці Верховного Суду, викладеній у постановах від 22.04.2021 у справі №822/3289/17, 01.04.2021 у справі №820/6752/16, 10.04.2020 у справі №823/1751/17, від 24.04.2020 у справі №540/2206/19 та від 17.02.2021 у справі №820/3707/17. Окрім того, суд апеляційної інстанції зауважує, що встановлена підпунктом «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України пільга направлена на створення сприятливих умов для здійснення сільськогосподарської діяльності, стимулювання такої діяльності та досягнення її збалансованого податкового навантаження. Одним із доводів апеляції є помилковість висновку суду першої інстанції про неможливість застосування пункту 102.1 статті 102 Податкового кодексу України для нарахування [PERSON] податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за період 2017 року, позаяк контролюючий орган має право самостійно визначити суму грошового зобов`язання платника податків, не пізніше закінчення 1095 днів. Аналізуючи вказаний довід колегія суддів дійшла таких висновків. Підпунктами 265.7.1, 265.7.2 пункту 265.7 статті 265 Податкового кодексу України визначено, що податкові повідомлення-рішення про визначення суми податку як з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, так і плати за землю обчислюється та надсилається платнику податків до 01 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком). 07.12.2017 прийнято Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2018 році» № 2245-VIII, відповідно до якого пункт 266.10 статті 266 Податкового кодексу України доповнено підпунктами 266.10.2 і 266.10.3, такого змісту. З 01.01.2018 підпункт 266.10.2 унормовує, що в разі якщо контролюючий орган не надіслав (не вручив) податкове/податкові повідомлення-рішення у строки, встановлені підпунктом 266.7.2 пункту 266.7 цієї статті, фізичні особи звільняються від відповідальності, передбаченої цим Кодексом за несвоєчасну сплату податкового зобов`язання. За логікою наведеної норми, ненадходження податкового повідомлення рішення \~про сплату податку з нерухомості до 01 липня не означає звільнення платника податку від його сплати. Така обставина звільняє платника податків лише від відповідальності за несвоєчасну сплату податкового зобов`язання. З 01.01.2018 підпункт 266.10.3 встановлює податкове зобов`язання з цього податку може бути нараховано за податкові (звітні) періоди (роки) в межах строків, визначених пунктом 102.1 статті 102 цього Кодексу. За змістом пункту 102.1 статті 102 Податкового кодексу України контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право провести перевірку та самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня, що настає за останнім днем, зокрема граничного строку сплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом. Отже, враховуючи, що податкове повідомлення рішення надсилається (вручається) за 2017 рік до 1 липня 2018 року, то саме з цієї дати слід відраховувати 1095 днів, а це липень 2021 року. Колегія суддів не погоджується з позицією суду першої інстанції, що при нарахуванні [PERSON] податку на нерухоме майно за 2017 рік, контролюючий орган не мав право застосовувати підпункт 266.10.3 пункту 266.10 статті 266 Податкового кодексу України та використовувати для цього 1095 днів. На думку колегії суддів, суд першої інстанції не взяв до уваги обставини, що нарахування цього податку відбувалося в 2018 році, коли вказана норма вже діяла. Покликання суду першої інстанції на постанову Верховного Суду від 29.01.2019 у справі №817/213/16 є недоречним, оскільки правовідносини, які були предметом розгляду в цій справі стосувалися нарахування податку на нерухомість за 2014 рік. За таких умов, колегія суддів погоджується з доводом ГУ ДПС в Одеській області, що позиція суду першої інстанції про неможливість визначити [PERSON] грошове зобов`язання з податку на нерухомість за три звітні роки є необґрунтованою. Водночас такі аргументи суду, що містяться в мотивувальній частині його рішення, не вплинули на правильність вирішення спору і не свідчать про наявність підстав для зміни або скасування судового рішення. Досліджуючи питання дотримання позивачем строків звернення до суду з позовом про оскарження податкових повідомлень рішень від 24.03.2020 та податкової вимоги від 02.10.2020, колегія суддів установила таке. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 27.01.2022 у справі №160/11673/20 з метою забезпечення єдиної правозастосовчої практики під час судового розгляду відповідних спорів у справах, у яких позивачами не використовувалась процедура адміністративного оскарження рішень податкового органу про нарахування грошових зобов`язань, та у розвиток правового підходу, викладеного у постанові Верховного Суду від 26.11.2020 у справі № 500/2486/19, відступила від раніше зроблених висновків та сформувала такий правовий висновок. Процесуальний строк звернення до суду з позовом про скасування податкового повідомлення-рішення (рішення про застосування штрафних санкцій) у випадку, якщо платником податків не використовувалася процедура досудового вирішення спору (адміністративного оскарження) визначається частиною другою статті 122 КАС України становить шість місяців і обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Як встановлено матеріалами справи, спірні податкові повідомлення рішення позивач отримав 23.05.2020, а з позовом до суду звернувся 21.10.2021. Варто відзначити, що на момент прийняття контролюючим органом податкових повідомлень рішень про нарахування [PERSON] податку на нерухоме майно існувала усталена, на той час, судова практика про наявність у платника податків права на звернення до суду з позовом про їх оскарження, протягом встановлених пунктом 102.1 статті 102 Податкового кодексу України 1095 днів з моменту отримання такого рішення. У чисельних рішення Верховного Суду наголошено, що при вирішенні питання про поновлення строку, в межах кожної конкретної справи, суд надає оцінку обставинам, які слугували перешкодою для своєчасного звернення до суду, у взаємозв`язку із: тривалістю строку, який пропущено; поведінкою сторони протягом цього строку; діями, які він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду та оцінювати їх в сукупності. Зокрема, в постанові від 27.01.2022 у справі №160/11673/20, судова палата Верховного Суду акцентувала увагу на тому, що задля додержання принципу правової визначеності та забезпечення права на справедливий суд, які є елементами принципу верховенства права, зміна сталої судової практики, яка відбулася в бік тлумачення норм права щодо застосування коротших строків звернення до суду, може розглядатися судами як поважна причина при вирішенні питання поновлення строків звернення до суду в податкових правовідносинах, які виникли та набули характеру спірних до зміни такої судової практики. До того ж, питання наявності підстав вважати поважними причини пропуску строку звернення до суду з позовом, які пов`язані зі зміною правової позиції Верховного Суду, було предметом дослідження Верховним Судом у справі №640/11650/21, за наслідками касаційного розгляду якої було ухвалено постанову від 23.09.2021. У цій постанові суд касаційної інстанції зазначив, що у перехідний період для забезпечення реалізації права особи на звернення до суду, у вказаних умовах, їй має бути забезпечений певний розумний строк, достатній для формулювання правової позиції і вчинення дій з підготовки відповідного позову та його подання до суду. Аналогічний підхід було продемонстровано Верховним Судом при розгляді справи № 580/3400/20 (постанова від 27.07.2021). Таким чином, слід погодитися з доводами адвоката Іорданова В.П. про наявність поважних причин пропуску його довірителем строку звернення до суду з даним позовом. Узагальнюючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову [PERSON] , а доводи апеляційної скарги не містять жодних вагомих підстав для визнання рішення суду першої інстанції незаконним, необґрунтованим і таким, що підлягає скасуванню. Статтею 316 КАС України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. За результатами апеляційного перегляду розподіл судових витрат не здійснюється.

Результат розгляду: denied