Рішення адміністративного суду від 2023-01-30 00:00:00+02

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 12.01.2017 №0000201401, №0000211401, №0034140303, №0035140303. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.07.2019, залишеним постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 04.11.2019 без змін, адміністративний позов задоволено частково: визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у місті Києві від 12.01.2017 №0000201401 та від 12.01.2017 №0000211401. у задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Постановою Верховного Суду від 03.12.2020 рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.07.2019 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 04.11.2019 скасовано в частині задоволення позову про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 12.01.2017 № 0000211401 про збільшення грошового зобов`язання з податку на прибуток на 515 232 грн, в тому числі: основний платіж - 426 324 грн, штрафні санкції 88 908 грн, а справу в цій часині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції; в іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.07.2019 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 04.11.2019 залишено без змін. Приймаючи таке рішення, Верховний Суд виходив із того, що визнаючи протиправним та скасовуючи у повному обсязі податкове повідомлення-рішення від 12.01.2017 №0000211401, суди попередніх інстанцій обмежилися лише оцінкою такої, зазначеної в акті перевірки, підстави донарахування позивачу грошових зобов`язань згідно з цим податковим повідомленням-рішенням, як заниження позивачем доходу за 2015 рік на 392 744,00 грн, а що ж до завищення Товариством витрат за півріччя 2016 року на 1 122 118,20 грн та за 3-и квартали 2016 року на 853 606,00 грн (як зазначено в акті перевірки, наслідком цього є заниження податку на прибуток за вказані податкові (звітні) періоди на 201 981,00 грн та на 355 630,00 грн відповідно), що також слугувало підставою для збільшення грошового зобов`язання з податку на прибуток за податковим повідомленням-рішенням від 12.01.2017 №0000211401, то суди попередніх інстанцій ці обставини не встановили і правову оцінку їм не дали. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.08.2021 позов задоволено: визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 12.01.2017 №0000211401. Відповідач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення є правомірним. Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що Головним управлінням ДФС у м. Києві проведено документальну планову виїзну перевірку ТОВ «ПВЦ «Сервіт» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 30.01.2014 по 30.09.2016. За результатами перевірки складено акт №398/26-15-14-01-02/39074813 від 16.12.2016, згідно висновків якого відповідач встановив, зокрема, порушення позивачем вимог: - пункту 50.1 статті 50 Податкового кодексу України (далі - ПК); пунктів 10, 13, 14 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 15 «Дохід», затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29.11.1999 №290, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14.12.1999 за №860/4153; пункту 4 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 6 «виправлення помилок і зміни у фінансових звітах» та пункту 7 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 15 «Дохід», 16 «Витрати»; статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»; пункту 44.1 статті 44, підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 ПК в результаті чого занижено податок на прибуток на загальну суму 426 324 грн, в тому числі за 2015 рік на суму 70 694 грн, за І півріччя 2016 року на суму 201 981 грн, за ІІІ квартали 2016 року на суму 355 630 грн; - пункту 187.1 статті 187, пункту 192.1 статті 192 ПК, в результаті чого занижено податкове зобов`язання з податку на додану вартість на загальну суму 78 549 грн; - підпункту «е» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164, пункту 167.1 статті 167 підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168, підпункту «а» пункту 171.2 статті 171 ПК в результаті чого не нараховано та не сплачено податок на доходи фізичних осіб на загальну суму 389 955,12 грн; - підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168, підпункту 168.4.4 пункту 168.4 статті 168 ПК, в результаті чого не нараховано та сплачено військовий збір на загальну суму 32 496,24 грн. Позивач на підставі пункту 86.7 статті 86 ПК надав заперечення до акту перевірки, за результатом розгляду яких висновки акта були залишені без змін, про що позивача повідомлено листом від 06.01.2017 №364/10/26-15-14-01-02. На підставі акта перевірки Головне управління ДФС у м. Києві прийняло податкові повідомлення-рішення від 12.01.2017: - №0000201401, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість на суму 98 186,00 грн, в тому числі 78 549,00 грн за основним платежем та 19 637,00 грн штрафних санкцій; - №0000211401, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток на суму 515 232,00 грн, в тому числі за основним платежем 426 324,00 грн, штрафні санкції 88 908,00 грн. - №0034140303, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб на суму 487 443,90 грн., в тому числі 389 955,12 грн. за основним платежем та 98 488,78 грн. штрафних санкцій; - №0035140303, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем «військовий збір» на суму 40 620,33 грн, в тому числі 32 496,26 грн за основним платежем та 8124,07 грн штрафних санкцій. Позивач оскаржив вказані податкові повідомлення-рішення в адміністративному порядку, передбаченому статтею 56 ПК. Рішенням Державної фіскальної служби України від 23.03.2017 №5864/6/99-99-11-01-01-25 скарга ТОВ «ПВЦ «Сервіт» залишена без задоволення, а вказані податкові повідомлення-рішення без змін. Не погодившись з такими рішеннями, позивач звернувся до суду з позовом. Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що відповідач, на якого покладено обов`язок доказування в адміністративному процесі, не надав суду жодних доказів на підтвердження викладених в акті перевірки та відзиві на позовну заяву доводів, зокрема, відсутні докази, якими б підтверджувалася фіксація показників спідометрів автомобілів Mercedes-Benz та Audi, які були продані позивачем фізичним особам в межах спірних відносин, з урахуванням чого у суду відсутні підстави вважати, що TOB «Сервіт ПВЦ» реалізовано фізичним особам рухоме майно (автомобілі Mercedes-Benz та Audi) нижче середньоринкової вартості легкових автомобілів. Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого. Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Оскільки предметом даного апеляційного провадження є виключно перегляд судового рішення щодо позовних вимог в частині податкового повідомлення-рішення від 12.01.2017 № 0000211401, то колегія суддів рішення суду у в іншій частині не переглядає. Пунктом 44.1 статті 44 ПК встановлено, що для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим пункту 44.1 статті 44 ПК. Пунктом 44.2 статті 44 ПК передбачено, що для обрахунку об`єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування. Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 №996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Згідно з підпунктом 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 ПК об`єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу. Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом збільшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається: зменшення від`ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку); збільшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку). Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом зменшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається: збільшення від`ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку); зменшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку) (абзаци перший - третій зазначеного підпункту). Базою оподаткування є грошове вираження об`єкту оподаткування, визначеного згідно із статтею 134 цього Кодексу з урахуванням положень цього Кодексу (пункт 135.1 статті 135 ПК). Отже, платник податку на прибуток підприємства з метою визначення об`єкта оподаткування (прибутку) визначає фінансовий результат до оподаткування) на підставі даних бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування. Дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат доходів та фінансового результату у фінансовій звітності підприємства визначаються відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності. Згідно з пунктами 5-7 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку (далі П(С)БО) 16 «Витрати» витрати відображаються в бухгалтерському обліку одночасно зі зменшенням активів або збільшенням зобов`язань. Витратами звітного періоду визнаються або зменшення активів, або збільшення зобов`язань, що призводить до зменшення власного капіталу підприємства (за винятком зменшення капіталу внаслідок його вилучення або розподілу власниками), за умови, що ці витрати можуть бути достовірно оцінені. Витрати визнаються витратами певного періоду одночасно з визнанням доходу, для отримання якого вони здійснені. Витрати, які неможливо прямо пов`язати з доходом певного періоду, відображаються у складі витрат того звітного періоду, в якому вони були здійснені. Згідно з пунктом 10 П(С)БО 15 «Дохід» дохід, пов`язаний з наданням послуг, визнається, виходячи зі ступеня завершеності операції з надання послуг на дату балансу, якщо може бути достовірно оцінений результат цієї операції. Результат операції з надання послуг може бути достовірно оцінений за наявності всіх наведених нижче умов: можливості достовірної оцінки доходу; імовірності надходження економічних вигод від надання послуг; можливості достовірної оцінки ступеня завершеності надання послуг на дату балансу; можливості достовірної оцінки витрат, здійснених для надання послуг та необхідних для їх завершення. Щодо заниження позивачем доходу за 2015 рік на 392 744 грн. і, відповідно, податку на прибуток на 70 693,92 грн., суд зазначає наступне. Судом першої інстанції встановлено, що між ТОВ «ПВЦ «Сервіт» (субпідрядник) та ТОВ «ВБК «Промжитлобуд» (Підрядник) укладено договір субпідряду №04-06/2014 від 04 червня 2014 року, відповідно до умов якого Субпідрядник зобов`язується виконати роботи з влаштування теплової мережі, господарчо-питного водопроводу, господарчо-побутової та дощової каналізації, індивідуального теплового пункту на об`єкті: «Реконструкція гуртожитку з переобладнанням під житловий будинок з поквартирним заселенням з влаштуванням надбудови та прибудови на вул. Гарматній. 20 у Солом`янському районі м. Києва». Відповідно до пункту 2.2 даного договору попередня вартість робіт разом з ПДВ складає 15 000 000 грн. На виконання умов договору ТОВ «ПВЦ «Сервіт» виписано довідки про вартість виконаних будівельних робіт та витрати (форма КБ-3), згідно з якими роботи виконано на суму 13 499 931,70 грн. ТОВ «ПВЦ «Сервіт» склало податкову накладну від 30.09.2014 №37 на поставку робіт вартістю 937 812,43 грн, в тому числі, ПДВ 156 302,07 грн. За результатами висновків експертизи КП «Київекспертиза» від 08.06.2015, проведення якої ініційоване ТОВ «ВБК «Промжитлобуд», вартість виконаних субпідрядних робіт була зменшена до 13 028 638,99 грн. ТОВ «ПВЦ «Сервіт» було зобов`язане повернути ТОВ «ВКБ «Промжитлобуд» кошти в сумі 379 943,71 грн. (471 292,71 грн. (сума, на яку зменшена вартість робіт) - 91 349,00 грн. = 379 943,71 грн., де 91 349,00 грн. - сума заборгованості за виконані роботи). Позивач склав довідку форми КБ-3 від 10.11.2015 за листопад 2015 року, у якій було скориговано вартість виконаних робіт шляхом її зменшення на 471 292,71 грн, в тому числі ПДВ 78 548,79 грн. Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.01.2016 у справі №910/31203/15 стягнуто з ТОВ «ПВЦ «Сервіт» на користь ТОВ «ВБК «Промжитлобуд» збитки в розмірі 379 943,71 грн. та витрати зі сплати судового збору в сумі 5 699,16 грн. На виконання вказаного судового рішення позивач перерахував на рахунок ТОВ «ВКБ «Промжитлобуд» кошти в сумі 385 642,87 грн., що підтверджується платіжним дорученням від 16.03.2016 № 2247. ТОВ «ПВЦ «Сервіт» провело в бухгалтерському обліку коригування вартості робіт, виконаних відповідно до договору субпідряду від 04.04.2014 №04-06/2014, склало розрахунок коригування кількісних і вартісних показників від 10.11.2015 №8 до податкової накладної від 30.09.2014 №37, в податковому обліку з податку на прибуток зменшило дохід на 392 744 грн., а з ПДВ - податкові зобов`язання на 78 548,78 грн. Приймаючи оскаржуване податкове повідомлення-рішення відповідач вказував про те, що у позивача не було правових підстав для коригування у листопаді 2015 року коригування (зменшення) чистого доходу від реалізації продукції за операціями з постачання будівельних робіт, виконаних у липні та вересні 2014 року. Не заперечуючи, що позивач має право на коригування показників податкового обліку, ГУ ДПС зазначає, що коригування слід було здійснювати за податкові (звітні) періоди 2014 року. Водночас, як вказав Верховний Суд у постанові від 03.12.2020 по даній справі, вказані доводи ГУ ДПС не відповідають обставинам справи та частині першій статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», пункту 192.1 статті 192 ПК, оскільки підставою для коригування був первинний документ - довідка форми КБ 3 від 10.11.2015. Відтак, збільшення позивачу доходу у 2015 році на 392 744 грн. і, відповідно, податку на прибуток на 70 693,92 грн, є неправомірним. Щодо завищення витрат за півріччя 2016 року на 1 122 118,20 грн, за 3 квартали 2016 року на 853 606,00 грн та, відповідно збільшення податку на прибуток на 201981,24 грн та 153649,08 грн. Судом першої інстанції встановлено, що позивач, продавши громадянину [PERSON] за договором від 03.06.2016 №229/05/8043/2016 автомобіль марки «Mercedes-Benz», модель CL 350 Blu TEC 4 Matic, 2015 року випуску віднесло до складу витрат різницю між балансовою (залишковою) вартістю автомобіля (1 786 431,27 грн) та його договірною вартістю (500 000 грн), яка склала 1 122 118,20 грн. Також, здійснивши продаж громадянці [PERSON] за договором від 23.06.2016 № 281/05/8043/2016 автомобіль марки «Audi», модель Q7 3.0 Quattro 4 LBOGA, 2015 року випуску віднесло до складу витрат різницю між балансовою (залишковою) вартістю автомобіля (1 478 594,08 грн) та його договірною вартістю (430 000 грн), яка склала 853 606 грн. Договірна вартість вищезазначених транспортних засобів визначалася позивачем на підставі актів експертної оцінки від 03.06.2016 №590953 (щодо автомобіля марки «Mercedes-Benz») та від 23.06.2016 №590953/071 (щодо автомобіля марки «Audi») Незалежного Експертного Бюро, засвідчених експертом авто-товарознавцем ФОП [PERSON] . У свою чергу, в експерта авто-товарознавця ФОП [PERSON] був відсутній чинний сертифікат суб`єкта оціночної діяльності, оскільки згідно з протоколом засідання від 08.10.2015 №81 Екзаменаційної комісії Фонду державного майна України [PERSON] був позбавлений кваліфікаційного документа (свідоцтва) оцінювача за напрямом «Оцінка об`єктів у матеріальній формі» за спеціалізацією «Оцінка колісних транспортних засобів», кваліфікаційне свідоцтво оцінювача МФ № 797 від 20.12.2003, видане [PERSON] , анульоване, відповідно до наказу Фонду державного майна України від 07.12.2015 № 1853 інформація про анулювання зазначеного кваліфікаційного свідоцтва внесена до Державного реєстру оцінювачів та суб`єктів оціночної діяльності. Наведене підтверджується копією листа Фонду державного майна України від 29 грудня 2016 року №10-36-25851. Отже, станом на станом на дату оцінки рухомого майна [PERSON] не мав чинного сертифіката суб`єкта оціночної діяльності, а тому у відповідності до частини 4 статті 18 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності в Україні» від 12.07.2001 №2658-111 згадані оцінки є недійсними, а тому відповідні посилання позивача вірно відхилені судом першої інстанції. Відповідно до пункту 173.1 статті 173 ПК передбачено, що дохід продажу (обміну) легкового автомобіля, мотоцикла, мопеда визначається виходячи з ціни, зазначеної у договорі купівлі-продажу (міни), але не нижче середньоринкової вартості відповідного транспортного засобу або не нижче його оціночної вартості, визначеної згідно із законом (за вибором платника податку). Середньоринкова вартість легкових автомобілів, мотоциклів, мопедів визначається щокварталу центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері економічного розвитку, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (для кожної марки, моделі таких транспортних засобів з урахуванням року випуску та пробігу, на підставі аналізу фактичних цін продажу відповідних транспортних засобів), і оприлюднюється на офіційному веб-сайті цього органу в режимі вільного доступу до 10 числа місяця, наступного за звітним кварталом. На підставі викладеного, відповідачем було визначено середньоринкову вартість згаданих транспортних засобів. Так, для легкового автомобіля Mercedes-Benz (рік випуску 2015, пробіг 35265 км) згідно оприлюдненої інформації на офіційному веб-сайті Міністерства економічного розвитку і торгівлі України (www.me.gov.ua) середньоринкову вартість визначено у 1 938 230,55 грн. Середньоринкова ж вартість легкового автомобіля Audi (рік випуску 2015, пробіг 37813 км) згідно оприлюдненої інформації на офіційному веб-сайті Міністерства економічного розвитку і торгівлі України (www.me.gov.ua) становить 1 158 186,78 грн. У зв`язку із викладеним, відповідачем зроблено висновок, що вказані автомобілі продано фізичним особам за ціною нижче сереньоринкової вартості, а тому відповідні різниці підлягають включенню до складу витрат за відповідні періоди та оподаткуванню податком на прибуток. Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції вказав про те, що відповідач не надав жодних доказів на підтвердження викладених в акті перевірки та відзиві на позовну заяву доводів, зокрема, відсутні докази, якими б підтверджувалася фіксація показників спідометрів автомобілів Mercedes-Benz та Audi, які були продані позивачем фізичним особам в межах спірних відносин, з урахуванням чого у суду відсутні підстави вважати, що TOB «Сервіт ПВЦ» реалізовано фізичним особам рухоме майно (автомобілі Mercedes-Benz та Audi) нижче середньоринкової вартості легкових автомобілів. Проте, як вбачається з акту перевірки, визначаючи пробіг транспортних засобів для цілей встановлення їх сереньоринкової вартості, відповідач використав дані наданих позивачем подорожніх листів: - №372 з 01 по 23 червня 2016 року на автомобіль AUDI модель Q 7 ( [NUMBER] ) з показниками спідометра 37813 км (автомобіль продано 23.06.2016, що відповідає даним дорожнього листа на останню дату списання паливно-мастильних матеріалів по вказаному транспортному засобу); - №362 з 01 по 03 червня 2016 року, де зазначено показання спідометра автомобіля MERCEDES-BENZ, модель GL 350 4 МАТІС, 2015 року ( [NUMBER] ) при поверненні до гаража 35265 км (автомобіль продано 03.06.2016, що відповідає даним дорожнього листа на останню дату списання паливно-мастильних матеріалів по вказаному транспортному засобу); Відтак, на переконання колегії суддів, відповідач володів належними та достовірними даними щодо пробігу транспортних засобів для цілей визначення їх середньоринкової вартості станом на дату продажу. Доказів протилежному позивач не надав. Враховуючи викладене, колегія суддів підтримує висновки контролюючого органу про безпідставність віднесення позивачем до витрат господарської діяльності різниці балансових вартостей реалізованих транспортних засобів та здійснених оцінок їх ринкової вартості, які є недійсними в силу закону. Відтак, визначаючи позивачу податкові зобов`язання з податку на прибуток у сумі 355630,32 та застосовуючи штрафні санкції у сумі 88907,58 відповідач діяв правомірно. Тому, податкове повідомлення-рішення від 12.01.2017 №0000211401 відлягає скасуванню лише в частині визначення позивачу основного зобов`язання на суму 70 693,92 грн. Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв помилкове рішення про скасування податкового повідомлення-рішення від 12.01.2017 №0000211401 повністю. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя . Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини. Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС). Відповідно до пункту другого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. За змістом частини першої статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Оскільки судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, то оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню, а позов частковому задоволенню.

Результат розгляду: partial