Рішення адміністративного суду від 2022-10-25 00:00:00+03

Позивач, військова частина [NUMBER] ( [NUMBER] ) звернулась з позовом до [PERSON] , в якому просила суд: - визнати протиправними дії [PERSON] , щодо завдання збитків державі, в особі військової частини [NUMBER] , під час проходження військової служби в частині нанесення шкоди по службам: речовій; ракетно-артилерійського озброєння; радіаційного, хімічного, біологічного захисту на загальну суму 117\~ 524 грн. 62 коп. (сто сімнадцять тисяч п`ятсот двадцять чотири гривні 62 коп.); - стягнути з [PERSON] на користь військової частини [NUMBER] завдану шкоду в розмірі 117\~ 524 грн. 62 коп. (сто сімнадцять тисяч п`ятсот двадцять чотири гривні 62 коп.) по службам: речовій; ракетно-артилерійського озброєння; радіаційного, хімічного, біологічного захисту, яка встановлена службовим розслідуванням за результатом якого видано наказ командира військової частини [NUMBER] від 27.01.2016 року №214. Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 28.06.2022 року у задоволенні заяви Військової частини [NUMBER] ( [NUMBER] ) про поновлення строку звернення до адміністративного суду відмовлено. Позовна заява Військової частини [NUMBER] ( [NUMBER] ) до [PERSON] про визнання протиправними дій та стягнення завданої шкоди повернута без розгляду. В апеляційній скарзі військова частина [NUMBER] ( [NUMBER] ), посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначив, що суд першої інстанції не прийняв до уваги того факту, що особовий склад та представники юридичної служби військової частини [NUMBER] постійно залучались для здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, внаслідок чого з об`єктивних причин не було можливості належним чином організовувати позовну роботу в інтересах військової частини [NUMBER] в у строки, визначені КАС України, перебуваючи не у пункті постійної дислокації частини, без можливості доступу до всіх необхідних документів, які б потрібні були для обґрунтування позовних вимог. Крім того, апелянт вказує на неналежне виконання попередніми начальниками юридичної служби військової частини [NUMBER] своїх функціональних обов`язків в частині організації та ведення претензійної і позовної роботи. Відповідач своїм процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався. Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. В адміністративному позові зазначено, що факт завдання відповідачем майнової шкоди в сумі 117524,62 грн. встановлений наказом командира військової частини [NUMBER] від 27.01.2016 року №214, виданим за результатом проведення службового розслідування. Так, відповідно до наданої апелянтом копії наказу №214 від 27.01.2016 року, солдату [PERSON] оголошена догана та його притягнуто до підвищеної матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державі втратою військового майна на загальну суму 117524,62 грн. Також цим наказом визначено \~зазначені кошти утримати з військовослужбовця за рахунок грошового забезпечення. Зазначає апеляційний суд і те, що \~за змістом наказу №214 від 27.01.2016 року, службове розслідування було призначене наказом №213 від 27.01.2016 року, а до відповідальності \~відповідач був притягнутий наказом №214 від 27.01.2016 року. \~Надана апелянтом копія витягу з наказу №214 від 27.01.2016 року не містить відомостей щодо ознайомлення відповідача з цим наказом. Таким чином, про завдання \~відповідачем майнової шкоди військовій частині стало відомо 27.01.2016 року, проте як адміністративний позов в цій справі поданий поштою 02 травня 2022 року, більш ніж через шість років від дня, коли військова частина довідалася про порушення свого права та про особу, яка його порушила. Додатково апеляційний суд встановив, що відповідно до копії витягу з Книги грошових стягнень та нарахувань військової часини [NUMBER] , запис стосовно боргу відповідача в сумі 117542,62 грн. внесений 30.12.2017 року, залишок станом на 27.07.2022 року становить 117542,62 \~грн. Витребувані апеляційним судом копію наказу про звільнення [PERSON] з військової служби; відомості щодо проведення відрахувань з грошового забезпечення [PERSON] на відшкодування матеріальної шкоди, у разі проведення таких відрахувань, та докази на підтвердження таких відомостей; відомості щодо відмови [PERSON] у добровільному відшкодуванні завданої майнової шкоди, апелянт не надав, посилаючись на \~знищення частини документації. При цьому доказів на підтвердження знищення частини документації апелянт не надав. Відмовляючи в задоволенні клопотання про поновлення строку на звернення із позовом до суду та повертаючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, з моменту виникнення права на звернення до суду з даним позовом, не реалізував свого права тривалий час та не надав суду докази на підтвердження неможливості такого звернення у найкоротші строки. Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд дійшов такого висновку. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень встановлюється тримісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення визначених законом вимог. Згідно ст.12 Закону України Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі у разі звільнення особи, притягнутої до матеріальної відповідальності, зі служби або у разі, якщо рішення про притягнення до матеріальної відповідальності особи не прийнято до її звільнення зі служби, відшкодування завданої шкоди здійснюється в судовому порядку в разі відмови особи від її добровільного відшкодування або в іншому встановленому законом порядку. Відповідно до вимог ст.4 вказаного Закону особа може бути притягнута до матеріальної відповідальності протягом трьох років з дня виявлення завданої шкоди. З аналізу вказаних норм слідує, що особа притягується до матеріальної відповідальності протягом трьох років з дня виявлення завданої шкоди. Тобто, зазначеними вище положеннями встановлено строк, протягом якого винна особа може бути притягнута до матеріальної відповідальності, а не строк, протягом якого особа може звернутися до суду про стягнення матеріальної шкоди, що є різними поняттями та регулюється різними нормами матеріального та процесуального права відповідно. Таким чином, до спірних правовідносин належить застосовувати тримісячний строк звернення до суду з позовом, передбачений частиною другою статті 122 КАС України, оскільки у цьому спорі з позовом до суду звернувся саме суб`єкт владних повноважень. Аналогічні висновки щодо застосування 3-місячного строку звернення до суду у справах щодо стягнення майнової шкоди викладені у постановах Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі №620/1720/20, від 28 січня 2021 року у справі №140/6315/20 та від 24 червня 2021 року у справі №420/4099/20. Військова частина стверджує в позовній заяві, що факт завданої відповідачем шкоди встановлений 10.04.2016 року та 23.07.2020 року. Позов про стягнення з відповідача матеріальної шкоди, заподіяної державі, військовою частиною [NUMBER] ( [NUMBER] ) підписаний 02.05.2022 року та поданий засобами поштового зв`язку, а до суду вказаний позов надійшов 24.05.2022 року, тобто, враховуючи обізнаність позивача про здійснення відповідачем правопорушення ще 27.01.2016 року, позивач звернувся із позовом до суду з пропуском майже на шість років встановленого ч.2 ст.122 КАС України тримісячного строку звернення до суду. Пунктом 9 частини 4 статті 169 КАС України передбачено, що позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу. Частиною 1 статті 123 КАС України визначено, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку. Згідно із ч.2 ст.123 КАС України якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву. Аналіз наведених норм показав, що звернення до суду за захистом прав, свобод чи інтересів особа може реалізувати в межах терміну, визначеного адміністративним процесуальним законодавством або іншими законами. Обов`язок доведення обставин, з якими сторона пов`язує поважність причин пропуску строків звернення до суду, покладається на особу, яка звернулась із адміністративним позовом. Пропущення строків звернення до адміністративного суду не є безумовною підставою для застосування наслідків порушення цих строків, оскільки суд може визнати причину пропуску строків поважною і в такому випадку справа розглядається і вирішується в порядку, встановленому адміністративним процесуальним законодавством. При постановленні оскаржуваної ухвали про повернення позовної заяви суд першої інстанції дійшов висновку про пропуск позивачем встановленого ст.122 КАС України строку звернення до суду та відсутність підстав для його поновлення. В апеляційній скарзі військова частина [NUMBER] ( [NUMBER] ) посилається на те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки вказаним позивачем причинам пропуску строку звернення до суду, які є поважними та дають підстави для поновлення такого строку. Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апелянта та зазначає, що неналежне виконанням попередніми начальниками юридичної служби військової частини своїх функціональних обов`язків правомірно не прийнято судом першої інстанції до уваги, оскільки це не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду. Поважними причинами пропуску строку звернення до суду визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними та не залежать від волевиявлення особи і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами. Також, апеляційний суд не приймає до уваги доводи апелянта стосовно того, що представники юридичної служби військової частини не перебували у пункті постійної дислокації частини, оскільки доказів на підтвердження вказаної обставини позивач суду не надав. До того ж, будь-яких доказів на підтвердження залучення особового складу та представників юридичної служби військової частини для здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони ні суду першої, а ні суду апеляційної інстанції не надано. Натомість, позивач, з моменту виникнення права на звернення до суду з даним позовом, не реалізував свого права протягом 6 років та не надав суду належних доказів на підтвердження неможливості такого звернення у найкоротші строки. Зважаючи на те, що позивачем пропущено строк звернення до суду з позовом та не наведено поважних причин його пропуску, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про повернення позовної заяви на підставі п.9 ч.4 ст.169 КАС України. Доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки зводяться до незгоди з оскаржуваним судовим рішенням, не містять належних та обґрунтованих міркувань, які б спростовували наведені висновки суду першої та апеляційної інстанцій. У ній також не наведено інших міркувань, які б не були предметом перевірки судів та щодо яких не наведено мотивів відхилення наведеного аргументу. Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, внаслідок чого апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду - без змін. При цьому, ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13.07.2022р. відстрочено Військовій частині [NUMBER] ( [NUMBER] ) сплату судового збору в розмірі 2481 грн. Судові витрати розподіляються відповідно до ст.139 КАС України та відстрочена апелянту сплата судового збору до ухвалення судового рішення у справі за подачу апеляційної скарги підлягає стягненню з апелянта в порядку ч.2 ст.133 КАС України. Отже, з метою вирішення питання щодо розподілу судових витрат, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з Військової частини [NUMBER] ( [NUMBER] ) на користь Державної судової адміністрації судовий збір в розмірі 2481 грн.

Результат розгляду: granted