Рішення адміністративного суду від 2022-08-31 00:00:00+03

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у Хмельницькій області (далі - відповідач, ГУ ДПС) про скасування податкового повідомлення-рішення на суму податкового зобов`язання за платежем ''транспортний податок з фізичних осіб'' 6250,00 грн. Хмельницький окружний адміністративний суд рішенням від 02.11.2020, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 19.03.2021, позов задовольнив. Також Хмельницький окружний адміністративний суд додатковим рішенням від 17.11.2020, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 19.03.2021, здійснив розподіл судових витрат, а саме 3675,00 грн на оплату правничої допомоги адвоката. 29.03.2021 представник позивача, адвокат Бейлик М.Б., звернувся до апеляційного суду із заявою про ухвалення додаткового судового рішення у справі, в якій просив вирішити питання про розподіл судових витрат, включити до судових витрат позивача витрати на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції на суму 5625,00 грн та стягнути їх з відповідача на користь позивача. Відповідач подав клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката. Сьомий апеляційний адміністративний суд ухвалою від 29.04.2021 відмовив у задоволенні заяви про винесення додаткового судового рішення щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу у цій справі, оскільки такі витрати не підтверджені належними та допустимими доказами, а надані представником позивача документи не доводять факт їх понесення позивачем. На цю ухвалу позивач подав до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29.04.2021 та ухвалити нове рішення про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у сумі 5625,00 грн. Правовою підставою касаційного оскарження судового рішення скаржник зазначає порушення судом апеляційної інстанції норм статті 134 КАС України, статей 1, 23, 30, 44 Закону України ''Про адвокатуру та адвокатську діяльність'' та неврахування висновків Верховного Суду щодо застосування цих норм. Верховний Суд ухвалою від 08.07.2021 відкрив касаційне провадження у цій справі. Відповідач правом на подання відзиву не скористався, що не перешкоджає розгляду справи. Верховний Суд перевірив наведені у касаційній скарзі доводи позивача в межах доводів та вимог, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, правильність застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права та дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке. Статтею 132 КАС України визначено види судових витрат, пов`язані з розглядом справи, до яких належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до статті 30 Закону України ''Про адвокатуру та адвокатську діяльність'' №5076-VI від 05.07.2012 гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Згідно з частинами першою, другою статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Відповідно до статті 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі. Питання, які вирішує суд при ухваленні рішення визначені статтею 244 КАС України. Так, під час ухвалення рішення суд вирішує: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин; 4) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 5) як розподілити між сторонами судові витрати; 6) чи є підстави допустити негайне виконання рішення; 7) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Пункти 1 - 4 цієї статті вимагають від суду сформувати свої судження, необхідні для вирішення спору по суті, а пункти 5 - 7 - судження, що безпосередньо не стосуються позовних вимог. Отже, питання розподілу судових витрат не є вимогою адміністративного позову, яка направлена на захист порушених суб`єктом владних повноважень прав, свобод або законних інтересів позивача. Розподіл судових витрат має компенсаційний характер і є певною мірою відповідальністю кожної зі сторін за вчинення дій, в тому числі процесуальних, під час розгляду справи. Вирішення цього питання є обов`язком суду, яке вирішується за результатами розгляду справи в залежності від того, яке рішення приймається судом. При цьому за загальним правилом, питання розподілу судових витрат вирішується судом у судовому рішенні, яким закінчується розгляд справи. Разом з тим, КАС України передбачені випадки, коли суд може вирішити питання розподілу судових витрат після ухвалення рішення по суті позовних вимог, а саме: 1) якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат (частина третя статті 143); 2) у випадку постановлення ухвали про закриття провадження у справі, залишення позову без розгляду або ухвалення рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням суд вирішує питання про розподіл судових витрат не пізніше десяти днів з дня ухвалення відповідного судового рішення, за умови подання учасником справи відповідної заяви і доказів, які підтверджують розмір судових витрат (частина шоста статті 143); 3) якщо це питання не було вирішено (пункт 3 частини першої статті 252). Вимоги щодо змісту рішення суду передбачені у статті 246 КАС України. Отже, суд вирішує питання щодо судових витрат під час ухвалення рішення, про що зазначає у його резолютивній частині (частина перша статті 143, частина п`ята статті 246 КАС України). Так само питання щодо судових витрат суд може вирішити у додатковій постанові. Відповідно до частини п`ятої статті 143 КАС України у випадку, передбаченому частиною третьою цієї статті, суд виносить додаткове рішення в порядку, визначеному статтею 252 цього Кодексу. Стаття 252 КАС України передбачає, що суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Заяву про ухвалення додаткового судового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання судового рішення. Про відмову в ухваленні додаткового рішення суд постановляє ухвалу. Додаткове рішення або ухвала про відмову у прийнятті додаткового рішення можуть бути оскаржені. Частиною третьою статті 252 КАС України передбачено, що суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. Виходячи з положень статті 252 КАС додаткове рішення у справі після його ухвалення стає невід`ємною частиною основного рішення по суті позовних вимог, отже, незалежно від результату вирішення ним передбачених частиною першою статті 252 КАС України вимог або питань процесуальна форма його викладення та порядок його оскарження є таким, що і для основного рішення у справі. Означені в частині першій статті 252 КАС України питання не можуть вирішуватись по суті шляхом постановлення ухвали про відмову в ухваленні додаткового судового рішення. Така ухвала постановляється виключно у випадку відсутності передбачених процесуальною нормою підстав для ухвалення додаткового судового рішення (наприклад, питання чи вимога, щодо якої подано заяву про ухвалення додаткового судового рішення, фактично вирішено судом в основному рішенні). Таке правозастосування відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, що викладена в ухвалі від 19.01.2022 (справа № 500/2632/19), та Верховного Суду - в постанові від 19.03.2020 (справа №640/6209/19). Отже, з урахуванням вищевикладеної правової позиції, Колегія суддів вважає, що у випадку, коли суд визнає, що ним не було вирішено питання про судові витрати в основному судовому рішенні і розглядає питання наявності/відсутності підстав для стягнення судових витрат з тієї чи іншої сторони, суд має ухвалити судове рішення у формі ''додаткового рішення'' або ''додаткової постанови'' з урахуванням форми ухваленого основного судового рішення. У справі, що розглядається, заяву про винесення додаткового судового рішення з питання розподілу судових витрат представник позивача подав після ухвалення судом апеляційної інстанції постанови за результатами апеляційного розгляду справи по суті. Вирішуючи вказану заяву, апеляційний суд надав оцінку наданим сторонами доказам та обґрунтуванням щодо відповідності заявлених витрат на професійну правничу допомогу і дійшов висновку, що такі витрати не підтверджено. До того ж, як встановлено матеріалами справи, при ухваленні постанови від 19.03.2021 за наслідками перегляду додаткового рішення суду першої інстанції від 17.11.2020 суд апеляційної інстанції досліджував питання щодо розподілу судових витрат. Таким чином, постановлення за наслідками розгляду заяви про ухвалення додаткового судового рішення і висновку про відсутність підстав для стягнення судових витрат судового рішення у формі ухвали є порушенням норм статті 252 КАС України. Відповідно до частин першої-третьої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Постановлена у цій справі ухвала суду апеляційної інстанції таким вимогам статті 242 КАС України не відповідає, тому з огляду на порушення норм процесуального права відповідно до частини другої статті 353 КАС України підлягає скасуванню. Відповідно до частини четвертої статті 353 КАС України справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом.

Результат розгляду: partial