Рішення адміністративного суду від 2024-05-22 00:00:00+03

Позивач [PERSON] звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Харківській області, в якому просила суд: - визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення - рішення Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України про визначення [PERSON] суми податкового зобов`язання із податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (код платежу 18010300) щодо нежитлових будівель, які розташовані по [ADDRESS] : -№28875/2401-2038-18 від 09.12.2021 за податковий період 2018 рік на суму 43637,28 грн.; -№000/28873-2401-2038-19 від 09.12.2021 за податковий період 2019 рік на суму 58694,08 грн.; -№0916480-2416-2038 від 08.12.2021 за податковий період 2020 рік на суму 60279,02 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 17 грудня 2021 року позивачем рекомендованим листом із трек-номером 6130121198765 ПАТ "УКРПОШТА" від Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України отримані податкові-повідомлення-рішення з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки щодо нежитлової будівлі, яка розташована по [ADDRESS] , зокрема №28875/2401-2038-18 від 09.12.2021 на суму 58183,04 грн. за податковий період 2018 рік; №000/28873-2401-2038-19 від 09.12.2021 на суму 65215,64 грн. за податковий період 2019 рік; №0916480-2416-2038 від 08.12.2021 на суму 67660,12 грн. за податковий період 2020 рік. Позивач, вважаючи протиправність вказаних ППР, звернувся до суду за захистом своїх прав та інтересів. Рішенням Харківського коружного адміністративного суду від 13.03.2024 у задоволенні позовних вимог відмовлено. Не погодившсиь з вказаним рішенням, позивачем [PERSON] подано апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення норм права та невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.03.2024 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. В обгрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що найбільшу сукупну частку в громадських будинках по [ADDRESS] літ-1 та літ. Б-1 становлять складські приміщення (більше 50%), а тому відповідно до ДК 018-2000 належність таких будівель слід відносити до категорії склади за звітний податковий період 2018 рік та до категорвї інші будівлі за звітний податковий період 2019 рік та подальші податкові періоди за відповідними встановленими ставками оподаткування. Відповідно до пп. 14.1.129-1 п. 14.1 ст. 14 ПК України до будівель торгівлі законодавець відносить торгові центри, універмаги, магазини, криті ринки, павільйони та зали для ярмарків, станції технічного обслуговування автомобілів, їдальні, кафе та закусочні. Жодному із наведених критеріїв належний позивачу громадський будинок по [ADDRESS] не відповідає. Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу, відповідач зазначив, що згідно з відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у власності [PERSON] перебуває нежитлове приміщення, розташоване за адресою [ADDRESS] , загальною площею 1562,8 кв.м. Відомості щодо цільового призначення об`єкта нежитлової нерухомості - відсутні. Крім того, згідно з відомостями технічного паспорту на громадський будинок, який підлягає оподаткуванню, у графі призначення вказано нежитлова будівля літ "Б-1" без конкретизації приналежності. Відповідач вказує, що суб`єкти господарської діяльності для заняття торговельною діяльністю можуть мати, зокрема \~склади-магазини, \~що \~мають \~функціональні \~площі, \~до \~\~яких входять торговельні та складські площі закритих та \~напіввідкритих приміщень \~для \~зберігання \~і \~продажу \~великогабаритних \~\~товарів. Отже, будь-який торгівельний об`єкт може мати складські приміщення. Крім того, позивач при визначенні приналежності будівель, посилається на чинний в період спірних правовідносин ДК 018-2000 та зазначає, що вказана нежитлова будівля належить до групи "Складське господарство" код 52.1, однак зазначене не підтверджується належними та допустимими доказами, оскільки позивачем не надано жодного іншого технічного документу державному реєстратору, при дослідженні якого б було можливо класифікувати функціональне призначення нерухомих об`єктів щодо яких прийняті спірні податкові повідомлення - рішення. В судовму засіданні представник позивача просила рішення суду першої інстанції скасувати, з підстав наведених в апеляційній скарзі та позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення вимог апеляційної скарги заперечував та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а вимоги апеляційної скарги залишити без задоволення. Заслухавши доповідь судді-доповідача. перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав. Матеріалами справи підтверджено, що згідно з відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у власності [PERSON] перебуває нежитлове приміщення розташоване за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 1562,8 кв. метрів. 17 грудня 2021 року позивачем рекомендованим листом із трек-номером 6130121198765 ПАТ "Укрпошта" від Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України отримані податкові-повідомлення-рішення з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки щодо нежитлової будівлі, яка розташована по [ADDRESS] , зокрема податкове повідомлення-рішення №28875/2401-2038-18 від 09.12.2021 на суму 58183,04 грн. за податковий період 2018 рік; податкове повідомлення-рішення №000/28873-2401-2038-19 від 09.12.2021 на суму 65215,64 грн. за податковий період 2019 рік; податкове повідомлення-рішення №0916480-2416-2038 від 08.12.2021 на суму 67660,12 грн. за податковий період 2020 рік. Зазначеними податковими повідомленнями - рішеннями відповідачем запропоновано позивачу протягом 60 - ти днів з дня їх вручення сплатити визначені контролюючим органом суми податкових зобов`язань. 23.12.2021 позивач звернулась до податкового органу із листом, в якому у відповідності до п.п. 266.3.2. п. 266.3 ст. 266 Податкового кодексу України просила провести звірку нарахованих сум податкових зобов`язань, надавши відповідачу копії підтвердних документів про право власності на нежитлові будівлі щодо яких здійснено визначення відповідних податкових зобов`язань. 10 квітня 2023 року [PERSON] звернулась до контролюючого органу із заявою та просила скасувати (відкликати) зазначені податкові повідомлення - рішення про визначення податкових зобов`язань із податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Листом від 02.05.2023 за вих. №23787/6/20-40-24-05-10 відповідач, із посиланням на Закон України "Про звернення громадян" від 02.10.1996 №393/96-ВР повідомив позивача, що податкові повідомлення - рішення по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки №28875/2401-2038-18 від 09.12.2021р на суму 58183,04 грн. за податковий період 2018 рік; №000/28873-2401-2038-19 від 09.12.2021 на суму 65215,64 грн. за податковий період 2019 рік; №0916480-2416-2038 від 08.12.2021 на суму 67660,12 грн. за податковий період 2020 рік; №0009859-2405-2038 від 01.02.2023 на суму 93768,00 грн. за податковий період 2021 рік залишені без змін із обґрунтуванням такого рішення п.п. 14.1.129-1 п.14.1 ст. 14, п.п. 266.3.2 п. 266.3, п.п. 266.7.3 п. 266.7 ст. 266 Податкового кодексу України, ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004 №1952-1У, п.58 Постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127, якою затверджений "Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Відмовляючи у скасуванні (відкликанні) податкових повідомлень - рішень, відповідач зазначив, що відомості щодо цільового призначення нежитлових будівель за адресою [ADDRESS] загальною площею 1562,8 кв. метрів у податкового органу відсутні. Позивач вважає, що визначені наведеними податковими повідомленнями - рішеннями зобов`язання із податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є протиправними та підлягають скасуванню, а тому звернулась до суду з цим позовом. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходви з їх необгрунтованості. Колегія суддів не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства. Згідно п. 6.1. статті 6 Податкового кодексу України податком є обов`язковий, безумовний платіж до відповідного бюджету, що справляється з платників податку відповідно до цього Кодексу. Відповідно до пункту 12.4.1 пункту 12.4 статті 12 ПК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до повноважень сільських, селищних, міських рад та рад об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, щодо податків та зборів належить встановлення ставок місцевих податків та зборів в межах ставок, визначених цим Кодексом. Згідно з підпунктом 14.1.129-1. пункту 14.1 статті 14 ПК України об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, їх складові частини, що не є об`єктами житлової нерухомості. До об`єктів нежитлової нерухомості відносяться: а) будівлі готельні - готелі, мотелі, кемпінги, пансіонати, ресторани та бари, туристичні бази, гірські притулки, табори для відпочинку, будинки відпочинку; б) будівлі офісні - будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей; в) будівлі торговельні - торгові центри, універмаги, магазини, криті ринки, павільйони та зали для ярмарків, станції технічного обслуговування автомобілів, їдальні, кафе, закусочні, бази та склади підприємств торгівлі й громадського харчування, будівлі підприємств побутового обслуговування; г) гаражі - гаражі (наземні й підземні) та криті автомобільні стоянки; ґ) будівлі промислові та склади; д) будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки); е) господарські (присадибні) будівлі - допоміжні (нежитлові) приміщення, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо; є) інші будівлі. Відповідно до статті 265 ПК України податок на майно складається з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку та плати за землю. Згідно з підпунктом 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості. Підпункт 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України встановлює, що об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка. Базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток (підпункт 266.3.1 пункту 266.3 статті 266 ПК України). За правилами підпункту 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності. Отже, за загальним правилом, об`єкти житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх частки, які перебувають у власності фізичних осіб, є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Відповідно до підпункту 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 ПК України ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування. Таким чином, відповідно до приписів пункту 12.4.1 пункту 12.4 статті 12 ПК України органи місцевого самоврядування, серед іншого, встановлюють ставки податку на нерухоме майно, а саме для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості. При цьому у підпункті 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 ПК України законодавець встановив максимальну межу розміру такого податку (1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування) та надав право органу місцевого самоврядування на диференціацію розміру ставки податку залежно від (1) місця розташування (зональності), (2) виду нерухомості, (3) особи платника податку. Аналогічний висновок викладено Верховним Судом у постанові від 13 серпня 2020 року (справа №480/631/19). На виконання вказаних вимог Харківська міська рада Рішенням №572/17 від 22.02.2017 визначила диференційовані ставки податку для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, залежно від їх виду, встановивши, що 1% від розміру мінімальної заробітної плати підлягає сплаті за готельні, офісні, торговельні будівлі та будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки), 0,25 % - за будівлі промислові та склади, 0,1% - за гаражі та інші будівлі, 0% - за господарські (присадибні) будівлі. З 01 січня 2019 року ставка 0,25 % від розміру мінімальної заробітної плати взагалі виключена відповідно до рішенням Харківської міської ради від 28 листопада 2018 року №1284/18. Матеріалами справи підтверджено, що позивачу на праві приватної власності належить нежитлова будівля літ А-1 загальною площею 1318,7 кв.м та нежитлова будівля літ Б-1 загальною пощею 244,1 кв.м за адресою м. Харків, вул. Академіка Павлова, 156-Б, відповідно до Договору дарування нежитлових приміщень від 21.07.2011 №1539. Загальна площа нежитлових будівель становить 1562,80 кв.м. Право власності на зазначені нежитлові будівлі 25.07.2011 зареєстровано КП "ХМ БТІ", реєстраційний номер 22414678, про що виданий витяг про державну реєстрацію прав №30738300 від 25.07.2011. Відповідно до Технічного паспорту на громадський будинок, складеного 07.03.2008 КП "ХМ БТІ", перевіреного 06.07.2011, нежитлова будівля літ. "А-1" по вул. Академіка Павлова, буд. 156-б в місті Харкові (інфентаризаційна справа №73440, реєстровий №1622) має загальну площу 1318,7 кв.м. та складається із 29 приміщень, які мають відповідне функціональне призначення, в тому числі основне чи допоміжне, а саме: 1- тамбур - 3,8 кв.м., 2 - майстерня - 5,3 кв.м., 3 - складське - 34,7 кв.м., 4 - торгівельний зал - 34,2 кв.м., 5 - торгівельний зал - 32,1 кв.м, 6 - тамбур - 1,8 кв.м., 7 - кабінет - 18,7 кв.м., 8 - складське - 207, 4 кв.м., 9 - складське - 46,5 кв.м., 10 - складське - 164,5 кв.м., 10а - кабінет - 14,5, 11 - складське - 152, 2 кв.м., 12 - складське - 49,0 кв.м., 13 - складське - 35, 8 кв.м., 14 - складське - 35, 6 кв.м, 15 - роздягальня - 34,2 кв.м., 16 - вбиральня - 2,5 кв.м., 17 - душова - 1,3 кв.м, 18 - каса - 9,3 кв.м., 19 - коридор - 2,6 кв.м., 20 - вбиральня - 2,5 кв.м., 21 - дущова - 1,3 кв.м., 22 - роздягальня - 9,3 кв.м., 23 - коридор - 2,6 кв.м., 24 - кабинет - 16,7 кв.м., 25 - топочна - 17, 1 кв. м, 26 - коридор - 44,0 кв.м., 27 - кладова \~- 11,9 кв.м., 28 - торгівельний зал - 323,5 кв.м., 29 - тамбур - 3,8 кв.м. Таким чином, загальна кількість квадратний метрів за відповідним цільовим (функціональним) призначенням у нежитловій будівлі літ. "А-1" розподіляється на складське (3, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14) \~- 725,7 кв.м., торгівельний зал (4,5, 28) 389,8 кв.м, кабінет (7, 10а, 24) 49,9 кв.м, коридор (19, 23, 26) - 49,2 кв.м., кладова (27) - 11,9 кв.м., роздягальна (15,22) - 43,5 кв.м., душова (17, 21) - 2,6 кв.м., вбиральня (16, 20) - 5,0 кв.м., майстерня (2) - 5,3 кв.м., каса (18) - 9,3 кв.м., топочна (25) - 17,1, тамбур (1, 6, 29) - 9,4 кв.м. Відповідно до Технічного паспорту на громадський будинок, складений 07.03.2008 КП "ХМ БТІ", перевіреного 06.07.2011, нежитлова будівля літ "Б-1" по вул. Ак. Павлова, 156 в місті Харкові (інвентаризаційна справа №73440, реєстровий №1622), має загальну площу 244,1 кв.м та складається із 4 приміщень, які мають відповідне функціональне призначення, в тому числі основне чи допоміжне, а саме: 1- тамбур - 3,9 кв.м., 2 - магазин - 43,8 кв.м., 3 - складське \~- 147,7 кв.м., 4 - складське - 48 кв.м. Таким чином, загальна кількість квадратний метрів за відповідним цільовим (функціональним) призначенням у нежитловій будівлі літ. "Б-1" розподіляється на складське (3,4) - 196,4 кв.м, магазин (2) - 43,8 кв.м, тамбур (1, допоміжна) - 3,9 кв.м. Також, матеріали справи містять технічні паспорти від 31.03.2023 відповідно до яких проведена повторна інвентаризація на громадські будинки на вул. Ак. Павлова, 156-б в м. Харкові літ. А-1 заг.пл. 1318,7 кв.м., літ. Б-1 заг. пл. 244,1 кв.м. Представник позивача в суді апеляційної інстанції зазначив, що після проведення повторної інвентаризації та виготовлення нових технічних паспортів на громадські будинки їх належність до будівель складських за питомою вагою не змінилась. Водночас, відповідач вказує, що відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у власності [PERSON] перебуває нежитлове приміщення розташоване за адресою [ADDRESS] , загальною площею 1562, 8 кв.м., відомості щодо цільового призначення об`єкта нежитлової нерухомості - відсутні, відповідно до технічного паспорту на громадський будинок, який підлягає оподаткуванню, у графі призначення вказано: нежитлова будівля літ. "Б-1", без конкретизації приналежності. Зазначає, що відповідно до наданих [PERSON] документів встановлено наявність приміщень торгівельного призначення, отже позивач отримує податкові вигоди у спосіб використання корисних властивостей об`єктів нерухомості, однак уникає виконання обов`язку сплати податкових зобов`язань. В ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції, колегією суддів встановлено, що відповідач, встановивши у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутність відомостей щодо цільового призначення об`єкта нежитлової нерухомості, за витребуванням додаткових документів до [PERSON] не звертався. Також, представником відповідача в судовому засіданні зазначено, що розглядаючи заяву [PERSON] від 10.04.2023, подану в порядку адміністративного оскарження податкових повідомлень - рішень, надані технічні паспорти від 31.03.2023 щодо проведеної повторної інвентаризації на громадські будинки на [ADDRESS] літ. А-1 заг.пл. 1318,7 кв.м., літ. Б-1 заг. пл. 244,1 кв.м не враховувалися, оскільки вони складені вже після винесення спірних податкових повідомлень - рішень. Згідно з підпункту 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 Податкового кодексу України база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності. При віднесенні зазначених приміщень контролюючий орган обчислив базу оподаткування на підставі даних державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідно до яких відомостей щодо цільового призначення відсутні. Підпунктом 14.1.129-1 пункту 14.1 статті 14 ПК України передбачено, що об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють: а) будівлі готельні - готелі, мотелі, кемпінги, пансіонати, ресторани та бари, туристичні бази, гірські притулки, табори для відпочинку, будинки відпочинку; б) будівлі офісні - будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей; в) будівлі торговельні - торгові центри, універмаги, магазини, криті ринки, павільйони та зали для ярмарків, станції технічного обслуговування автомобілів, їдальні, кафе, закусочні, бази та склади підприємств торгівлі й громадського харчування, будівлі підприємств побутового обслуговування; г) гаражі - гаражі (наземні й підземні) та криті автомобільні стоянки; ґ) будівлі промислові та склади; д) будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки); е) господарські (присадибні) будівлі - допоміжні (нежитлові) приміщення, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо; є) інші будівлі. При цьому, визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000. Аналогічні висновки містять постанова Верховного Суду від 29.06.2023 по справі №520/342/21. Визначення належності суб`єкта нежитлової нерухомості (будівлі, приміщення) до того чи іншого класу будівель проводиться на підставі документів, що підтверджують їх право власності з врахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення такого об`єкта нерухомості, згідно з Класифікатором. ДК 018-2000 використовується для визначення статусу нежитлового приміщення, від якого залежить ставка податку для об`єктів нежитлової нерухомості, яке не зазначено у реєстрі прав на нерухоме майно, але визначено у технічній документації на об`єкт нерухомого майна. Будівлі класифікуються переважно за їх функціональним призначенням. Будівлі, що використовуються або запроектовані для декількох призначень (поєднання житлових приміщень, магазинів та бібліотеки), повинні бути ідентифіковані за однією класифікаційною ознакою відповідно до головного призначення. Головне призначення повинно бути визначене таким чином: обчислюється відсоткове співвідношення площ різних за призначенням приміщень будівлі у складі загальної корисної площі з віднесенням цих приміщень згідно з їх призначенням чи використанням до відповідного класифікаційного угруповання; потім будівля класифікується за методом "зверху - вниз". Будівлю спочатку відносять до підгрупи, що охоплює всю чи більшу частку всієї її загальної корисної площі. Далі її відносять до класу об`єктів за найбільшою питомою вагою площі в цій будівлі. За наявності класифікаційного поділу класу об`єктів на підкласи та види за тим самим принципом визначається приналежність будівлі до відповідного підкласу та виду. В ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції, колегією суддів досліджено інформаційний лист з офіційного сайту Державної податкової служби України, в якому зазначено, що фактичне головне призначення кожного конкретного об`єкта нерухомості обчислюється на підставі документів, що підтверджують право власності у порядку, визначеному Державним класифікатором будівель та споруд ДК 018-2000, із використанням Методики ідентифікації за головною класифікаційною ознакою будівель багатофункціонального призначення, тому платникам податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за отриманням необхідного висновку щодо ідентифікації об`єкта нерухомості доцільно звертатись до Державного науково-дослідного інституту автоматизованих систем у будівництві Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України, уповноваженого видавати такі висновки. Так, на звернення [PERSON] до експертної установи про встановлення класифікації об`єктів нежитлової нерухомості, ДП "Державний науково-дослідний інститут автоматизованих систем в будівництві" складено висновок АС2 №2412904 від 08.05.2024, в якому зокрема зазначено про вірність здійсненої фізичною особою [PERSON] . класифікації об`єктів нерухомого майна, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] за державним класифікатором будівель та споруд ДК 018:2000 та національним класифікатором НК 018:2023. Колегія суддів зазначає, що ДК 018:2000 та НК 018:2023 використовується не для визначення ставок оподаткування, а виключно для визначення статусу нежитлового приміщення, яке, в межах даних правовідносин, не зазначено у реєстрі прав на нерухоме майно, але визначено у технічній документації будівлі. Аналогічний висновок містить постанова Верховного Суду від 31.01.2018 по справі №822/2624/16 Також, у висновках постанов Верховного Суду від 20 жовтня 2020 року у справі №822/2972/13-а, від 15 грудня 2020 року у справі № 826/4847/15 та від 25 травня 2021 року у справі № 823/1147/16 зазначено, що саме відповідач в межах реалізації покладених на нього функцій уповноважений отримувати у порядку, визначеному законодавством, інформацію, пов`язану з обчисленням та сплатою податків, зборів, платежів, здійснення контролю за яким покладено на контролюючі органи. Колегія суддів зазначає, що в межах даних правовідносин, відповідачем не надано обгрунтованих пояснень, чи враховано останнім, крім даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно інші відомості, зокрема документи про право власності. Крім того, приписами п.п. 2 п. 29 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 р №1141, встановлено вичерпний перелік відомостей, які вносяться до Державного реєстру прав власності на нерухоме майно, який відповідно, не передбачає можливості внесення відомостей про класифікацію будівель та споруд за державним класифікатором ДК 018-2000, затвердженим наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17.08.2000 №507. З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що спірні податкові повідомлення - рішення №28875/2401-2038-18 від 09.12.2021, №000/28873-2401-2038-19 від 09.12.2021, №0916480-2416-2038 від 08.12.2021 є протиправними та підлягають скасуванню. Не врахування судом першої інстанції зазначених обставин, призвело до неправильного вирішення справи, а відтак рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню відповідно до положень ст. 317 КАС України з прийняттям постанови про задоволення позовних вимог. Положеннями статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Положеннями Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою ЄСПЛ очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, які може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Важливо наголосити, що низка рішень ЄСПЛ дійсно містить, розвиває та удосконалює підхід до обґрунтованості (мотивованості) судових рішень. ЄСПЛ наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує національні суди обґрунтовувати свої рішення (рішення у справі "Якущенко проти України", заява № 57706/10, пункт 28). До того ж, принцип належного здійснення правосуддя також передбачає, що судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони ґрунтуються (рішення у справах "Garcia Ruiz v. Spain" [GC] (заява № 30544/96, пункт 26), "Проніна проти України" (заява № 63566/00, пункт 23), "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04, пункт 58), "Бендерський проти України" (заява N 22750/02, пункт 42)). Однак варто наголосити, що в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні, ЄСПЛ неодноразово зазначав, зокрема у рішенні "Garcнa Ruiz v. Spain" [GC] (заява № 30544/96, пункт 26) про те, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, проте вказаний підхід не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент (рішення у справах "Van de Hurk v. The Netherlands" (заява № 16034/90, пункт 61), "Шкіря проти України" (заява № 30850/11, пункт 43). Разом з тим, у вказаному рішенні Суд звертає увагу на те, що ступінь застосування обов`язку викладати мотиви може варіюватися в залежності від характеру рішення і повинно визначатися у світлі обставин кожної справи. Отже, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Згідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Враховуючи те, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.03.2024 прийняте без дотриманням норм матеріального права, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з прийняттям постанови про задоволення позовних вимог. Оскільки постановою Другого апеляційного адміністративного суду задоволено апеляційну скаргу та позовну заяву, відповідно до вимог ст.139 КАС України, понесені позивачем витрати на сплату судового збору за подання позову та апеляційної скарги підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС у Харківській області у розмірі 4065 грн. 25 коп.

Результат розгляду: granted