Рішення адміністративного суду від 2023-04-27 00:00:00+03

27 березня 2023 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до інспектора Управління патрульної поліції в Івано-Франківській області Департаменту патрульної поліції рядового поліції роти №1 Петріва Володимира Михайловича, Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення. Позов мотивований тим, що в постанові про накладення адміністративного стягнення серії ЕАС №6686034 від 16.03.2023 зазначено, що [PERSON] 16.03.2023 о 09:07:10 припаркував свій автомобіль, чим суттєво перешкодив виїзду другого транспортного засобу, чим порушив п. 15.9 д ПДР порушення заборони зупинки у місцях, де відстань між суцільною лінією розмітки і ТЗ менше 3 м. Доказів на підтвердження порушення [PERSON] норм чинного законодавства надано не було. Вважає, що його притягнуто до адміністративної відповідальності за відсутності правових підстав, оскільки ПДР України, а саме, правил паркування він не порушував, автомобіль було припарковано так, що він не створював перешкод дорожньому руху або загрозу безпеці руху. Прилади вимірювання, з якого можливо було б встановити відстань, інспектором не застосовувалися. Враховуючи викладене, позивач просив суд скасувати постанову серії ЕАС №6686034 від 16.03.2023, а провадження у справі про адміністративне правопорушення закрити. Ухвалою суду від 28 березня 2023 року відкрито спрощене позовне провадження та запропоновано відповідачу у справі подати до суду відзив на позовну заяву. 07 квітня 2023 року від представника відповідача Департаменту патрульної поліції Грінченко Д.М. надійшов відзив на позов, в якому зазначено, що 16 березня 2023 року інспектором Управління патрульної поліції в Івано-Франківській області Департаменту патрульної поліції рядовим поліції роти №1 Петрівим В.М. було виявлено адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 122 КУпАП, а саме: водій [PERSON] припаркував свій автомобіль SKODA з номерним знаком [NUMBER] , в м. Івано-Франківськ, вул. Шопена, 2, чим суттєво перешколив виїзду другого транспортного засобу. Тобто, [PERSON] порішив п.\~15.10\~«д» Правид дорожнього руху, відповідно до якого, стоянка забороняється у місцях, де транспортний засіб, що стоїть, зробить неможливим рух інших транспортних засобів або створить перешкоду для руху пішоходів. Вказане правопорушення було зафіксовано на відповідний відеозапис. Кваліфікацію правопорушення було встановлено вірно відповідно до ч. 3 ст. 122 КУпАП, оскільки транспортний засіб у момент вчинення правопорушення було розміщено таким чином, що перешкоджало руху іншого автомобіля. Вважає, що дії інспектора відповідають вимогам закону, а постанова винесена з дотриманням вимог чинного законодавства та є правомірною, а позовні вимоги не обґрунтовані та є такими, що задоволенню не підлягають. Просив у задоволенні позовних вимог відмовити. (а.с. 32-35). Позивач [PERSON] \~в судове\~засідання не\~з`явився,\~але від\~нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, просив задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача Департаменту патрульної поліції Грінченко Д.М. в судове засідання не з`явився, але у відзиві на позов викладе клопотання про розгляд справи за його відсутності, просив відмовити в задоволенні позову. Відповідач інспектор патрульної поліції Петрів В.М. в судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов такого висновку. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 16 березня 2023 року відносно [PERSON] складена постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, ЕАС №6686034, якою на останнього було накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 680 грн. В оспорюваній постанові вказано, що [PERSON] 16.03.2023 о 09:07:10 припаркував свій автомобіль, чим суттєво перешкодив виїзду другого транспортного засобу, чим порушив п.\~15.9\~д ПДР порушення заборони зупинки у місцях, де відстань між суцільною лінією розмітки і ТЗ менше 3 м. Чим скоїв адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 3 ст. 122 КУпАП України (а.с. 9). Правомірність винесеного суб`єктом владних повноважень рішення у формі постанови від 16 березня 2023 року є предметом судового розгляду в даній справі. Спірні правовідносини, що виникли між сторонами по справі врегульовано нормами Кодексу України про адміністративні правопорушення від 07.12.1984 року №80731-X; Закону України «Про дорожній рух» від 30.06.1993 року № 3353-XII; Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 року № 580-VIII; Постанови Кабінету Міністрів України «Про Правила дорожнього руху» від 10.10.2001 року №1306. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Підпунктом «д» пункту 15.9. Розділу 15 ПДР України встановлено, що зупинка забороняється: у місцях, де відстань між суцільною лінією розмітки, розділювальною смугою чи протилежним краєм проїзної частини і транспортним засобом, що зупинився, менше 3 м. Частиною 3 статті 122 КУпАП передбачено відповідальність за ненадання переваги в русі транспортним засобам аварійно-рятувальних служб, швидкої медичної допомоги, пожежної охорони, поліції, що рухаються з увімкненими спеціальними світловими або звуковими сигнальними пристроями, ненадання переваги маршрутним транспортним засобам, у тому числі порушення правил руху і зупинки на смузі для маршрутних транспортних засобів, а так само порушення правил зупинки, стоянки, що створюють перешкоди дорожньому руху або загрозу безпеці руху. Статтею 245 КУпАП визначено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності. Згідно з п. 1 ст. 247 КУпАП, обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів. Статтею 251 КУпАП передбачено, що доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішенні справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функцію фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом вилучення речей і документів, а також іншими документами. Частиною другою ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин. Зі змісту спірної постанови випливає, що підставою для притягнення особи до відповідальності слугувало те, що Позивач здійснив зупинку транспортного засобу у місці, де відстань між протилежним краєм проїзної частини і транспортним засобом, що зупинився, менше 3 м. Судом встановлено, що Відповідачами, на яких покладено обов`язок доказування, на підтвердження факту вчинення Позивачем адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 3 ст. 122 КУпАП, надано відеозапис від 16.03.2023 (а.с. 38). Дослідивши вказаний відеозапис суд доходить висновку про те, що з останнього неможливо встановити конкретну відстань між автомобілем Позивача та краєм проїзної частини, оскільки Відповідачем не зафіксовано будь-яким чином замір відстані між зазначеними об`єктами. Єдиним доказом вчинення Позивачем адміністративного правопорушення зазначено наявний в матеріалах адміністративної справи відеозапис з нагрудної камери патрульного поліцейського. Разом з тим, вказаний відеозапис, на думку суду, не відображає відомостей про вчинення правопорушення, а лише містить процесуальну послідовність винесення оскаржуваної постанови. Окрім того, суд звертає увагу, що на відеозаписі зафіксовано розміщення автомобіля позивача на спеціально відміченому, відповідною дорожньою розміткою, місці для паркування транспортних засобів. Заперечення [PERSON] стосовно того, що він прискакував свій автомобіль позаду авто, що вже було припарковано, а проїзд було заблоковано іншим автомобілем червоного кольору, що зупинився поруч, інспектором патрульної полії були проігноровані. Суд зазначає, що належним доказом даного правопорушення, виходячи з його природи, є замір відстані на місці вчинення правопорушення під час його вчинення, що і підтверджувало б факт зупинки автомобіля менш ніж за 3 метри від протилежним краю проїзної частини. Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 8 лютого 2018 року у справі 760/3696/16-а, від 18 липня 2019 року у справі №216/5226/16-а Таким чином, із наданих Відповідачем доказів неможливо достовірно встановити, що автомобіль Позивача [PERSON] SKODA з номерним знаком [NUMBER] , був припаркований саме на відстані ближче 3 м до краю проїзної частини. У відзиві на позов представник відповідача помилково посилається, що [PERSON] було порушено п. 15.10\~д Правил дорожнього руху, відповідно до якого, стоянка забороняється у місцях, де транспортний засіб, що стоїть, зробить неможливим рух інших транспортних засобів або створить перешкоду для руху пішоходів. Проте, вказане у відзиві твердження спростовується оскаржуваною постановою, в якій чітко заначено відповідний пункт Правил дорожнього руху, порушення кого ставиться у вину [PERSON] , а саме: п.\~15.9\~д ПДР порушення заборони зупинки у місцях, де відстань між суцільною лінією розмітки і ТЗ менше 3 м (а.с. 9). Підсумовуючи вищевикладене, та з урахуванням того, що оскільки Відповідачами не надано належних доказів на підтвердження порушення [PERSON] саме п. 15.9 д ПДР, а відповідно вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 122 КУпАП, а всі сумніви стосовно доведеності вини особи повинні тлумачитись на його користь, суд дійшов висновку про недоведеність належними та допустимими доказами вчинення Позивачем інкримінованого адміністративного правопорушення та, як наслідок, неправомірність притягнення Позивача до адміністративної відповідальності. Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню. Щодо питання розподілу судових витрат, суд відмічає таке: Відповідно до вимог ст.132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи. Загальний порядок розподілу судових витрат урегульовано статтею 139 КАС України. Частина 1 статті 139 КАС України встановлює, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Компенсація витрат на професійну правничу допомогу здійснюється у порядку, передбаченому статтею 134 КАС України, яка не обмежує розмір таких витрат. Стаття 134 КАС України визначає, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, втому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Положення частин 1 та 2 статті 134 КАС України, кореспондуються із європейськими стандартами, зокрема, пунктом 14 Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам Щодо шляхів полегшення доступу до правосуддя № R (81) 7 передбачено, що за винятком особливих обставин, сторона, що виграла справу, повинна в принципі отримувати від сторони, що програла відшкодування зборів і витрат, включаючи гонорари адвокатів, які вона обґрунтовано понесла у зв`язку з розглядом. Статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать також консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо. Аналіз вищенаведених положень процесуального законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Результат розгляду: granted