Рішення адміністративного суду від 2022-02-09 00:00:00+02

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, Правобережне управління Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Дніпровська міська рада, в якому просила: - визнати противоправним та скасувати податкове повідомлення-рішення №319-1302 від 16.05.2017 року, винесене Головним управлінням ДФС Дніпропетровської області (правонаступником якого є ГУ ДПС Дніпропетровської області) на суму 91531 грн. 72 коп.; - визнати противоправним та скасувати податкове повідомлення-рішення №1750290-1311-0465 від 03.04.2018 року, винесене Головним управлінням ДФС Дніпропетровської області (правонаступником якого є ГУ ДПС Дніпропетровської області) суму 91531 грн. 72 коп.; - визнати противоправним та скасувати податкову вимогу форми «Ф» № 93169-17 від 28 серпня 2018 року, винесену Головним управлінням ДФС в Дніпропетровській області (правонаступником якого є ГУ ДПС Дніпропетровської області) на суму 82277 грн. 69 коп.; - визнати противоправним та скасувати податкову вимогу форми «Ф» № 43834-50/65 від 08 липня 2019 року, винесену Головним управлінням ДФС в Дніпропетровській області (правонаступником якого є ГУ ДПС Дніпропетровської області) на суму 3611 грн. 20 коп.; - визнати противоправним та скасувати податкове повідомлення-рішення №17079-5050-0465 від 27.02.2019 року, винесені Головним управлінням ДФС в Дніпропетровській області, (правонаступником якого є ГУ ДПС Дніпропетровської області) на суму 91531 грн. 72 коп.; - визнати противоправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № 0002215040 від 10.01.2020 року, винесене Правобережним управлінням ГУ ДПС Дніпропетровської області на суму 17177 грн. 78 коп.; - стягнути солідарно з Головного управління ДПС у Дніпропетровській області та Правобережного управління Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на користь позивача безпідставно отримані кошти по податковим повідомленням-рішенням №319-1302 від 16.05.2017 року на суму 91531 грн. 72 коп., № 1750290-13110465 від 03.04.2018 року на суму 91531 грн. 72 коп., №17079-5050-0465 від 27.02.2019 року на суму 91531 грн. 72 коп., № 0002215040 від 10.01.2020 року на суму 17177 грн. 78 коп., що в сукупності становить - 91531,72+91531,72+91531,72+17177.78 = 291772,94 грн. (двісті дев`яносто одна тисяча сімсот сімдесят дві гривні) 94 коп. за рахунок бюджетних асигнувань. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08.06.2021 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано противоправним та скасовано податкове повідомлення-рішення №319-1302 від 16.05.2017 року, винесене Головним управлінням ДФС Дніпропетровської області (правонаступником якого є ГУ ДПС Дніпропетровської області) на суму 91531 грн. 72 коп. Визнано противоправним та скасовано податкове повідомлення-рішення №1750290-1311-0465 від 03.04.2018 року, винесене Головним управлінням ДФС Дніпропетровської області (правонаступником якого є ГУ ДПС Дніпропетровської області) суму 91531 грн. 72 коп. Визнано противоправним та скасовано податкову вимогу форми «Ф» № 93169-17 від 28 серпня 2018 року, винесену Головним управлінням ДФС в Дніпропетровській області (правонаступником якого є ГУ ДПС Дніпропетровської області) на суму 82277 грн. 69 коп. Визнано противоправним та скасовано податкову вимогу форми «Ф» № 43834-50/65 від 08 липня 2019 року, винесену Головним управлінням ДФС в Дніпропетровській області (правонаступником якого є ГУ ДПС Дніпропетровської області) на суму 3611 грн. 20 коп. Визнано противоправним та скасовано податкове повідомлення-рішення №17079-5050-0465 від 27.02.2019 року, винесені Головним управлінням ДФС в Дніпропетровській області, (правонаступником якого є ГУ ДПС Дніпропетровської області) на суму 91531 грн. 72 коп. Визнано противоправним та скасовано податкове повідомлення-рішення № 0002215040 від 10.01.2020 року, винесене Правобережним управлінням ГУ ДПС Дніпропетровської області на суму 17177 грн. 78 коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області \~на користь [PERSON] \~судові витрати з оплати судового збору у розмірі 3347,18 грн., відповідно до квитанції № 67009 від 01.07.2020 року. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції Головне управління ДПС у Дніпропетровській області подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та відмовити у задоволені позову. В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що \~спірні рішення є правомірними та не підлягають скасуванню. Так, за період перебування у власності позивача нежитлового приміщення, останній повинен був сплачувати земельний податок до дати державної реєстрації припинення права власності на нерухоме майно. Висновок суду першої інстанції, що контролюючим органом при визначенні грошового зобов`язання з податку на землю з фізичних осіб не було враховано площу земельної ділянки є хибним, оскільки така площа зазначена у податкових деклараціях та вказана площа була використана для формування спірних рішень. В відзиві на апеляційну скаргу позивач просив залишити рішення суду першої інстанції без змін. Справа судом розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що позивач \~на час виникнення спірних правовідносин була співвласником нежитлового приміщення яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 16.05.2027 року Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області в порядку пункту 286.5 статті 286 Податкового кодексу України проведено нарахування позивачу земельного податку, у зв`язку з чим складено податкове повідомлення-рішення № 319-1302 про нарахування земельного податку за 2017 рік в сумі 91531,7 грн. В подальшому відповідно до пункту 286.5 статті 286 Податкового кодексу України відповідачем складено податкове повідомлення-рішення №1750290-1311-0465 від 03.04.2018 на суму 91531 грн. 72 коп.; податкову вимогу форми «Ф» № 93169-17 від 28.08.2018 на суму 82277 грн. 69 коп.; податкову вимогу форми «Ф» № 43834-50/65 від 08.07.2019 на суму 3611 грн. 20 коп.; податкове повідомлення-рішення №17079-5050-0465 від 27.02.2019 на суму 91531 грн. 72 коп.; податкове повідомлення-рішення № 0002215040 від 10.01.2020 року на суму 17177 грн. 78 коп. Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів виходить з наступного. Земельні відносини в Україні регулюються Земельним кодексом України (далі - ЗК України) від 25.10.2001р. №2768-111 (зі змінами та доповненнями), а справляння плати за землю - Податковим кодексом України від 02.12.2010 №2755-VI (зі змінами та доповненнями). Статтею 36 Податкового кодексу України (далі - ПК України) встановлено податковий обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи. Статтею 14 ПК України визначено, що плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності (пп. 14.1.147 п.14.1 ст.14 ПК України); земельний податок - обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (далі - податок для цілей розділу XII цього Кодексу) - пп.14.1.72 п.14.1 ст.14 ПК України; землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди - пп. 14.1.73 п. 14.1 ст. 14 ПК України. За правилами п. 269.1 ст. 269 ПК України платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв); землекористувачі. Об`єктами оподаткування земельним податком є: земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні; земельні частки (паї), які перебувають у власності (п. 270.1 ст. 270 ПК України). При цьому, положеннями п. 271.1 ст. 271 ПК України визначено, що базою оподаткування є: нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено. Пунктом 287.1 ст. 287 ПК України передбачено, що власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою. Відповідно до п. 287.6 ст. 287 ПК України при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку. Відповідно до п. 286.6 ст. 286 ПК України на земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у спільній власності кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується з урахуванням прибудинкової території кожному з таких осіб: 1) у рівних частинах - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділена в натурі, або одній з таких осіб-власників, визначеній за їх згодою, якщо інше не встановлено судом; 2) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній частковій власності; 3) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності і поділена в натурі. За земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у користуванні кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується кожному з них пропорційно тій частині площі будівлі, що знаходиться в їх користуванні, з урахуванням прибудинкової території. У ч. ч. 1, 2 ст. 120 ЗК України визначено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Аналогічним чином перехід права власності на земельну ділянку до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, врегульовано положеннями статті 377 Цивільного кодексу України. Відповідно до п. 287.8 ст. 287 ПК України власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно. Отже, власники будівель, споруд (їх частини), що розташовані на земельній ділянці, сплачують податок за земельні ділянки на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку, натомість, власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно. Приписи п. 286.1 ст. 286 ПК України визначають, що підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру. Центральні органи виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин та у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця, а також за запитом відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Так, суд першої інстанції вірно зазначив, що відповідач в розрахунку плати за землю не обґрунтував суму визначеного податкового зобов`язання, а обмежився зазначенням площі земельної ділянки, ототожнивши таку площу з площею належного позивачу нежитлового приміщення. Контролюючим органом не використано дані державного земельного кадастру при розрахунку податкового зобов`язання. Відповідно до ч. 1 ст. 193 ЗК України Державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах кордонів України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами. Призначенням державного земельного кадастру, відповідно до статті 194 Земельного кодексу України, є забезпечення необхідною інформацією органів державної влади та органів місцевого самоврядування, заінтересованих підприємств, установ і організацій, а також громадян з метою регулювання земельних відносин, раціонального використання та охорони земель, визначення розміру плати за землю і цінності земель у складі природних ресурсів, контролю за використанням і охороною земель, економічного та екологічного обґрунтування бізнес-планів та проектів землеустрою. Порядок користування відомостями Державного земельного кадастру регламентований ст. 38 Закону України Про Державний земельний кадастр (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), згідно якої відомості Державного земельного кадастру надаються державними кадастровими реєстраторами у формі: - витягів з Державного земельного кадастру про об`єкт Державного земельного кадастру; - довідок, що містять узагальнену інформацію про землі (території), за формою, встановленою Порядком ведення Державного земельного кадастру; - викопіювань з картографічної основи Державного земельного кадастру, кадастрової карти (плану); - копій документів, що створюються під час ведення Державного земельного кадастру. Користування відомостями Державного земельного кадастру може також здійснюватися у формі надання доступу до нього в режимі читання. Також, при визначенні грошове зобов`язання з податку на землю з фізичних осіб відповідачем не визначено площі земельної ділянки, що відповідає площі приміщення, яке на праві власності належать позивачеві, не ідентифіковано земельну ділянку (не зазначено кадастрового номеру земельної ділянки), що не дає можливості визначити, відповідно до якої конкретно земельної ділянки розраховано земельний податок. Посилання скаржника, що контролюючим органом було при визначенні суми грошового зобов`язання з податку на землю з фізичних осіб було використану площу, яка зазначена у податкових деклараціях судом не приймаються, оскільки податковий орган повинен був отримати відповідну інформацією у передбаченому законом порядку. З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відсутність складових розрахунку суми податкового зобов`язання, визначеного спірним податковим повідомленням-рішенням, вказує на його необґрунтованість і відсутність достатніх доказів та відомостей, які б свідчили про наявність підстав для застосування контролюючим органом саме вказаних значень при нарахуванні податку, а тому відповідач при здійсненні нарахування позивачу податкового зобов`язання із земельного податку з фізичних осіб за період з 2017 по 2020 роки діяв на підставі, у межах повноважень, але не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України. За таких обставин позов підлягає частковому задоволенню. З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції повно з`ясовані обставин, що мають значення для справи, висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, відповідають обставинам справи, судом першої інстанції правильно застосовано норми матеріального права та норми процесуального права, а тому відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції. Відповідно до ч.4 ст.243 КАС України судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Результат розгляду: denied