Рішення адміністративного суду від 2022-09-05 00:00:00+03

[PERSON] звернувся до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Таращанської міської ради, в якому просив визнати протиправними дії Таращанської міської ради та скасувати рішення Таращанської міської ради № 3473-17-VІІІ від 25.11.2021, яким позивачу відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по вулиці Білоцерківська під тимчасовою спорудою побутово-торгівельного павільйону площею 0,00525 га та наданні оренди на 10 років. Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 31 січня 2022 року відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі. В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору по суті, просить скасувати оскаржувану ухвалу, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду. Представником відповідача було подано відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого зазначено, що ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, а тому відсутні підстави для її скасування. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд за їх участю. З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку. Частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Пунктом 7 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суб`єкт владних повноважень це орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження. З урахуванням викладеного, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ. Суд констатує, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. У той же час, поняття «суд, встановлений законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів. Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Відповідно до частини п`ятої статті 125 Конституції України, з метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин діють адміністративні суди. Я вбачається з позовної заяви та матеріалів справи, позивач претендує на спірну земельну ділянку, на яку рішенням Таращанської міської ради від 28.09.2021 № 2052-14-VІІІ третій особі [PERSON] надано дозвіл на укладання договору особистого платного строкового сервітуту по [ADDRESS] площею 0,006 га для розміщення та обслуговування будівель торгівлі (встановлення тимчасової споруди) терміном на 4 роки. Зі змісту позовної заяви слідує, що рішенням № 145 від 25.06.1997 виконкому Таращанської міської ради народних депутатів [PERSON] виділено в тимчасове короткострокове користування на 3 роки на умовах оренди земельну ділянку площею 52,5 кв.м. для встановлення нового павільйону громадського харчування по [ADDRESS] /поз.№2/. Цим же рішенням позивачу було надано дозвіл на встановлення нового павільйону громадського харчування по [ADDRESS] /поз.№2/ та зобов`язано після закінчення робіт по встановленню павільйона пред`явити його комісії виконкому міської Ради народних депутатів для введення в експлуатацію. 02.11.2001 року між позивачем та Таращанською міською радою народних депутатів в особі міського голови м. Тараща Київської області було укладено договір, який посвідчено приватним нотаріусом Таращанського районного нотаріального округу Київської області Лосіцькою Л.П. та зареєстровано в реєстрі за № 3912. Відповідно до цього договору Таращанська міська рада надає, а [PERSON] приймає у тимчасове користування (на умовах оренди) земельну ділянку загальною площею 52, 5 кв.м по [ADDRESS] під встановлення павільйону для торгівлі. Земельна ділянка надається строком на 10 років з оплатою 10 (десять) гривень за 1 кв.м. Крім того, 26.11.2011 за принципом мовчазної згоди вказаний договір оренди земельної ділянки в силу частини шостої статті 33 Закону України «Про оренду землі» був подовжений на тих же умовах до 26.11.2021. Позивач стверджував, що станом на 26.11.2011 орендодавець Таращанська міська рада, не висловила своїх заперечень протягом одного місяця після закінчення строку дії договору, вказана земельна ділянка не повернута Таращанській міській раді як орендодавцю та на цей час перебуває у фактичному користуванні позивача. Крім того, на початку 2017 року з метою викупу земельної ділянки площею 0,00525 га, де встановлений павільйон громадського харчування по [ADDRESS] (колишній №/поз.№2/), позивач звернувся до відповідача. 21.02.2017 за заявою позивача відповідачем без припинення договору оренди земельної ділянки від 02.11.2001 було прийнято рішення № 307-234-VІІ «Про затвердження документації із землеустрою та оформлення права користування земельними ділянками». Відповідно до пункту 6.1 цього рішення, позивачу вирішено надати дозвіл на укладання договору особистого строкового сервітутного (обмеженого) користування по [ADDRESS] під тимчасовою спорудою побутово-торгівельного павільйону площею 0,00525 га для будівництва та обслуговування будівель торгівлі роздрібної торгівлі та комерційних послуг (код 03.07 КВЦПЗ), на яких встановлено тимчасові споруди терміном на 4 роки з 01.03.2017 до 28.02.2021 включно. На період виготовлення технічної документації для викупу цієї земельної ділянки між позивачем та відповідачем було укладено договір особистого строкового сервітуту № 81 від 31.07.2017. В подальшому, 25.02.2018 між позивачем та відповідачем укладено додаткову угоду № 179, відповідно до якої внесено зміни до договору про встановлення згідно з розрахунком розміру плати за користування земельною ділянкою, річна сума плати за вказаним договором становить 3071, 09 грн. Строк дії додаткової угоди з 01.01.2019. Таким чином, відповідно до зазначених документів позивач вважає, що на законних підставах користується спірною земельною ділянкою. Стверджував, що заборгованості з орендної плати за земельну ділянку він не має. Позивач зазначає, що після закінчення строку дії договору оренди землі як орендар, який належно виконував обов`язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладання договору оренди землі на новий строк. Позивач зазначив, що після подання 18.10.2021 відповідної заяви до Таращанської міської ради він дізнався, що достроково не розриваючи договір оренди земельної ділянки без будь яких письмових попереджень та вилучення земельної ділянки за адресою по [ADDRESS] , частину цієї земельної ділянки рішенням за № 2052-14-VIII від 24.09.2021 було передано [PERSON] . Відповідно, рішенням відповідача № 3473-17-VІІІ від 25.11.2021 позивачеві було відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по [ADDRESS] під тимчасовою спорудою побутово-торгівельного павільйону площею 0,00525 га та наданні оренди на 10 років. Підставою для спірної відмови, на думку позивача, слугував висновок відповідача про те, що договір сервітуту 01.03.2021 втратив чинність. У спірному рішенні зазначено, що від користувача не надходило повідомлення про намір продовжити строк дії договору. Відповідно до пунктів «а» та «в» частини першої статті 12 Земельного кодексу України, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин належить: розпорядження землями комунальної власності територіальних громад; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу. Частиною першою статті 98 Земельного кодексу України передбачено, що право земельного сервітуту це право власника або землекористувача земельної ділянки чи іншої заінтересованої особи на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут) (частина перша статті 100 Земельного кодексу України). Звертаючись за захистом до суду позивач вважає, що при наявності переважного права перед іншими особами на укладання договору оренди на новий строк та законних підстав для користування земельною ділянкою під встановленим на ній павільйоні громадського харчування на правах оренди, відповідачем прийнято рішення на користь третьої особи [PERSON] про застосування недійсного сервітуту, у результаті якого позивач позбавляється права користування частиною спірної земельної ділянки. Таким чином спірні правовідносини пов`язані із захистом порушеного, на думку позивача, права користування земельної ділянкою під належною йому спорудою, що випливає із земельних відносин, у зв`язку із чим суд першої інстанції дійшов висновку, що цей спір не є публічно-правовим і має вирішуватись судами за правилами Цивільного процесуального кодексу України. Не є публічно-правовим спір між суб`єктом владних повноважень та суб`єктом приватного права фізичною чи юридичною особою, у якому управлінські дії суб`єкта владних повноважень спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав фізичної чи юридичної особи. У такому випадку це спір про право цивільне, незважаючи на те, що у спорі бере участь суб`єкт публічного права, а спірні правовідносини врегульовано нормами цивільного та адміністративного права. Таким чином помилковим є застосування статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України та поширення юрисдикції адміністративних судів на усі спори, стороною яких є суб`єкт владних повноважень, оскільки при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних та інших справ недостатньо застосування виключно формального критерію визначення суб`єктного складу спірних правовідносин. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. Публічно-правовим, вважається, зокрема, спір, у якому сторони правовідносин виступають одна щодо іншої не як рівноправні і в якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції та може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо. Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення ним публічно-владних управлінських функцій. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме в тих правовідносинах, у яких виник спір. До юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома (кількома) суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 914/2006/17. До компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Водночас, визначальними ознаками приватноправових відносин є, зокрема, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин. Спір є приватноправовим також у тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень. Крім того, суд враховує правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 03.04.2019 у справі № 921/158/18, відповідно до якого якщо особа стверджує про порушення своїх прав наслідками, спричиненими рішенням, дією чи бездіяльністю органу місцевого самоврядування, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни або припинення її цивільних прав чи інтересів або пов`язані з реалізацією її майнових або особистих немайнових прав чи інтересів, зокрема і щодо оформлення права на земельну ділянку під набутим у власність будинком або спорудою, то визнання незаконними таких рішень, їх скасування, визнання дій чи бездіяльності органу місцевого самоврядування неправомірними, є способами захисту відповідних цивільних прав та інтересів. Відповідно до частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до частини першої статті 15, пункту 10 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. До способів захисту цивільних прав та інтересів належить, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Таким чином, визнання протиправними дій та рішень суб`єкта владних повноважень може бути способом захисту цивільного права або інтересу. З урахуванням викладеного, спір хоч і пов`язаний з оцінкою на предмет правомірності дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, проте визначальним, у цьому випадку, є існування права у іншої особи на частину спірної земельної ділянки, на яку претендує позивач, що виключає можливість розгляду цієї справи за правилами адміністративного судочинства. Беручи до уваги наведене та враховуючи суть, характер і зміст спірних правовідносин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що цей спір не належить до юрисдикції адміністративних судів, а повинен вирішуватись в порядку цивільного судочинства. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України, суд відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства. За наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у вказаній справі. Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права. Решта тверджень та посилань сторін судовою колегією апеляційного суду не приймається до уваги через їх неналежність до предмету позову або непідтвердженість матеріалами справи. При цьому, колегія суддів зазначає, що згідно з п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Однак, згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи. За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Результат розгляду: denied