Рішення адміністративного суду від 2022-11-22 00:00:00+02

У жовтні 2021 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [INFO] (Військова частина [NUMBER] ) [INFO] , в якому просив: а) визнати протиправною бездіяльність відповідача в частині невиплати середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні позивача з військової служби за період з 01.01.2019 по 30.08.2021; б) стягнути з відповідача середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 01.01.2019 по 30.08.2021 у сумі 49556,36 грн. Рішенням від 08 лютого 2022 року Львівський окружний адміністративний суд позов задовольнив. Стягнув з [INFO] (військова частина [NUMBER] ) [INFO] на користь [PERSON] середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату індексації грошового забезпечення та компенсації за невикористані дні додаткової соціальної відпустки як учаснику бойових дій за 2016-2018 роки) за період із 01.01.2019 по 30.08.2021 у розмірі 49541 (сорок дев`ять тисяч п`ятсот сорок одна) гривня 23 копійки. Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, Військова частина [NUMBER] подала апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального права. В обґрунтування апеляційної скарги скаржник вказує на те, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки тим обставинам, що нездійснення нарахування та виплати позивачу на день звільнення 31.12.2018 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016-2018 роки та індексації грошового забезпечення за період з 01.07.2015 по 31.12.2018 встановлено більш ніж через два роки і шість місяців після звільнення позивача. Отже, оскільки при нарахуванні й виплаті позивачу належних при звільненні сум був відсутній спір щодо їх розміру, підстави для застосування до спірних правовідносин \~положень статті 117 КЗпП України відсутні. Крім того, звертає увагу суду, що в межах розгляду справи №380/6365/21 про нарахування грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій та індексації грошового забезпечення на відповідача не покладався обов`язок виплати середнього заробітку, а тому питання бездіяльності відповідача в частині невиплати середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні позивача з військової служби за період з 01.01.2019 по 30.08.2021є безпідставним. З огляду на викладене, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю. На підставі пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. Суд встановив та матеріалами справи підтверджується, що [PERSON] проходив військову службу у [INFO] . Відповідно до витягу з наказу начальника [INFO] (військова частина [NUMBER] ) [INFO] від 28.12.2018 року №369-ос [PERSON] виключено із списків особового складу частини, всіх видів забезпечення і направлено для зарахування на військовий облік до [INFO] . Станом на момент звільнення із позивачем не проведено розрахунків щодо виплати індексації грошового забезпечення та грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій. Вказані обставини встановлено рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 10.06.2020 у справі № 1.380.2019.006953, яке набрало законної сили 07.08.2020. Відтак, відповідно до ч. 4 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) такі обставини доказуванню не підлягають. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 21.07.2021 у справі № 380/6365/21, яке набрало законної сили 25.08.2021, позов [PERSON] до [INFO] задоволено: визнано протиправною бездіяльність [INFO] (військова частина [NUMBER] ) [INFO] щодо не нарахування та не виплати [PERSON] грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2016-2018 роки; зобов`язано [INFO] нарахувати та виплатити [PERSON] грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2016-2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби; визнано протиправною бездіяльність [INFO] (військова частина [NUMBER] ) [INFO] щодо не нарахування та не виплатити [PERSON] індексації грошового забезпечення у період з 01.07.2015 року по 31.12.2018 року; зобов`язано [INFO] нарахувати та виплатити [PERSON] індексацію грошового забезпечення за період з 01.07.2015 року по 31.12.2018 року. Відповідно до інформації щодо виплачених сум згідно з рішенням суду від 21.07.2021 № 380/6365/21 та розрахунку нарахованої та виплаченої індексації [PERSON] за період з 01.01.2015 по 31.12.2018, відповідачем на виконання зазначеного рішення нараховано 35815,99 грн індексації та 14495,04 грн компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій. Виплату вказаних сум відповідачем здійснено 30.08.2021, що підтверджується випискою по картковому рахунку позивач № [NUMBER] від 14.09.2021. Оскільки, як вважає позивач, з ним несвоєчасно проведений розрахунок при звільненні - протиправно не виплачена індексація грошового забезпечення та компенсація за невикористані дні додаткової соціальної відпустки як учаснику бойових дій за 2016-2018 роки, він звернувся із цим позовом до суду за стягненням середнього грошового забезпечення за затримку розрахунку при звільненні. Задовольняючи повністю адміністративний позов, суд першої інстанції керувався тим, що оскільки індексація грошового забезпечення та компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій позивачу не виплачена в день його звільнення, вказана обставина свідчить про те, що при звільненні відповідач не провів з позивачем повного розрахунку. Тому, відповідно до вимог ст. 117 Кодексу законів про працю України позивач має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку. Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, враховуючи межі перегляду, передбачені ст. 308 КАС України, апеляційний суд зазначає наступне. Згідно із ч 3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року № 2232-XII закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України. Пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року № 1153/2008, передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини. Таким чином з особою, звільненою з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю проведений розрахунок. Невиконання такого обов`язку передбачає відповідальність, встановлену ст. ст. 116, 117 КЗпП України, приписи яких в силу положень ст. ст. 1-1, 1-2 Закону№ 2011-XII підлягають застосуванню до спірних правовідносин. Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладена в постановах Верховного Суду від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16, від 30.01.2019 у справі № 807/3664/14, від 26.06.2019 у справі № 826/15235/16. Відповідно до частини першої статті 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. За статтею 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму. Згідно зі статтею 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання. Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 (провадження №11-1210апп19) та у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17. Колегія суддів відхиляє покликання апелянта на відсутність правових підстав для застосування положень ст. 117 КЗпП України з мотивів виплати відповідних сум на виконання ухваленого рішення суду, так як Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17, з посиланням на постанову від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, зазначила, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення. Оскільки остаточний розрахунок із позивачем у зв`язку зі звільненням проведено на виконання рішення суду 30.08.2021, то із відповідача належить стягнути середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 01.01.2019 по 30.08.2021 за затримку терміном 971 календарний день. Визначаючи розмір спірного середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні та час затримки такого розрахунку, суд першої інстанції, на переконання суду апеляційної інстанції, дійшов вірного висновку, що сплаті на користь позивача підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі, що складає 49541,23 грн, що є співмірним з урахуванням розміру невиплачених сум та частки, яку вони становили у заявлених вимогах, враховуючи істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком та період, за який вона підлягає сплаті. При цьому, суд першої інстанції врахував висновки Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, та полягають у тому, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Щодо доводів апелянта про відсутність з його боку допущеної бездіяльності, колегія суддів зазначає наступне. Як протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень слід розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені. Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи. Оскільки в справі, що розглядається, відповідач не провів своєчасний розрахунок з позивачем під час звільнення з військової служби, останнім не виконаний передбачений ст.117 КЗпП України обов`язок щодо виплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тому таку форму поведінки обґрунтовано кваліфіковано судом першої інстанції як допущену протиправну бездіяльність зі сторони відповідача. Інші висновки рішення суду першої інстанції колегія суддів вважає підставними і обґрунтованими, оскільки такі відповідають вимогам законодавства, діючого на момент виникнення спірних відносин. З огляду на викладене вище, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вжив усіх заходів для всебічного і повного дослідження обставин справи та ухвалив законне й обґрунтоване рішення. Наведені обставини спростовують доводи апеляційної скарги про невідповідність рішення суду першої інстанції нормам матеріального та процесуального права, а тому апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги. Інші, зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування. Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства (КАС) України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Відповідно до ст. 316 КАС України\~ суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає. З відповідача також належить стягнути судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 1362,00 грн, оскільки ухвалою від 07.09.2022 Львівський окружний адміністративний суд задовольнив клопотання апелянта та відстрочив сплату судового збору за подання апеляційної скарги до ухвалення судового рішення у справі.

Результат розгляду: granted