Рішення адміністративного суду від 2022-06-29 00:00:00+03

\~ \~ \~ \~ У жовтні 2021 року [PERSON] звернулася до суду з указаним позовом до Житомирської митниці Державної митної служби України, в якому просить скасувати постанову № 0478/10000/21 від 30 вересня 2021 року, винесену начальником Житомирської митниці Ільїнською О.А. в справі про порушення митних правил, та стягнути з відповідача судові витрати. Позовні вимоги мотивовані тим, що зазначеною постановою її визнано винною у порушенні митних правил, передбачених\~ст. 485 МК України, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 300 відсотків несплаченої суми митних платежів. В обґрунтування позовних вимог вказала, що нею було подано до митного оформлення декларацію UА100530/2021/314185 від 30.03.2021 року. В 31 графі ЕМД було зазначено наступні відомості про товар: «легковий автомобіль: марка - Renault; модель - Megane\~Scenic; серійний номер \~ [NUMBER] ; тип двигуна - бензин; об`єм двигуна - 1598см3; такий, що був у використанні; колір - сірий; календарний рік виготовлення 2006; модельний рік виготовлення 2006; дата першої реєстрації 03.03.2006. Рік виготовлення автомобіля було визначено на підставі товаросупровідних документів на автомобіль та згідно нормативно-праових актів. 31.03.2021 для уникнення порушень строків розмитнення позивачем було подано нову митну декларацію UА100530/2021/314588, в якій відомості щодо вказаного автомобіля, марка - Renault; модель - Megane\~Scenic; серійний номер \~ [NUMBER] , календарний рік виготовлення вказала 2005, відповідно сплатила ПДВ та акциз з урахуванням року виготовлення автомобіля. Тому посилається на те, що вона митні правила не порушувала в частині подання неправильних документів для митного оформлення з метою зменшення сплати відповідних податків і зборів. Ухвалою судді Богунського районного суду міста Житомира від 13.10.2021 року в справі відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення сторін. 22.12.2021 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просив у задоволенні позову відмовити посилаючись на те, що позивачем в митній декларації UА100530/2021/314185 з метою неправомірного зменшення розміру сплати митних платежів при розмитненні автомобіля марки Renault Scenic, номер кузова № [NUMBER] [PERSON] неправильно вказала рік виготовлення автомобіля, що призвело до заниження митних платежів по миту на суму 3160,78 грн, в тому числі: акцизний збір 2633,99 грн. та податок на додану вартість 513,37 грн., чим вчинила порушення митних правил, передбачене ст. 485 МК України. Позивач скористалася своїм правом на подання відповіді на відзив, який надійшов на адресу суду 04.01.2022 року, в якому позивач вказала, що нею було подано митну декларацію UА100530/2021/314185, де рік автомобіля було визначено на підставі наказу ДМСУ «Про затвердження правил митного контролю та митного оформлення транспортних засобів, що переміщується громадянами через митний кордон України» № 1118 від 17.11.2005 р. Згідно рахунку-фактури б/н від 15.03.2021 року, за яким в Німеччині був проданий даний автомобіль, рік виробництва вказаний 2006. У момент перетину автомобілем державного кордону працівниками ДМСУ було складено акт №\~UА205060/2021/00570, який був проведений Волинською митницею ДМСУ, де вказано календарний рік виготовлення 2006. Позивачем було отримано 30.03.2021 року карту відмови у оформленні митної декларації та 31.03.2021 року складено протокол про порушення митних правил. Позивач у відповіді на відзив вказала, що для уникнення порушення прав її клієнта щодо строків розмитнення автомобіля вона подала іншу митну декларацію UА100530/2021/314588, в якій зазначила рік виготовлення автомобіля - 2005, та сплатила ПДВ та акциз з урахуванням року виготовлення автомобіля 2005, що є підтвердження відсутності в її діях порушення митного законодавства. Ухвалою судді Богунського районного суду міста Житомира від 11\~січня 2022 року справу призначено до розгляду в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. У судове засідання позивач та представник відповідача не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Від позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності та її представника, вказано про підтримання позовни вимог. У відзиві на позовну заяву представник відповідча просить проводити розгляд справи за його відсутності. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 30.03.2021 о 10 год. 49 хв. до відділу митного оформлення № 1 митного поста «Житомир-центральний» Київської митниці Держмитслужби декларантом [PERSON] до митного оформлення в митному режимі «Імпорт 40 ДЕ» подано електронну митну декларацію від 30.03.2021, якій присвоєно номер UА100530/2021/314185, на товар (графа 31 ЕМД) легковий автомобіль: марка - Renault; модель - Megane\~Scenic, кузов \~ [NUMBER] , календарний рік виготовлення 2006, та товаросупровідні документи на вказаний товар: свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу № [NUMBER] , купчий документ (kaufvertrag) від 25.03.2021 № б/н, акт про проведення огляду транспортного засобу при перетині державного кордону від 27.03.2021 з додатковим аркушем, цифрові фотокартки, ідентифікуючі товар (транспортний засіб) легковий автомобіль, марки «Renault», моделі «Megane\~Scenic», кузов № [NUMBER] , довідка власника транспортного засобу [PERSON] від 29.03.2021 про транспортні витрати на доставку товару (ТЗ) марки «Renault», моделі «Megane\~Scenic», кузов [NUMBER] , митну декларацію країни експорту та сертифікат відповідності щодо індивідуального затвердження колісного транспортного засобу від 29.03.2021 №UA.013.124380-21. У графі 47 (нарахування платежів) ЕМД № UА100530/2021/314185 (декларантом) позивачем [PERSON] зазначено наступні ставки платежів: мито (вид платежу 121), основа нарахування - 23076,27 грн., ставка 10 %, сума - 2307,63 грн., акцизний збір (вид платежу 185), основа нарахування 1598,00 см. куб., ставка 700 EUR, сума - 36875,88 грн., ПДВ (вид платежу 128), основа нарахування 62259,78 грн., ставка 20 %, сума - 12451,96 грн. У графі 31 ЕМД № UА100530/2021/314185 декларантом [PERSON] зазначено, що товар: легковий автомобіль: марка «Renault», моделі «Megane\~Scenic», кузов № [NUMBER] , такий, що був у використанні, календарний рік виготовлення - 2006, модельний рік виготовлення - 2006, дата першої реєстрації - 03.03.2006. Згідно з даними, внесеними до графи 54 ЕМД № UА100530/2021/314185, митна декларація складена та подана до митного органу декларантом [PERSON] , про що свідчить її електронний цифровий підпис. У зв`язку з наявністю необґрунтованих сумнівів щодо року виготовлення транспортного засобу декларанту [PERSON] 30.03.2021 митницею направлено повідомлення з вимогою надати висновок атестованого судового експерта. 31.03.2021 від\~декларанта [PERSON] отримано письмову інформацію про те, що інших додаткових документів надати не може. Окрім того, представник відповідача у своєму відзиві вказує, що легковий автомобіль: марка - Renault; модель Megane Scenic; - серійний номер \~ [NUMBER] , є 2005 календарного року виготовлення (11.2005), згідно з\~інформацією, що міститься в двох джерелах загальнодоступної мережі Інтернет: 1) виготовлення «11.2005», сайт https://carinfo.kiev.ua/cars/vin/ Megane /vin_check?\~VF1JM1R0534808932 станом на 31.03.2021; 2) виготовлення «11.2005», сайт: https://www.vindecoderz.com/ТN/check-lookup/VF1JM1R0534808932 станом на 31.03.2021. На підставі вказаних даних відповідач дійшов висновку, що при розмитненні автомобіля марки Renault Scenic, номер кузова № [NUMBER] - [PERSON] неправильно вказала рік виготовлення автомобіля, що призвело до заниження митних платежів, які слід було сплатити при ввезенні автомобіля. У подальшому [PERSON] подала іншу митну декларацію UА100530/2021/314588, в якій зазначила рік виготовлення автомобіля - 2005, та сплатила ПДВ та акциз з урахуванням року виготовлення автомобіля 2005 (а. с. 24,25). 31.01.2021 головним державним інспектором відділу митного оформлення № 1 митного поста «Житомир-центральний» Київської митниці Держмитслужби Франківською Ю.В. складено протокол про порушення митних правил № 0478/10000/21 (а. с. 9-15). 30.09.2021 начальником Житомирської митниці Ольгою Ільїнською була винесена постанова в справі про порушення митних правил №0478/10000/21, згідно якої громадянку України [PERSON] визнано винною у вчиненні порушення митних правил, передбаченого ст. 485 Митного кодексу України, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 300 відсотків несплаченої суми митних платежів на суму 9482,34 грн (а. с. 6-8). Відповідно до ч. 1 ст. 257 МК України, декларування здійснюється шляхом заявлення за встановленою формою (письмовою, усною, шляхом вчинення дій) точних відомостей про товари, мету їх переміщення через митний кордон України, а також відомостей, необхідних для здійснення їх митного контролю та митного оформлення. При застосуванні письмової форми декларування можуть використовуватися як електронні документи, так і документи на паперовому носії або їх електронні (скановані) копії, засвідчені електронним цифровим підписом декларанта або уповноваженої ним особи. Згідно із ч. 6 ст. 257 МК України, умови та порядок декларування, перелік відомостей, необхідних для здійснення митного контролю та митного оформлення, визначаються цим Кодексом. Положення про митні декларації та форми цих декларацій затверджуються Кабінетом Міністрів України, а порядок заповнення таких декларацій та інших документів, що застосовуються під час митного оформлення товарів, транспортних засобів комерційного призначення, - центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику. Згідно із п.п. г п. 4 ч. 8 ст. 257 МК України митне оформлення товарів, транспортних засобів комерційного призначення здійснюється митними органами на підставі митної декларації, до якої декларантом залежно від митних формальностей, установлених цим Кодексом для митних режимів, та заявленої мети переміщення вносяться такі відомості, у тому числі відомості про транспортні засоби комерційного призначення, що використовуються для міжнародного перевезення товарів та/або їх перевезення митною територією України під митним контролем, та контейнери. Згідно із ст. 266 МК України декларант зобов`язаний: 1) здійснити декларування товарів, транспортних засобів комерційного призначення відповідно до порядку, встановленого цим Кодексом; 2) на вимогу митного органу пред`явити товари, транспортні засоби комерційного призначення для митного контролю і митного оформлення; 3) надати митному органу передбачені законодавством документи і відомості, необхідні для виконання митних формальностей; 4) у випадках, визначених цим Кодексом та Податковим кодексом України, сплатити митні платежі або забезпечити їх сплату відповідно до розділу Х цього Кодексу; 5) у випадках, визначених цим Кодексом та іншими законами України, сплатити інші платежі, контроль за справлянням яких покладено на митні органи. Частиною 2 ст. 264 МК України встановлено, що митна декларація та інші документи подаються митному органу в електронному вигляді з дотриманням вимог цього Кодексу або на паперових носіях. Митна декларація на паперовому носії супроводжується її електронною копією. Разом із митною декларацією митному органу подаються рахунок або інший документ, що визначає вартість товару, та, у випадках, установлених цим Кодексом, декларація митної вартості. Відомості про документи, визначені частиною 3 статті 335 цього Кодексу, зазначаються декларантом або уповноваженою ним особою у встановленому порядку в митній декларації. На вимогу митного органу декларант або уповноважена ним особа зобов`язані надати митному органу оригінали таких документів або засвідчені в установленому порядку їх копії, якщо законодавством не передбачено подання оригіналів. Відповідно до ч. 8 ст. 264 МК України з моменту прийняття митним органом митної декларації вона є документом, що засвідчує факти, які мають юридичне значення, а декларант або уповноважена ним особа несе відповідальність за подання недостовірних відомостей, наведених у цій декларації. Частиною першою ст. 458 МК України передбачено, що порушення митних правил є адміністративним правопорушенням, яке являє собою протиправні, винні (умисні або з необережності) дії чи бездіяльність, що посягають на встановлений цим Кодексом та іншими актами законодавства України порядок переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, пред`явлення їх органам доходів і зборів для проведення митного контролю та митного оформлення, а також здійснення операцій з товарами, що перебувають під митним контролем або контроль за якими покладено на органи доходів і зборів цим Кодексом чи іншими законами України, і за які цим Кодексом передбачена адміністративна відповідальність. Відповідно до ч.1 ст. 485 МК України заявлення в митній декларації з метою неправомірного звільнення від сплати митних платежів чи зменшення їх розміру неправдивих відомостей щодо істотних умов зовнішньоекономічного договору (контракту), ваги (з урахуванням допустимих втрат за належних умов зберігання і транспортування) або кількості, країни походження, відправника та/або одержувача товару, неправдивих відомостей, необхідних для визначення коду товару згідно з УКТ ЗЕД та його митної вартості, та/або надання з цією ж метою митному органу документів, що містять такі відомості, або несплата митних платежів у строк, встановлений законом, або інші протиправні дії, спрямовані на ухилення від сплати митних платежів, а так само використання товарів, стосовно яких надано пільги щодо сплати митних платежів, в інших цілях, ніж ті, у зв`язку з якими було надано такі пільги, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 300 відсотків несплаченої суми митних платежів. Зі змісту диспозиції ст. 485 МК України випливає, що суб`єктивна сторона складу вказаного порушення обумовлює вчиненням декларантом умисних дій, спрямованих на неправомірне зменшення розміру митних платежів. Тобто, особа при вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 485 МК України повинна: усвідомлювати, що вона заявляє в митній декларації відомості, які є неправдивими чи надає неправдиві документи; усвідомлювати, що її дії призведуть до ухилення від сплати митних платежів; усвідомлювати, що таке ухилення від сплати митних платежів буде неправомірним; особа повинна бажати настання наслідків своїх дій, а саме зменшення розміру митних платежів чи ухилення від їх сплати, оскільки це випливає із мети правопорушення. Усі ці ознаки характерні для умисної форми вини. Правопорушення, передбачене ст. 485 МК України не може бути вчинене з необережності. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного суду від 20.03.2018 у справі 640/7258/17, відповідно до якої для притягнення до відповідальності, згідно статті 485 МК України необхідно доведення факту заявлення в митній декларації, в даному випадку неправдивих відомостей та/або надання документів, що містять неправдиві відомості та наявність прямого умислу. При цьому, статтею 485 МК України передбачено наявність спеціальної протиправної мети неправомірного звільнення від сплати чи зменшення розміру сплати митних платежів, що свідчить про те, що це правопорушення може бути вчинено тільки з умисною формою вини, оскільки необережно не можливо заявити неправдиві відомості. Як встановлено судом, декларування товару позивачем здійснювалося відповідно до вимог ст. ст. 257, 264 МК України, на підставі наявної у товаросупровідних документах інформації про товар. Разом з тим, відповідно до диспозиції ст. 485 МК України передбачена відповідальність саме за заявлення в митній декларації з метою неправомірного звільнення від сплати митних платежів чи зменшення їх розміру неправдивих відомостей, необхідних для визначення коду товару згідно з УКТ ЗЕД, а не безпосередньо за неправильне визначення такого коду. Відповідно до «Інструкції про порядок заповнення митних декларації на бланку єдиного адміністративного документу», затвердженої наказом Міністерства фінансів України 30.05.2012 року № 651 (зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14.08.2012 року за N 1372/21684) декларант зобов`язаний заявити точні відомості про товар у митній декларації. Тобто, декларант зобов`язаний заявити точні відомості про товари, які мають містити достатній перелік інформації для їх розпізнання. Позивач стверджує, що для уникнення порушення строків розмитнення автомобіля надала до Житомирської митниці Держимитслужби іншу митну декларацію № UА100530/2021/314588 з додатками, в якій вказала рік виготовлення авто 2005, відповідно сплатила ПДВ та акциз з урахуванням року виготовлення автомобіля, яка була перевірена Житомирською митницею у встановленому законом порядку. Суд вважає, що у матеріалах адміністративної справи відсутні докази на підтвердження того, що дії позивача були спрямовані саме на умисне зменшення розміру митних платежів у формі прямого умислу, а тому дії позивача не містять складу адміністративного правопорушення. Відповідно до правової позиції Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, викладеної в постановах від 06 червня 2018 у справі № 607/1866/17 та у справі № 607/2391/17, для притягнення до відповідальності, згідно зі статтею 485 МК України, необхідно доведення факту заявлення в митній декларації, в даному випадку неправдивих відомостей та/або надання документів, що містять неправдиві відомості та наявність прямого умислу. Аналіз наведених правових норм дає підстав для висновку, що статтею 485 МК України передбачено наявність спеціальної протиправної мети - неправомірного звільнення від сплати митних платежів чи зменшення їх розміру, що свідчить про те, що це правопорушення може бути вчинено тільки з умисною формою вини, так як позивачем не було подано митному органу неправдивих відомостей, необхідних для визначення вартості товару, декларування товару здійснювалось на підставі наявної у товаросупровідних документах інформації про товар, при цьому, сам по собі факт неправильного визначення вартості товару, за умови не подання декларантом неправдивих відомостей, необхідних для визначення вартості товару, не створює склад правопорушення, передбаченого ст. 485 МК України. Враховуючи наведене, зазначення невірного року виготовлення транспортного засобу в декларації, як було встановлено Житомирською митницею, не може бути доказом того, що дії позивача були направлені на умисну несплату митних платежів у формі прямого умислу. На підставі досліджених по справі доказів суд дійшов висновку, що відповідач в порушення ч. 2 ст. 2 КАС України прийняв рішення про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності не обґрунтовано, тобто без повного дослідження об`єктивної та суб`єктивної сторони складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 485 МК України, без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, без ретельного збору та дослідження матеріалів, що мають доказове значення у справі, дійшовши передчасного висновку про доведеність її вини у вчиненні адміністративного правопорушення. Згідно ст. 495 МК України доказами у справі про порушення митних правил є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку встановлюються наявність або відсутність порушення митних правил, винність особи у його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Такі дані встановлюються: протоколом про порушення митних правил, протоколами процесуальних дій, додатками до зазначених протоколів; поясненнями свідків; поясненнями особи, яка притягується до відповідальності; висновком експерта; іншими документами (належним чином завіреними їх копіями або витягами з них) та інформацією, у тому числі тими, що перебувають в електронному вигляді, а також товарами - безпосередніми предметами порушення митних правил, товарами із спеціально виготовленими сховищами (тайниками), що використовувалися для приховування безпосередніх предметів порушення митних правил від митного контролю, транспортними засобами, що використовувалися для переміщення безпосередніх предметів порушення митних правил через митний кордон України. Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. У силу принципу презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості. Всі факти, встановлені судом, у сукупності викликають сумніви щодо факту самого правопорушення та законності його фіксації. Рішення суб`єкта владних повноважень повинно бути законним і обґрунтованим і не може базуватись на припущеннях та неперевірених фактах. Отже, з врахуванням процесуальних особливостей адміністративного судочинства, доведення факту неправомірності дій позивача покладається на відповідача. Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності За змістом частини першої ст. 9 та ст. 10 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачена адміністративна відповідальність. Адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків. Відповідно до ч. 1 ст. 486 МК України завданнями провадження у справах про порушення митних правил є своєчасне, всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її з дотриманням вимог закону, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню порушень митних правил, та запобігання таким правопорушенням. Згідно ст. 489 МК України посадова особа при розгляді справи про порушення митних правил зобов`язана з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують та/або обтяжують відповідальність, чи є підстави для звільнення особи, що вчинила правопорушення, від адміністративної відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 529 МК України, постанова митниці у справі про порушення митних правил може бути оскаржена до центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, або до місцевого загального суду як адміністративного суду в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України. На підставі ч. 6 ст. 530 МК України перевірка законності та обґрунтованості постанови у справі про порушення митних правил судом здійснюється у порядку, встановленому КАС України. Відповідно до ст. 531 МК України підставами для скасування постанови про накладення адміністративного стягнення за порушення митних правил або про припинення провадження у справі про порушення митних правил є, в тому числі, відсутність у діях особи, яка притягується до відповідальності, ознак порушення митних правил; необ`єктивність або неповнота провадження у справі або необ`єктивність її розгляду; невідповідність викладених у постанові висновків фактичним обставинам справи; обмеження прав учасників провадження у справі про порушення митних правил та її розгляду; неправильна або неповна кваліфікація вчиненого правопорушення. Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, при цьому права громадян не можуть бути скасовані. За правилами ч. 1 ст. 5 КАС кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси. Ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності (ст. 7 КУпАП). Відповідно до ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено. Пунктом 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП визначено, що провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, N 303А, п. 2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позивач не вчинила умисних дій щодо неправомірного звільнення від сплати митних платежів чи зменшення їх розміру, що є обов`язковою ознакою складу правопорушення, передбаченого ст. 485 МК України, тобто відсутня суб`єктивна сторона правопорушення, тому з урахуванням зазначеного суд вважає, що в діях [PERSON] відсутній склад правопорушення, передбаченого ст. 485 Митного кодексу України, у звязку з чим оскаржувана постанова від 30 вересня 2021 року № 0478/100000/21 підлягає скасуванню, а провадження по справі - закриттю. Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. За подання позовної заяви позивачем сплачено судовий збір у розмірі 908,00 грн., тому оскільки позов задовольняється судом, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень підлягають стягненню на користь позивача такі судові витрати зі сплати судового збору. Відповідно до\~ ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»\~гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час. Частинами 1\~та 2\~ст.\~134\~КАС України\~визачено,\~що витрати,\~пов`язані\~з правничою\~допомогою адвоката,\~несуть сторони,\~крім випадків\~надання правничої\~допомоги за\~рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між\~сторонами\~разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат\~суб`єкта владних повноважень\~на правничу допомогу адвоката. Згідно ч.\~3\~ст.\~134\~КАС України\~для цілей\~розподілу судових\~витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір\~доказів\~тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною\~стороною\~або\~третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат\~учасник справи\~подає детальний\~опис робіт\~(наданих\~послуг),\~виконаних адвокатом,\~та здійснених\~ним витрат,\~необхідних для\~надання правничої\~допомоги. Розмір витрат\~на оплату\~послуг адвоката\~має бути\~співмірним із: 1)\~складністю справи\~та виконаних\~адвокатом робіт\~(наданих\~послуг); 2)\~часом,\~витраченим адвокатом\~на виконання\~відповідних робіт\~(надання\~послуг); 3)\~обсягом наданих\~адвокатом послуг\~та виконаних\~робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. ч. 4, 5 ст. 134 КАС України). При вирішенні питання стягнення з позивача судових витрат суд враховує висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду\~в справі\~№ 810/3806/18, якими визначено, що повинен враховувати суд при розподілі судових витрат. Так, виходячи з практики Європейського суду з прав людини, судді ВС зазначають, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим (справи «Баришевський проти України», «Гімайдуліна й\~інші проти України», «Двойних проти України» та «Меріт проти України»). Суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. На підтвердження понесення позивачем витрат на правову допомогу до суду надано ордер від 12.10.2020 року на надання правничої (правової) допомоги позивачу адвокатом Вірьовкіним О.І., укладений між ними договір № 17/09 про надання професійної правничої допомоги від 17.09.2020 року та акт прийому-передачі наданих послуг № 63 від 29.06.2022 року, в якому зазначено вартість наданих послуг у розмірі 3000,00 грн. Проте необхідно зауважити, що что витрати на правничу допомогу адвоката в розмрі 3000,00 грн. є неспівмірними зі складністю цієї справи, яку не можна віднести до складних, наданих адвокатом об`ємом послуг, через що така сума витрат не відповідає критерию розумності їх розміру. За наведених обставин суд дійшов висновку про необхідність стягнення за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень на користь позивача 1000,00 грн. витрат на правову допомогу.

Результат розгляду: granted