Рішення адміністративного суду від 2022-01-13 00:00:00+02

Позивач звернувся до суду з позовом у якому просить суд: - визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо непроведення 18.11.2019 року повного розрахунку та виплати грошового забезпечення при звільненні позивача зі служби в поліції; - стягнути середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні зі служби в поліції за період з 19.11.2019 року по 08.02.2021 року у розмірі 117212,60 грн. без врахування податків і обов`язкових платежів. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 16 серпня 2021 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Рівненській області щодо непроведення 18.11.2019 року з [PERSON] повного розрахунку та виплати грошового забезпечення при звільненні зі служби в поліції. Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Рівненській області нарахувати та виплатити [PERSON] середнє грошове забезпечення в сумі 10377,32 грн за затримку розрахунку при звільненні, з утриманням із вказаної суми належних до сплати податків і зборів. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Приймаючи це рішення суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на компенсацію середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та застосував принцип співмірності, виходячи із істотності частки складових заробітної плати у порівнянні із середнім заробітком. Не погодившись із цим рішенням суду, його оскаржив відповідач, подавши апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову, якою відмовити в задоволенні позову. Головне управління Національної поліції в Рівненській області вважає, що підставою для скасування оскаржуваного рішення суду є неповне з`ясування обставин, які мають значення для правильного вирішення спору, а також неправильне застосування норм матеріального права. В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує на те, що грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій не є складовою грошового забезпечення. Прийняттям судового рішення про виплату позивачу грошової компенсації за невикористані додаткові відпустки як учаснику бойових дій є зобов`язанням роботодавця - Головного управління Національної поліції в Рівненській області виконати судове рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права та її несвоєчасна виплата не тягне за собою стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Відтак, апелянт вважає, що відповідачем доведено відсутність вини в даному випадку, а тому позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні судом першої інстанції до задоволення не підлягає. Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань. Суд першої інстанції встановив те, що позивач має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій. Наказом Головного управління Національної поліції в Рівненській області "По особовому складу" від 18.11.2019 року № 282 о/с позивач звільнений зі служби в поліції за п. 8 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію». Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 26.11.2020 року у справі №460/6747/20, яке набрало законної сили 29.12.2020 року, зобов`язано Головне управління Національної поліції в Рівненській області нарахувати та виплатити [PERSON] грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015 рік та за 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби в поліції, 18 листопада 2019 року. На виконання цього судового рішення відповідач 08.02.2021 року виплатив позивачу кошти в сумі 10503,04 грн, як компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки. Вважаючи протиправними дії відповідача щодо непроведення повного розрахунку при звільненні, позивач звернувся до суду з цим позовом про стягнення грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні зі служби в поліції за період з 19.11.2019 року по 08.02.2021 року у розмірі 117212,60 грн. Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно - правового спору, суд апеляційної інстанції виходить із такого. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Частиною 2 цієї ж статті передбачено те, що, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Отже, позивач має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку. Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до ч. 4 ст. 346 КАС України, суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати. Отже, за наявності висновку Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах норми права необхідно застосовувати з врахуванням таких висновків. При необхідності застосування норм права інакше, ніж це викладено в рішенні Великої Палати суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, яка за результатами розгляду справи приймає рішення про відступлення від попереднього висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах. З приводу застосування ст. 117 КЗпП України Велика Палата виклала висновки у справах № 761/9584/15-ц (постанова від 26 червня 2019 року) та № 821/1083/17 (постанова від 26 лютого 2020 року). Так, Верховний Суд вказав, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд, за певних умов, може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Враховуючи те, що Велика Палата Верховного Суду, встановивши певні критерії, які враховуються при зменшенні розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України не визначила єдиної формули для обчислення суми, яка підлягає стягненню у випадку зменшення розміру відшкодування за несвоєчасний розрахунок при звільненні, і після 26 лютого 2020 року від такого правового висновку не відступала, апеляційний суд вважає хибними посилання суду першої інстанції на необхідність застосування розрахунків для обчислення цієї суми, викладених у постановах КАС ВС, які прийняті до вищевказаної дати. Визначаючи розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, апеляційний суд враховує наступне. Апеляційний суд встановив те, що позивачу при звільненні відповідач виплатив 1110596,73 грн. Невиплачена сума становить 10530,04 грн., яка є простроченою заборгованістю. Водночас, апеляційний суд звертає увагу на те, що 10530,04 грн. як компенсацію за невикористанні календарні дні додаткової відпустки учаснику бойових дій відповідач виплатив 09.02.2021 року. Отже, період затримки розрахунку при звільненні тривав з 19.11.2019 року по 08.02.2021 року включно, а саме 448 календарних днів. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100). Згідно з пп. «л» п. 1 розділу І Порядку № 100 у випадках, коли, згідно з чинним законодавством, виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати застосовується цей Порядок. Відповідно до абзацу 3 пункту 2 розділу ІІ Порядку № 100, середня заробітна плата у вищевказаних випадках обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Враховуючи те, що розрахунок при звільненні проведено з позивачем у листопаді 2019 року, середня заробітна плата позивача, з метою розрахунку середньої заробітної плати для проведення виплат, на підставі ст. 117 КЗпП України, обчислюється, виходячи з виплат за вересень та жовтень 2019 року. Згідно з абзацами 1, 2 пункту 3 розділу ІІІ Порядку № 100, при обчисленні середньої заробітної плати, враховуються всі суми нарахованої заробітної плати, згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку. Суми нарахованої заробітної плати враховуються у тому місяці, за який вони нараховані та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Відповідно до розділу IV Порядку № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. (абз. 1 п. 8). При цьому, зі змісту Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які затверджені наказом МВС України від 06.04.2016 року № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України від 29 квітня 2016 року № 669/28799, слідує, що грошове забезпечення поліцейських обраховується та виплачується з розрахунку календарних днів відповідного місяця їх служби. Апеляційний суд, на підставі довідки про нараховане та виплачене грошове забезпечення № 158 від 23 лютого 2021 року, яку видав відповідач, встановив те, що заробітна плата позивача перед звільненням становила 12644,90 грн. у вересні 2019 року та 10644,90 грн. у жовтні 2019 року. Кількість календарних днів у ці місяці становила 61. Отже середньоденна заробітна плата позивача складає 381,80 (12644,90 +10644,90)/61=381,80) Розрахунковим періодом для позивача є період з 19.11.2019 року по 08.02.2021 року включно. Апеляційний суд встановив те, що кількість календарних днів у цьому періоді є 448. Отже, розмір середньої заробітної плати за цей період, становить 171046,40 грн. (448х381,80=171046,40 грн.). Період затримки розрахунку при звільненні - 448 календарних днів. Тривалість такого періоду, з моменту порушення права працівника (19 листопада 2019 року) і до моменту відновлення порушеного права (09 лютого 2021 року), пов`язана з із наявністю судового спору про право та розмір компенсації за невикористані дні додаткової відпустки. Також апеляційний суд звертає увагу на те, що ст. 117 КЗпП України не ставить в залежність розмір відшкодування за несвоєчасний розрахунок при звільненні від ймовірного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні. Враховуючи те, що позивач не визначив ймовірний розмір майнових втрат, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, і чинним законодавством не встановлено порядку проведення відповідного розрахунку, апеляційний суд позбавлений можливості оцінити обставини, що стосуються ймовірних майнових втрат позивача, в тому числі порівняти ймовірні майнові втрати позивача із заявленою позивачем до стягнення сумою середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та невиплаченою своєчасно частиною грошового забезпечення. Щодо дій працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, апеляційний суд звертає увагу на те, що порушення права позивача на своєчасний розрахунок при звільненні тривало з 19.11.2019 року по 08.02.2021 року, тобто понад один рік, внаслідок протиправних дій відповідача. З огляду на встановлені судом обставини, апеляційний суд вважає за необхідне визначити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України з врахуванням висновків Верховного Суду у справі № 480/3105/19, що викладені у постанові від 30 листопада 2020 року, у якій вказано те, що висновки, викладені й цій справі корелюються з позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, Статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Синтаксичний розбір текстуального змісту цієї норми дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми. Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, апеляційний суд враховує встановлені вище обставини, а саме: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Враховуючи обставини цієї справи апеляційний суд вважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, з огляду на таке. У цій справі загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 1121126,77 гривень, з яких: виплачене грошове забезпечення 1110596,73 грн. (99,06%) прострочена заборгованість 10530,04 грн. (00,94%). Обчислена апеляційним судом, відповідно до Порядку № 100, сума середнього заробітку за несвоєчасну виплату компенсації за невикористанні календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, становить 171046,40 гривень. Апеляційний суд, виходячи з принципу пропорційності, вважає, що належним способом захисту порушених прав позивача є стягнення на його користь 1607,83 гривень середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (00,94% від 171046,40). Отже, апеляційний суд встановив те, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з позивачем. З огляду на наведені міркування, апеляційний суд вважає, що адміністративний позов необхідно задовольнити частково, шляхом визнання бездіяльності відповідача щодо непроведення повного розрахунку при звільненні протиправною та стягнути з відповідача на користь позивача 1607,83 гривень середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Відповідно до частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. З огляду на те, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, апеляційну скаргу необхідно скасувати та прийняти постанову про часткове задоволення позову. Судові витрати розподілу не пдлягають.

Результат розгляду: partial