Рішення адміністративного суду від 2022-01-18 00:00:00+02

До Черкаського окружного адміністративного суду звернулось Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Черкаській області з позовною заявою до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Черкаській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), в якій позивач просив суд визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Черкаській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Горбатюк В.П. про накладення штрафу у сумі 5100 грн. ВП № 64979605 від 06.07.2021. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що на виконання рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 05.10.2020 у справі № 580/2289/20 до відкриття виконавчого провадження повторно розглянув заяву [PERSON] від 21.05.2020 та листом № 01-08-07/Г-30з-22 від 29.03.2021 повідомив останнього щодо всіх викладених у заяві питань. Проте, 29.03.2021 відповідач відкрив виконавче провадження на виконання рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 05.10.2020 у справі № 580/2289/20 та, у подальшому, виніс постанову ВП № 64979605 від 06.07.2021 про накладення на позивача штрафу у сумі 5100 грн. з тих підстав, що позивач не у повному обсязі виконав рішення суду, а саме: при наданні відповіді на пункт 2.1 заяви від 21.05.2020 не було надано інформацію щодо суми витрат на відрядження по судових справах. Вважаючи, що відповідач протиправно прийняв постанову про накладення штрафу позивач зазначив, що публічною є інформація, яка є задокументованою, натомість, запитувана [PERSON] інформація не обліковується в тому вигляді, в якому її останній хоче отримати, її потрібно створити шляхом аналізу та підрахунку, що не відповідає вимогам Закону України «Про доступ до публічної інформації». З вказаних підстав позивач вважає оскаржувану постанову протиправною та такою, що підлягає скасуванню. Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2021 р. позов Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Черкаській області задоволено повністю. Визнано протиправною та скасовано постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Черкаській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Горбатюк Віталіни Петрівни про накладення штрафу у сумі 5100 грн. ВП № 64979605 від 06 липня 2021 року. Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, [PERSON] подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору. Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.11.2021 відкрито апеляційне провадження та призначено апеляційну скаргу до розгляду у порядку письмового провадження на 18.01.2022. Дану справу розглянуто в порядку письмового провадження, оскільки, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 05.10.2020 у справі № 580/2289/20, яке набрало законної сили 12.02.2021, зобов`язано Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Черкаській повторно розглянути заяву [PERSON] від 21.05.2020 (вх. від 21.05.2020 № Г-30) та надати в межах своїх повноважень у встановлений законом строк відповідь щодо всіх викладених у ній питань. 26.03.2021 на виконання рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 05.10.2020 у справі № 580/2289/20, був виданий виконавчий лист. 29.03.2021 головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Черкаській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Горбатюк Віталіною Петрівною було винесено постанову ВП № 64979605 про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа Черкаського окружного адміністративного суду № 580/2289/20 від 26.03.2021. Згідно пункту 2.1 заяви від 21.05.2020 [PERSON] просив відповідача надати інформацію про поїздки в апеляційну інстанцію [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] із зазначенням конкретних дат поїздок і номера судової справи. На виконання вимоги про надання публічної інформації, викладеної у п. 2.1 заяви від 21.05.2020, позивач листом № 01-08-07/Г-30з-22 від 29.03.2021, повідомив [PERSON] , що [PERSON] в період з 21.05.2017 по 21.05.2020 не приймав участі у судових засіданнях, які призначені до розгляду у судах апеляційної та касаційної інстанції. [PERSON] також у вказаний період не брав участі у судових засіданнях, оскільки у травні 2017 був звільнений із займаної посади за власним бажанням. Згідно загального реєстру авансових звітів [PERSON] перебувала у відрядженні у м. Київ з метою участі у судовому засіданні: у другій половині 2017 року 2 рази, вартість витрат на відрядження склала 680 грн.; у 2018 році 1 раз, вартість витрат на відрядження склала 380 грн.; у першій половині 2020 року 1 раз, вартість витрат на відрядження склала 420 грн. Згідно реєстру авансових звітів [PERSON] перебувала у відрядженні у м. Київ з метою участі у судовому засіданні у 2018 році 2 рази, вартість витрат склала 760 грн. Реєстр авансових звітів не містить інформації щодо учасників судового процесу та номеру справи, по якій відряджається працівник. Таким чином, визначити чи приймали працівники юридичного відділу у вказаний період участь у судових засіданнях апеляційної та касаційної інстанції по справах [PERSON] неможливо, відповідно і неможливо визначити суму витрат на відрядження по справах з участю [PERSON] . Так само неможливо ідентифікувати таку інформацію і на підставі наказів Управління про відрядження, оскільки в наказах зазначається особа, що відряджається, мета відрядження, адміністративна одиниця та дата відрядження, при цьому відсутня інформація щодо учасників судового процесу. 12.05.2021 позивач повідомив відповідача, що запитувана [PERSON] інформація не обліковується в тому вигляді, в якому її останній хоче отримати, її потрібно створити шляхом аналізу та підрахунку, що не відповідає вимогам Закону України «Про доступ до публічної інформації». 06.07.2021 головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Черкаській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Горбатюк Віталіною Петрівною було винесено постанову ВП № 64979605 про накладення на позивача штрафу у сумі 5100 грн. за невиконання рішення суду та вимог державного виконавця, з тих підстав, що боржником не в повному обсязі виконано рішення суду, а саме: при наданні відповіді на пункт 2.1 заяви [PERSON] від 21.05.2020 боржником не надано інформацію щодо суми витрат на відрядження по судових справах за участю [PERSON] , оскільки інформація надається виключно на підставі документів бухгалтерського обліку та звітності. Проте суд при винесенні рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, дійшов висновку, що службове відрядження в обов`язковому порядку оформлюється наказом керівника із зазначенням мети, завдання та пункту призначення, а також інформацію щодо витрат. Вважаючи, що відповідач протиправно виніс постанову про накладення штрафу, позивач звернувся до суду. Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що постанова про накладення штрафу за невиконання судового рішення може бути винесена лише за умови, що судове рішення не виконано боржником без поважних причин, коли боржник мав реальну можливість виконати таке судове рішення, проте не зробив цього. За даних обставин, позивач на виконання пункту 2.1 заяви від 21.05.2021 надав ту публічну інформацію, яка була створена ним у процесі діяльності, а підставою для застосування штрафу є та обставина, що позивач на виконання рішення у справі № 580/2289/20 не надав накази керівника із зазначенням мети, завдання та пункту призначення, а також інформації щодо витрат на відрядження. Водночас, за висновками суду, невідповідність наказів позивача вимогам Інструкції № 59, не є підставою для їх повторного видання за минулий час, а також, враховуючи, що у позивача відсутня задокументована інформація щодо витрачених на відрядження коштів в розрізі конкретних працівників та в розрізі конкретних судових справ за участю [PERSON] , винні дії позивача при виконанні рішення у справі №5 80/2289/20 щодо надання публічної інформації за п. 2.1 заяви не доведена, отже, підстави для притягнення позивача до відповідальності у вигляді штрафу відсутні. Натомість, апелянт вважає вказане рішення суду першої інстанції помилковим та необґрунтованим, позаяк, рішення суду у справі № 580/2289/20 не виконано. Також, наголошено про те, що судом не було залучено апелянта до участі у справі в якості третьої особи. З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне. За пунктом 1 частини 2 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VІІІ від 02.06.2016 (Закон № 1404), виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом. У силу норм пункту 16 частини 3 статті 18 Закону № 1404, виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом. Положеннями частини 2 статті 63 Закону № 1404, визначено, що у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність. При цьому, за змістом частини 1 статті 75 Закону № 1404, у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання. Частиною 2 статті 75 Закону № 1404, визначено, що у разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення. Тож, з наведеного слідує, що саме по собі накладення штрафу за невиконання рішення, що зобов`язує боржника до вчинення певних дій, є видом юридичної відповідальності боржника за невиконання покладеного на нього зобов`язання, а умовою для накладення на боржника штрафу є невиконання боржником судового рішення без поважних причин, у разі, коли боржник мав реальну можливість виконати таке судове рішення, проте не зробив цього. Отже, для правильного вирішення даного спору, слід встановити, чи було виконано позивачем рішення суду № 580/2289/20 у повному обсязі. Згідно норм статті 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» № 2939-VI від 13.01.2011, публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання. (частина 1 статті 13 Закону № 2939) Колегія суддів зазначає про те, що до публічної інформації відноситься лише та інформація, яка була відображена та задокументована будь-якими засобами на будь-яких носіях інформації, при цьому, інформація, створена після отримання розпорядником інформації запиту на отримання публічної інформації, в такому випадку не є публічною інформацією, на чому правильно наголосив суд першої інстанції. Під час розгляду даного спору в суді першої інстанції було досліджено, що позивач на виконання рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 05.10.2020 у справі № 580/2289/20, розглянув заяву [PERSON] та надав останньому відповідь № 01-08-07/Г-30з-22 від 29.03.2021 в якій зазначив, що облік витрат на відрядження ведеться в розрізі підзвітних осіб, а не за місцем перебування спеціаліста у відрядженні, тому сформованої окремо інформації про витрачені кошти на службові відрядження окремих працівників для участі у судових засіданнях апеляційних інстанцій немає, так як ведення такого обліку не передбачено. З наданих наказів № 31-вд від 15.09.2017 та № 25-вд від 01.09.2017, № 14-вд від 23.02.2018, № 54-вд від 24.09.2018, № 49-вд від 07.09.2018, № 07-вд від 03.03.2020 вбачається, що вказаними наказами передбачені відрядження [PERSON] та [PERSON] до Київського апеляційного адміністративного суду, Київського апеляційного господарського суду, Апеляційного суду м. Києва, проте, у наказах не зазначені суми витрат на відрядження та конкретні судові справи, для участі в яких відряджались вказані працівники. Витяг з електронного реєстру авансових звітів містить відомості про місто, куди відряджається працівник. Також, авансові звіти про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт від 27.09.2018, від 28.02.2018 не містять відомостей про конкретний номер судової справи, для участі в якій відряджається працівник. Додані до авансових звітів посвідчення про відрядження вказаних відомостей також не містять. Колегія суддів вважає, що Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Черкаській області на виконання рішення суду, у частині пункту 2.1 заяви апелянта від 21.05.2021, надав саме ту публічну інформацію, яка і була створена ним у процесі діяльності, водночас, створювати нову інформацію задля задоволення вимог заяви, останній не має визначених законодавством підстав, при цьому, колегія суддів наголошує на тому, що підставою для застосування штрафу є та обставина, що позивач, на виконання рішення у справі № 580/2289/20, не надав накази керівника із зазначенням мети, завдання та пункту призначення, а також інформації щодо витрат на відрядження. Про надання таких наказів зазначено у мотивувальній частині рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 05.10.2020 у справі № 580/2289/20 і вказаний висновок суду обґрунтований посиланням на Інструкцію про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої Наказом Міністерства фінансів України від 13.03.98 № 59 (далі Інструкція № 59). Проте, невідповідність наказів про відрядження встановленим вимогам законодавства та бухгалтерського обліку, не є підставою для їх повторного видання за минулий час, задля виконання вимог заяви у повному обсязі, з огляду на що, у позивача відсутня задокументована інформація щодо витрачених на відрядження коштів в розрізі конкретних працівників та в розрізі конкретних судових справ за участю [PERSON] , а тому, винні дії позивача при виконанні рішення суду в справі № 580/2289/20 щодо надання публічної інформації за п. 2.1 заяви від 25.01.2020, не доведена, та не є підставою для притягнення позивача до відповідальності у вигляді штрафу. Отже оскаржувана постанова є протиправною і підлягає скасуванню, а позовні вимоги підлягають задоволенню. У частині посилання апелянта на порушення судом першої інстанції норм процесуального права щодо незалучення [PERSON] до участі у справі в якості третьої особи, колегія суддів враховує, даний спір стосується оскарження постанови органу ДВС, який наклав штраф саме на позивача - орган Фонду соціального страхування, при цьому, [PERSON] реалізував свої права, шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду, з яким не погоджується та вважає, що ним зачіпаються права та інтереси останнього. Також, колегія суддів не бере до уваги посилання апелянта на акт державного виконавця від 16.06.2021, адже, суд у межах даного спору не надає оцінку виконанню/невиконанню рішення суду, а лише перевіряє чи правомірно державний виконавець прийняв постанову про накладення штрафу на боржника, з урахуванням перевірки поважності причин невиконання та можливості реально виконати таке судове рішення. За наслідком апеляційного розгляду, колегія суддів дійшла висновку про те, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог, та не є підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду першої інстанції. Згідно з приписами ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін. У відповідності до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та прийнято судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, з огляду на що, рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Результат розгляду: denied