Рішення адміністративного суду від 2022-07-25 00:00:00+03

В квітні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив, визнати протиправною бездіяльність військової частини [NUMBER] щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12.03.2019 по 14.04.2021; зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 12.03.2019 по 14.04.2021; зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за весь час затримки виплати - за період з 01.01.2016 по день фактичної виплати індексації. Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2021 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність військової частини [NUMBER], яка полягає у ненарахуванні та невиплаті [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20 березня 2019 року по 14 квітня 2021 року. Зобов`язано військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити [PERSON] середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 20 березня 2019 року по 14 квітня 2021 року, в сумі 29149,61 грн. Зобов`язано військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити [PERSON] компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за весь час затримки виплати - за період з 01.01.2016 по день фактичної виплати індексації. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Не погоджуючись з вказаним рішенням відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог. Розглянувши матеріали справи, колегія суддів апеляційної інстанції, дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, виходячи з наступного. Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивач має статус учасника бойових дій, що підтверджується копією посвідчення серії [NUMBER] , яке видане 19.08.2016 року. До 12.03.2019 року позивач проходив військову службу у військовій частині [NUMBER] на посаді водія-слюсара ремонтного відділення (розбірково-складальних робіт і поточного ремонту агрегатів) ремонтного взводу автомобільної техніки ремонтної роти батальйону забезпечення військової частини відповідно до контракту. Наказом командира 95 окремої десантно-штурмової бригади (по особовому складу) №21-РС від 12.03.2019 року позивача було звільнено з військової служби за закінченням строку контракту та з 12.03.2019 року виключено із списків особового складу військової частини [NUMBER] та всіх видів забезпечення. Під час проходження військової служби з 18.03.2013 по 19.03.2019 індексація грошового забезпечення позивача не проводилась. Крім того, позивач, як учасник бойових дій набув право на отримання додаткової відпустки, однак така відпустка йому не надавалась, компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки позивачем не отримувалась. Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 28.12.2020 року позов задоволено, визнано протиправною бездіяльність військової частини [NUMBER] щодо ненарахування та невиплати [PERSON] індексації грошовогозабезпечення за період з 01.01.2016 по листопад 2018 року, зобов`язано військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити [PERSON] індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по листопад 2018 року. Визнано протиправною бездіяльність військової частини [NUMBER] щодо ненарахування та невиплати [PERSON] грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 12.03.2019. Зобов`язано військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити [PERSON] грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2016 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 12.03.2019. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. На виконання судового рішення відповідач 14.04.2021 року виплатив позивачу індексацію грошового забезпечення та грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій. Вважаючи свої права та інтереси порушеними у зв`язку із несвоєчасним отриманням належних до виплати грошових сум при звільненні, позивач звернувся до суду з даним позовом. Суд першої інстанції при ухваленні оскарженого рішення виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог, а відтак наявності підстав для часткового задоволення адміністративного позову. Так, за частиною першою статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. В силу частини 1 статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. За змістом частини 1 статті 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (частина 2 статті 117 КЗпП України). З аналізу статей 47, 116, 117 випливає, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Водночас за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Колегія суддів у відповідності до вимог ст. 308 КАС України не переглядає рішення суду першої інстанції у частині визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні через відсутність її оскарження з боку позивача. Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, та повністю спростовуються встановленими у справі обставинами.

Результат розгляду: denied