Рішення адміністративного суду від 2022-07-07 00:00:00+03

[PERSON] звернулась до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в м. Києві, в якому, просила: 1) визнати незаконними дії відповідача при призначенні їй компенсаційної виплати, як особі, що доглядає за особою старшою 80-ти років; 2) стягнути з відповідача недоплачені компенсаційні виплати у розмірі 25 375,73 грн. та моральні збитки у розмірі 26000,00 грн.; 3) зобов`язати відповідача призначити та виплачувати їй компенсаційну виплату у розмірі прожиткового мінімуму для осіб працездатного віку, встановленого законом України про державний бюджет на відповідний рік. Позовні вимоги обґрунтовано протиправною поведінкою відповідача щодо виплати їй належної компенсації по догляду за особою старшою 80-ти років. На думку позивача, відповідач протиправно за період з вересня 2015 року по січень 2017 року недоплатив їй 25 375,73 грн. Постановою Дніпровського районного суду міста Києва від 16.02.2017 відмовлено у задоволенні позову. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду міста Києва від 10.04.2017 постанову Дніпровського районного суду м. Києва від 16.02.2017 скасовано та прийнято нову постанову, якою адміністративний позов [PERSON] до Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації про визнання дій незаконними, зобов`язання вчинити дії, стягнення виплат та моральних збитків задоволено частково. Визнано протиправними дії Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації щодо не нарахування та не виплати [PERSON] щомісячної компенсаційної виплати як непрацюючій особі, яка здійснює догляд за інвалідом І групи або особою похилого віку, що досягла 80-річного віку, у розмірі прожиткового мінімуму для осіб працездатного віку, встановленому законом України про державний бюджет на відповідний рік, починаючи з 14.01.2016. Зобов`язано Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації здійснити нарахування та виплату [PERSON] щомісячної компенсаційної виплати як непрацюючій особі, яка здійснює догляд за інвалідом І групи або особою похилого віку, що досягла 80-річного віку, у розмірі прожиткового мінімуму для осіб працездатного віку, встановленому законом України про державний бюджет на відповідний рік, починаючи з 14.01.2016. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Втім, постановою Верховного Суду від 07.10.2020 постанову Дніпровського районного суду міста Києва від 16.02.2017 та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 10.04.2017 скасовано, справу направлено до суду першої інстанції на новий судовий розгляд. Направляючи справу на новий судовий розгляд, суд касаційної інстанції вказав, що судами попередніх інстанцій не встановлено чи має позивач інші джерела доходів і відповідно чи компенсація, яку він отримує, є його основним джерелом існування, що відповідно до статті 46 Конституції України давало б йому право на призначення компенсації в розмірі, не нижчому від прожиткового мінімуму, та не встановлено, коли саме позивач отримав перші виплати спірної компенсації, розмір таких виплат та відповідно коли позивач міг або ж повинен був дізнатись про порушення своїх прав. Під час нового розгляду справи, ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.01.2022 залишено без розгляду позовну заяву [PERSON] в частині позовних вимог про визнання незаконними дій відповідача при призначенні їй компенсаційної виплати, як особі, що доглядає за особою старшою 80-ти років (зокрема, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 26.07.1996 №832 «Про підвищення розмірів державної допомоги окремим категоріям громадян»), а також про стягнення на її користь з відповідача недоплачених компенсаційних виплат у розмірі 25 375,73 грн. в частині стягнення недоплачених коштів за вересень-грудень 2015 року. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 січня 2022 року у задоволенні решти позовних вимог - відмовлено. В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги - задовольнити. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що виплата компенсаційної допомоги у отримуваному нею розмірі є неправомірною. На даний час, з 23.10.2019 вона не перебуває на обліку в Управлінні праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації як особа, що здійснює догляд за особою похилого віку, однак, на думку апелянта, судом першої інстанції не було з`ясовано, що на підставі яких розрахунків сума коштів у розмірі 81250, 30 грн, що свідчить про наявність підстав для скасування судового рішення. У відзиві на апеляційну скаргу відповідачем зазначено про те, що спірна компенсаційна виплата призначається непрацюючим фізичним особам, у той час як позивачку було поновлено на посаді 28.10.2019. На думку відповідача, оскільки [PERSON] було виплачено грошові кошти за час вимушеного прогулу за період з 14.08.2014 по 09.10.2019, тому остання мала інші джерела доходів, відтак позовні вимоги є необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. У відповіді на відзив позивачем вказано, що оскільки на дату звернення за допомогою 29.09.2015 вона була непрацюючою, відтак наявні підстави для задпозовних вимог у повному обсязі. Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження. Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] перебуває на обліку в Управлінні праці та соціального захисту населення Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, та їй було призначено компенсаційну виплату по догляду за особою похилого віку, що досягла 80-річного віку, а саме [PERSON] , [INFO] , на термін з 29.09.2015 по 22.04.2021 (довідки від 04.07.2016 №2039, від 23.01.2017 №279). Згідно з довідками Центру по нарахуванню та виплаті пенсій та допомог від 04.07.2016 №2038 та від 23.01.2017 №280 розмір щомісячних компенсаційних виплат [PERSON] з вересня 2015 року по травень 2016 року становив у розмірі 16,16 грн., з червня 2016 року по листопад 2016 року - у розмірі 25 грн. та у грудні 2016 року - 25,99 грн. 22 лютого 2016 року позивач звернулася до відповідача із заявою про надання роз`яснень на підставі якого нормативно-правового акту нараховується компенсаційна виплата працездатній особі, яка не працює і здійснює догляд за особою похилого віку, що досягла 80-річного віку. Листом від 25.02.2016 №37/02-4736 відповідач повідомив позивачку, що згадана допомога призначається відповідно до Стандарту надання послуги з призначення щомісячної компенсаційної виплати непрацюючій особі, яка здійснює догляд за інвалідом 1-ї групи або за особою, яка досягла 80-річного віку, затвердженого наказом Міністерства соціальної політики від 23.03.2012 №158, та вказано, що розмір допомоги визначений пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 26.07.1996 №832 «Про підвищення розмірів державної допомоги окремим категоріям громадян», що індексується відповідно до індексу споживчих цін на кожний рік. Не погоджуючись із такою відповіддю, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки у період з 29.09.2015 по 22.04.2021 позивачка не належала до непрацюючих фізичних осіб, а отже не мала права на отримання компенсаційної виплати як особа, що здійснює догляд за особою старше 80-ти років, а тому її вимога про стягнення з відповідача недоплаченої компенсації в розмірі 20 469,03 грн. за січень 2016 року - січень 2017 року є необґрунтованою, та як наслідок інші позовні вимоги задоволенню також не підлягають. Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке. Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно із положеннями статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. З матеріалів справи вбачається, що виплата компенсації відповідачем здійснювалась виходячи з розмірів встановлених постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.1990 №832 «Про підвищення розмірів державної допомоги окремим категоріям громадян» (далі - Постанова №832). Зі змісту постанови Кабінету Міністрів України №832 вбачається, що вона прийнята на виконання програми діяльності Кабінету Міністрів України, схваленої постановою Верховної Ради України від 11.10.1995. Однак, в подальшому, було прийнято Закон України «Про соціальні послуги» від 19.06.2003 №966-IV (далі - Закон №966-IV). Так, статтею 7 Закону №966-IV передбачено, що фізичним особам, які надають соціальні послуги, призначаються і виплачуються компенсаційні виплати в порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України. Пунктом 3 Прикінцевих положень Закону №966-IV передбачено, що до приведення у відповідність із цим Законом, закони, інші нормативно-правові акти застосовуються у частині, що не суперечить цьому Закону. На виконання вимог статті 7 Закону №966-IV, Кабінет Міністрів України постановою від 29.04.2004 №558, затвердив Порядок призначення і виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги (далі Порядок № 558), яким передбачено розміри компенсацій непрацюючим фізичним особам, які надають соціальні послуги. У свою чергу, пунктом 2 Порядку №558 передбачено розмір компенсації, який залежить від особи якій надається соціальна допомога. Таким чином, з прийняттям Закону №966-IV та постанови Кабінету Міністрів України від 29.04.2004 №558 змінилось правове регулювання порядку виплати та розмірів спірної компенсації, її виплата повинна здійснюватися відповідно до вимог Закону №966-IV та прийнятої на її виконання постанови Уряду, а тому колегія суддів приходить до висновку щодо протиправності виплати відповідачем спірної компенсації виходячи з розмірів встановлених постановою Кабінету Міністрів Укаїни від 29.04.2004 №832. Разом з тим, колегія суддів враховує, що згідно з пунктом 1 Порядку №558 щомісячна компенсаційна виплата (далі - компенсація) призначається непрацюючим фізичним особам, які постійно надають соціальні послуги громадянам похилого віку, інвалідам, дітям-інвалідам, хворим, які не здатні до самообслуговування і потребують постійної сторонньої допомоги (крім осіб, що обслуговуються соціальними службами). За змістом пункту 2 Порядку №558 фізичним особам, які надають соціальні послуги громадянам похилого віку, які за висновком лікарсько-консультаційної комісії потребують постійного стороннього догляду і не здатні до самообслуговування, компенсація призначається у розмірі 10 відсотків від прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Аналіз викладених вище правових норм дає підстави суду дійти висновку, що компенсація фізичним особам, які надають соціальні послуги громадянам похилого віку, які за висновком лікарсько-консультаційної комісії потребують постійного стороннього догляду і не здатні до самообслуговування, призначається лише непрацюючим фізичним особам. Як свідчать матеріали справи, відповідно до наказу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 23.10.2019 №157-к [PERSON] на виконання постанови Верховного Суду від 09.10.2019 у справі №826/12592/14 з 14.08.2014 поновлено на посаді головного спеціаліста відділу контролю за правильністю призначення пенсій управління Пенсійного фонду України у Дніпровському районі міста Києва. При цьому, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.07.2020 у справі № 826/12592/14, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 06.10.2020, частково задоволено позов [PERSON] до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві виплатити на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14.08.2014 по 09.10.2019 у розмірі 282 806,70 грн. Згідно частини четвертої статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. З огляду на вказане, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у спірний період з 29.09.2015 позивачка не належала до непрацюючих фізичних осіб, а отже не мала права на отримання компенсаційної виплати як особа, що здійснює догляд за особою старше 80-ти років, що свідчить про необгрунтованість позовних вимог. Посилання апелянта на нез`ясування судом першої інстанції належного позивачці розміру недоплаченої компенсаційної виплати колегія суддів оцінює критично, оскільки за спірний період позивач мала інші джерела доходів, відтак питання виплати суми компенсації, в розмірі, не нижчому від прожиткового мінімуму не є спірним у даному випадку. Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі. Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують докази, досліджені та перевірені в суді першої інстанції та не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному рішенні. За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи. Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування. За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Результат розгляду: denied