Рішення адміністративного суду від 2022-01-24 00:00:00+02

У грудні 2020 року [PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся у суд з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області (далі - відповідач-1, апелянт), Києво-Святошинського районного суду Київської області (далі - відповідач-2), в якому просить: - стягнути з Києво-Святошинського районного суду Київської області на його користь суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 1019974,93 грн; - визнати протиправною відмову відповідачів у наданні позивачу щорічної оплачуваної відпустки тривалістю 30 робочих днів з виплатою допомоги на оздоровлення в розмірі посадового окладу з 12 грудня 2019 року по 11 лютого 2020 року, грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки, починаючи з 12 лютого 2019 року; - стягнути з Києво-Святошинського районного суду Київської області на його користь компенсацію за невикористану щорічну основну та додаткову відпустки, а також упущену вигоду у формі неотриманої допомоги на оздоровлення в розмірі 395076,01 грн; - визнати протиправною відмову відповідачів урахувати період вимушеного прогулу з 12 лютого 2019 року до стажу, який дає йому право на щорічну відпустку; - зобов`язати відповідачів урахувати період вимушеного прогулу з 12 лютого 2019 року до стажу, який надає йому право на щорічну відпуску. На обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідачами порушено його права та охоронювані законом інтереси, зокрема, право на отримання суддівської винагороди в період відрахування його зі штату суду, права на отримання щорічної основної та додаткових відпусток, матеріальної допомоги на оздоровлення. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 вересня 2021 року позов задоволено частково. Змінено дату зарахування [PERSON] до штату Києво-Святошинського районного суду Київської області згідно з наказом Голови Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 вересня 2020 року №8-К «Про скасування наказу про відрахування судді [PERSON] та зарахування судді до штату суду» та вважати позивача зарахованим до штату суду з 12 лютого 2019 року з посадовим окладом відповідно до штатного розпису. Зобов`язано Києво-Святошинський районний суд Київської області нарахувати та виплатити [PERSON] суддівську винагороду у відповідності до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» за період з 12 лютого 2019 року по 22 вересня 2020 року. У решті позову відмовлено. Не погоджуючись із рішенням суду, відповідач-1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю. На обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що рішенням Верховного Суду від 08 липня 2020 року в справі №9901/77/19 не вирішувалось питання про поновлення на посаді судді [PERSON] , а тому відсутні підстави для виплати середнього заробітку за час вимішеного прогулу. Наголошує, що він не є суб`єктом прийняття рішень про надання суддям щорічних відпусток і виплати компенсації за невикористані відпустки, а в позивача відсутнє право на отримання відпусток і компенсації за них у період з 12 лютого 2019 року до 11 лютого 2020 року, оскільки він не перебував у трудових відносинах з відповідачем-2. У відзиві на апеляційну скаргу позивач наголошує, що рішення місцевого суду є законним та обґрунтованим, а тому підстави для його скасування відсутні. Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі пункта 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів уважає, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а рішення суду - залишити без змін, з таких підстав. Судом установлено, що позивач працює на посаді судді Києво-Святошинського районного суду Київської області. 11 липня 2018 року рішенням Вищої ради правосуддя [PERSON] притягнуто до дисциплінарної відповідальності та застосовано дисциплінарне стягнення у виді подання про звільнення з посади судді. 10 січня 2019 року рішенням Вищої ради правосуддя позивача звільнено з посади судді Києво-Святошинського районного суду Київської області на підставі пункта 3 частини 6 статті 126 Конституції України. 12 лютого 2019 року наказом голови Києво-Святошинського районного суду Київської позивача відраховано зі штату суду на підставі рішення Вищої ради правосуддя. Рішенням Верховного Суду від 08 липня 2020 року в справі №9901/77/19 позов [PERSON] до Вищої ради правосуддя про визнання протиправним і скасування рішення від 10 січня 2019 року № 58/0/15-19 про звільнення його з посади судді задоволено. 22 вересня 2020 року наказом голови Києво-Святошинського районного суду Київської області наказ голови суду від 12 лютого 2019 року №4 «Про відрахування судді [PERSON] зі штату суду» вирішено вважати таким, що втратив чинність. Наказано зарахувати суддю [PERSON] до штату Києво-Святошинського районного суду Київської області з 22 вересня 2020 року з посадовим окладом відповідно до штатного розпису. Уважаючи такі дії протиправними, [PERSON] звернувся з цим позовом до суду. Постановляючи рішення про часткове задоволення позову, місцевий суд виходив з того, що відповідачем-1 порушено права позивача. Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів приходить до наступного. Згідно із статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Відповідно до статті 130 Основного Закону держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій. У преамбулі Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон України № 1402-VIII) зазначено, що цей Закон визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд. За частиною 1 статті 4 цього Закону судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом. У відповідності до положень статті 112 Закону України № 1402-VIII суддя може бути звільнений з посади виключно з підстав, визначених частиною шостою статті 126 Конституції України. Рішення про звільнення судді з посади ухвалює Вища рада правосуддя у порядку, встановленому Законом України "Про Вищу раду правосуддя". Згідно з частиною 1 статті 111 Закону України № 1402-VIII суддя може оскаржити рішення про притягнення його до дисциплінарної відповідальності з підстав та в порядку, визначеному Законом України "Про Вищу раду правосуддя". Таким чином, позивача звільнено з посади на підставі рішення Вищої ради правосуддя, виключено зі штату відповідного суду на підставі наказу голови суду, який, в подальшому, визнано нечинним, у зв`язку з визнанням протиправним і скасуванням рішення Вищої ради правосуддя в судовому порядку, яке і було покладено в основу прийнятого наказу відповідачем-2 про відрахування зі штату суду. У відповідності до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 травня 2013 року №7 «Про судове рішення», судове рішення - це акт правосуддя, ухвалений згідно з нормами матеріального та процесуального права і згідно з конституційними засадами та принципами адміністративного судочинства є обов`язковим до виконання на всій території України. У пункті 10.2 цієї постанови зазначено, що із змісту статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України випливає, що в разі задоволення позову про визнання протиправним рішення суб`єкта владних повноважень чи його окремих положень суд повинен зазначити про це в судовому рішенні та одночасно застосувати один із встановлених законом способів захисту порушеного права позивача: про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень. При цьому суди повинні мати на увазі, що одночасне застосування обох способів захисту порушеного права - визнання спірного акта нечинним та скасування такого акта - є помилковим. Скасування акта суб`єкта владних повноважень як способу захисту порушеного права позивача застосовується тоді, коли спірний акт не породжує жодних правових наслідків від моменту прийняття такого акта. Визнання ж акта суб`єкта владних повноважень нечинним означає втрату чинності таким актом з моменту набрання чинності відповідним судовим рішенням або з іншого визначеного судом моменту після прийняття такого акта. Суд визначає, що рішення суб`єкта владних повноважень є нечинним, тобто втрачає чинність з певного моменту лише на майбутнє, якщо на підставі цього рішення виникли правовідносини, які доцільно зберегти. При цьому суди повинні виходити з того, що вимоги про визнання акта владного органу недійсним або неправомірним тощо є різними словесними формами вираження одного й того самого способу захисту порушеного права позивача, а саме визнання акта протиправним. Визнаючи протиправним рішення суб`єкта владних повноважень чи його окремі положення, суд повинен зазначити дату, номер рішення, найменування органу, котрий видав рішення або його окремі пункт, абзац, частину, які визнано протиправними. Оскільки рішенням Верховного Суду від 08 липня 2020 року в справі №9901/77/19 визнано протиправним і скасовано рішення Вищої ради правосуддя від 10 січня 2019 року № 58/0/15-19, тому застосовано захист порушеного права [PERSON] шляхом визнання протиправним і скасування відповідного рішення, що своєю чергою свідчить про відсутність правових наслідків такого рішення для [PERSON] . А наказом відповідача-2 від 22 вересня 2020 року №8-К визнано нечинним наказ від 12 лютого 2019 року про відрахування судді [PERSON] зі штату суду. Поряд з тим, у цьому наказі відповідач-2 указав дату зарахування [PERSON] до штату суду з 22 вересня 2020 року. Натомість зміст правового регулювання спірних правовідносин і наслідків, які останні зумовлюють для [PERSON] , свідчить про те, що в наказі від 22 вересня 2020 року відповідачем-2 неправильно визначено дату зарахування позивача до штату Києво-Святошинського районного суду Київської області, а саме - помилково вказано дату видачі наказу 22 вересня 2020 року, а не дату, з якої [PERSON] відраховано зі штату - 12 лютого 2019 року. З урахуванням наведеного, судова колегія погоджується з висновком місцевого суду про те, що позивач мав бути зарахований до штату Києво-Святошинського районного суду Київської області датою його відрахування - з 12 лютого 2019 року. Указані обставини порушують права та охоронювані законом інтереси позивача, у тому числі, на отримання суддівської винагороди в період відрахування його зі штату суду, права на отримання щорічної основної та додаткових відпусток, матеріальної допомоги на оздоровлення. Відповідно до частини 2 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції зроблено правильний висновок, що належним і ефективним захистом порушеного права позивача є задоволення позовних вимог шляхом виходу за межі позовних вимог, виклавши резолютивну частину рішення наступним чином: «Змінити дату зарахування [PERSON] до штату Києво-Святошинського районного суду Київської області згідно з наказом голови суду від 22 вересня 2020 року №8-К та вважати позивача зарахованим до штату суду з 12 лютого 2019 року, з посадовим окладом відповідно до штатного розпису». Доводи, викладені в апеляційній скарзі, наведеного не спростовують. Відповідно до статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Відповідно до пункта 1 частини 1 статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін. Приписи статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підсумовуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції судове рішення ухвалено з дотриманням норм процесуального права і підстави для його скасування відсутні.

Результат розгляду: denied