Рішення адміністративного суду від 2023-02-28 00:00:00+02

08.09.2021 року [PERSON] звертався до суду першої інстанції з позовом, в якому просив: визнати протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про відмову в перерахунку пенсії на підставі довідки про розмір грошового забезпечення від 02.08.2021 року №33/36-2605, виданої Державною установою «Територіальне медичне об`єднання МВС України» по Одеській області; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області здійснити з 01.12.2019 року перерахунок пенсії на підставі довідки про розмір грошового забезпечення від 02.08.2021 року №33/36-2605, виданої Державною установою «Територіальне медичне об`єднання МВС України» по Одеській області, та здійснити виплату з урахуванням раніше виплачених сум. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2021 року, яке набрало законної сили 10.01.2022 року, адміністративний позов [PERSON] задоволено. Суд визнав протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про відмову в перерахунку пенсії [PERSON] на підставі довідки про розмір грошового забезпечення від 02.08.2021 року №33/36-2605, виданої Державною установою «Територіальне медичне об`єднання МВС України» по Одеській області. Зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області здійснити з 01.12.2019 року перерахунок пенсії [PERSON] на підставі довідки про розмір грошового забезпечення від 02.08.2021 року №33/36-2605, виданої Державною установою «Територіальне медичне об`єднання МВС України» по Одеській області, та здійснити виплату з урахуванням раніше виплачених сум. 19.12.2022 року [PERSON] в порядку статті 382 КАС України подав до суду першої інстанції заяву, в якій просив: встановити судовий контроль за виконанням рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2021 року у справі №420/16357/21; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області подати суду звіт про виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2021 року у справі №420/16357/21. В обґрунтування вказаних вимог зазначено, що на виконання судового рішення у цій адміністративній справі Управління здійснило перерахунок пенсії, але суми перерахованої пенсії до цього часу не виплачені позивачу. На фактичне виконання судового рішення не вплинули і відповідні вимоги державного виконавця до боржника, а також накладення на боржника штрафу в межах виконавчого провадження. При цьому, наголошуючи на обов`язковості судових рішень, які набрали законної сили, заявник наполягає на тому, що недостатність фінансування не є обставиною, яка звільняє державний орган від покладених на цей орган зобов`язань. Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 09 січня 2023 року у задоволенні заяви [PERSON] відмовлено. Проаналізувавши положення статті 382 КАС України, суд першої інстанції виходив з того, що інститут судового контролю за виконанням судового рішення спрямований на забезпечення права особи на ефективний судовий захист в адміністративному судочинстві. Судовий контроль є диспозитивним правом (а не обов`язком), яке може використовуватися в залежності від наявності об`єктивних обставин у справі судом, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі. Посилаючись на положення абзацу другого пункту 7 розділу II Порядку розроблення, затвердження та виконання бюджету Пенсійного фонду України від 09.12.2021 року №35-1, в контексті обставин цієї справи суд першої інстанції визначив, що відсутність відповідного фінансового забезпечення та фактична відсутність коштів не підтверджує невиконання судового рішення без поважних причин. З огляду на те, що Управління вчинило відповідні дії та включило суми перерахованої пенсії (доплату пенсії) до Реєстру судових рішень, чим забезпечило виплату пенсії після виділення коштів на погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду з Державного бюджету України, суд першої інстанції дійшов висновку про не підтвердження позивачем протиправної відмови відповідача стосовно виконання рішення суду та необхідності встановлення судового контролю у цій справі. Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, що мають значення для справи, [PERSON] подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати та направити справу для подальшого розгляду до суду першої інстанції. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки положенням статті 370 КАС України і помилково не враховано, що рішення суду, яке набрало законної сили, підлягає обов`язковому виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок. Особа, якій належить виконати судове рішення, повинна здійснити дії встановлені законом для його виконання. При цьому, інститут судового контролю полягає у здійсненні судом саме контролюючої функції по відношенню до суб`єкта владних повноважень з дотриманням ним принципу обов`язковості судового рішення. Посилаючись на положення статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1952 року та частини 2 статті 6, частини 1 статті 7 КАС України, апелянт наголошує на тому, що із набранням законної сили рішенням у цій справі позивач набув законні очікування на виплату належних йому сум пенсії, а реалізація його права не може залежати від бюджетних асигнувань. У відзиві на апеляційну скаргу Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області посилається на необґрунтованість доводів апелянта, правильність висновків суду першої інстанції та відсутність обставин для скасування судового рішення. Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів виходить з наступного. Статтею 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Вказані положення Основного Закону кореспондуються із приписами частин 2, 3 статті 14 КАС України, згідно яких судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Аналогічні положення щодо обов`язковості судових рішень містять норми статті 370 КАС України. Апеляційний суд враховує, що у цій справі в судовому порядку підтверджено право позивача на пенсію у розмірі, виходячи з розміру грошового забезпечення за відповідною посадою поліцейського станом на листопад 2019 року. У листах від 21.07.2022 року №11503-9353/М-02/8-1500/22 та від 08.12.2022 року №20088-17617/М-02/8-1500/22 Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повідомило позивачу про те, що інформація про виконання рішення у справі №420/16357/21 внесена Управлінням до реєстру судових рішень. Доплата пенсії за рішеннями Одеського окружного адміністративного суду по справі № 420/16357/21 за період з 01.12.2019 року по 30.04.2022 року в сумі 103522,65 грн. буде здійснена після виділення відповідних коштів на погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду з Державного бюджету України, зазначена доплата обліковується в Реєстрі судових рішень станом на 21.07.2022 року за номером 174120. Також, у зв`язку із не виконанням виконавчого документа, виданого Одеським окружним адміністративним судом у цій справі, постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області від 29.11.2022 року ВП №69059380 накладено на Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області штраф у розмірі 5100 грн. Як свідчать обставини справи, рішення суду фактично не виконано в частині виплати на користь позивача перерахованої Управлінням сум пенсії. Апеляційний суд враховує, що відповідно до частини 1 статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. Частинами 2, 3 вказаної статті адміністративного процесуального законодавства передбачено, що за наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Половина суми штрафу стягується на користь позивача, інша половина - до Державного бюджету України. Згідно із частиною 7 цієї статті сплата штрафу не звільняє від обов`язку виконати рішення суду і подати звіт про його виконання. Повторне невиконання цього обов`язку тягне за собою застосування наслідків, установлених частинами першою і другою цієї статті, але розмір нового штрафу при цьому збільшується на суму штрафу, який було або мало бути сплачено за попередньою ухвалою. Таким чином, вказаними положеннями КАС України регламентовано право суду зобов`язати відповідача подати звіт про виконання судового рішення. Для застосування наведених процесуальних заходів мають бути наявні відповідні правові умови, а саме невиконання рішення суду. Конституційний Суд України зазначив, що складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення (абзац третій пункту 2.1 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року №5-рп/2013). Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року №18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року №11-рп/2012). Конституційний Суд України у Рішенні від 26 червня 2013 року взяв до уваги практику Європейського суду з прав людини, який, зокрема, в пункті 43 рішення у справі «Шмалько проти України», заява №60750/00, від 20липня 2004року вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду. Крім того, у Рішенні від 15 травня 2019 року №2-р(II)/2019 Конституційний Суд України з посиланням на практику ЄСПЛ підкреслив, що визначене статтею 6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; і саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава та її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (пункт 84 рішення у справі «Валерій Фуклєв проти України» від 07 червня 2005 року, заява №6318/03; пункт 43 рішення у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року, заява №60750/00; пункти 46, 51, 54 рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» від 15 жовтня 2009 року, заява №40450/04; пункт 64 рішення у справі «Apostol v. Georgia» від 28 листопада 2006 року, заява №30779/04). На підставі аналізу статей 3, 8, частин першої та другої статті 55, частин першої та другої статті 129-1 Конституції України в системному взаємозв`язку Конституційний Суд України в пункті 2.1 мотивувальної частини Рішення від 15 травня 2019 року №2-р(II)/2019 констатував, що обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання. Отже, обов`язковість виконання судового рішення є важливою складовою права особи на справедливий суд, що гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та однією з основних засад судочинства, визначених статтею 129-1 Конституції України, статтями 14, 370 КАС України. Фактичне (не у повному обсязі) не виконання рішення суду, що набрало законної сили, є достатньою правовою обставиною для застосування судом заходів судового контролю. Натомість встановлення дійсних причин виникнення затримки у виконанні судового рішення, аналіз відповідних актів законодавства та дій суб`єкта владних повноважень, здійснених та спрямованих на виконання судового рішення, перевірка їх відповідності вимогам законодавства, встановлення наявності та форми вини відповідної посадової особи, здійснюються відповідним адміністративним судом саме на стадії судового контролю за виконанням рішення. Одночасно, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на необхідність обов`язкового документального підтвердження усіх вчинених суб`єктом владних повноважень дій, спрямованих на виконання рішення суду. Лише у такому випадку буде досягнута об`єктивність з`ясування обставин, пов`язаних із виконанням рішення суду. У зв`язку із чим, факт не виконання у повному обсязі рішення суду на момент звернення позивача із заявою в порядку статті 382 КАС України підтверджує обставини для встановлення судом судового контролю в адміністративній справі та помилковість висновків суду першої інстанції про неприйняття заяви до розгляду і передчасність встановлення дійних причин щодо не виконання судового рішення відповідачем. З огляду на викладене, оскільки висновки суду не відповідають нормам процесуального законодавства, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідно до вимог ст. 317 КАС України підлягає скасуванню із прийняттям нового судового рішення. Відповідно до приписів ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Результат розгляду: granted