Рішення адміністративного суду від 2022-05-27 00:00:00+03

У березні 2021 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до Військової частини [NUMBER] Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України (далі в/ч [NUMBER] ) в якому просив: визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення своєчасного, повного розрахунку при звільненні не виплату позивачу на день виключення зі списків частини 04.08.2020 грошової компенсації за неотримане речове майно; стягнути з в/ч [NUMBER] середнє грошове забезпечення (середній заробіток) за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 41003,20 грн за період з 04.08.2020 по 16.02.2021 за не проведення повного розрахунку при звільненні невиплату в день виключення із списків в/ч [NUMBER] 16.02.2021 грошової компенсації за неотримане речове забезпечення із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 «Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу» затвердженого постановою Кабінету Міністрів України (далі КМУ) від 15.01.2004 №44 (далі Порядок №44). Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2021 року у задоволені позову відмовлено. Не погодившись із ухваленим судовим рішенням його оскаржив позивач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати рішення суду та прийняти нове яким позов задовольнити. В апеляційній скарзі вказує, що суд неправильно трактує норму пункту 242 «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 (далі Положення), оскільки наведеною нормою у разі наявності відповідної згоди врегульовано саме можливість (виняток із заборони) більш раннього звільнення виключення військовослужбовця із списків особового складу військової частини, а не як протрактував суд - звільнення відповідача від обов`язку провести повний розрахунок із позивачем. Відповідач відзиву на апеляційну скаргу не подав. У відповідності до частини першої статті 311 КАС, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами. Переглянувши справу за наявними у ній матеріалами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки згідно рапорта позивач надав згоду на виключення його сі списків особового складу в/ч [NUMBER] до проведення з ним всіх необхідних розрахунків, то в даному випадку має місце виключення з загального правила застосування передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП), відповідальності у разі невиплати компенсації вартості за неотримане речове майно на день виключення позивача зі списків особового складу військової частини. Такі висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з неправильним застосуванням норм матеріального і порушенням норм процесуального права, з таких міркувань. Апеляційним судом, з урахуванням встановленого судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи те, що 28.07.2020 позивач звернувся до відповідача із рапортом, в якому відповідно до пункту 242 Положення надав згоду на виключення його зі списків особового складу до проведення з ним всіх необхідних розрахунків (а.с.28). Наказом командира в/ч [NUMBER] від 04.08.2020 №169 старшину [PERSON] старшого водія (автобуса, мікроавтобуса) 1 відділення 2 автомобільного взводу автомобільної роти звільнено, припинено контракт про проходження військової служби та виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення, відповідно до підпункту «а» пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (далі Закон №2232-XII; а.с.12). Згідно з довідкою від 04.08.2020 №202, виданою в/ч [NUMBER] вартість речового майна, що належить до видачі [PERSON] , складає 35463,44 грн. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2020 року у справі № 380/9156/20 (далі Рішення суду), яке набрало законної сили 02.03.2021 визнано протиправною бездіяльність в/ч [NUMBER] щодо не проведення повного розрахунку при звільненні - невиплату [PERSON] грошової компенсації вартості за неотримане речове майно на день звільнення, виключення із списків військової частини 04.08.2020 в сумі 35463,44 грн та зобов`язано в/ч [NUMBER] виплатити позивачу грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно в сумі 35463,44 грн відповідно до довідки від 04.08.2020 №202. На виконання вказаного Рішення суду відповідач 16.02.2021 виплатив позивачу компенсацію за речове майно у розмірі 34931,49 грн, що підтверджується копією виписки з коментарем «в/ч [NUMBER] , компенсація за речове майно, за рішенням суду по справі від 28.12.2020» (а.с.13). Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-ХІІ) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Згідно з пунктами 2, 4 статті 9 Закон України №2011-ХІІ визначено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Відповідно до частини другої статті 24 Закону №2232-XII (в редакції на час виключення позивача зі списків) закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положенням про проходження військової служби громадянами України. Так, пунктом 242 Положення передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини. Як видно із матеріалів справи відповідачем на час звільнення позивача зі служби не проведено повного розрахунку належних до виплати сум, а саме: не виплачена компенсація вартості за неотримане речове майно. Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Частиною першою статті 117 КЗпП визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки до дня фактичного розрахунку. Частиною другою статті 117 КЗпП передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Конституційний Суд України в рішенні №4-рп/2012 від 22.02.2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив: Згідно зі статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, статтею 116 КЗпП на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Згідно з частиною першою статті 117 КЗпП обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. Оскільки відповідач не провів з позивачем при звільнення з військової служби остаточний розрахунок, позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. Як встановлено із матеріалів справи, остаточний розрахунок з позивачем було проведено лише 16.02.2021 згідно з випискою банку, а тому в/ч [NUMBER] зобов`язана нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за затримку розрахунку при звільненні - середнє грошове забезпечення (середній заробіток) за період затримки обрахований відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок №100). Пунктом 2 Порядку №100 передбачено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. За пунктом 8 вищеназваного Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період . В свою чергу, відповідно до пункту 7 «Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», затвердженого наказом Міністерства оборони України №260 від 07.06.2018 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за №745/32197) за службу понад установлений службовий час, у дні відпочинку, святкові, вихідні та неробочі дні грошове забезпечення військовослужбовцям додатково не виплачується. Розмір грошового забезпечення, що належить військовослужбовцю не за повний календарний місяць, визначається шляхом множення середньоденного розміру грошового забезпечення на кількість календарних днів, прослужених військовослужбовцем у цьому місяці. При цьому середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата. Згідно з випискою по картковому рахунку позивачеві 16.02.2021 виплачено грошову компенсацію вартості за не отримане речове майно в сумі 34931,49 грн. Таким чином, відповідач провів фактичний розрахунок з позивачем поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП. За два останні повні місяці позивачу нараховано та виплачено грошового забезпечення за червень 2020 року (13365,26 грн) та за липень 2020 року (12357,29 грн), що становить за два місяці, тобто які передують події, з якою пов`язаний обов`язок з виплати суму 25722,55 грн (а.с.14). Протягом цих двох місяців було 61 календарні дні. Виходячи з цього, середньоденний заробіток становить 25722,55 : 2 = 12861,28 грн (середньомісячна заробітна плата) : 61 (календарні дні) = 209,20 грн (середньоденна заробітна плата). За період з 04.08.2020 по 15.02.2021 було 196 календарних дні, а тому, середній заробіток за час затримки виплати позивачеві при звільненні зі служби грошової компенсації вартості за не отримане речове майно, становить 41003,20 грн (209,20 грн х 196). Щодо висновків суду першої інстанції та доводів відповідача про те, що позивач згідно рапорту від 28.07.2020 надав згоду на виключення його зі списків особового складу частини до проведення з ним усіх необхідних розрахунків, а отже сам надав дозвіл відповідачу не проводити з ним відповідні розрахунки у день виключення з в/ч [NUMBER] , то такі відхиляються судом апеляційної інстанції, оскільки таким рапортом позивач-апелянт лише засвідчив свою згоду на виключення його зі списків особового складу в/ч [NUMBER] , однак це не звільняє відповідача від обов`язку проведення усіх необхідних розрахунків зі звільненим військовослужбовцем на час виключення його з особового складу в/ч [NUMBER] . З огляду на викладене, доводи [PERSON] що наведені ним у позові є обґрунтованими та підставними, що підтверджується наведеними вище обставинами, а тому позов в частині стягнення з в/ч [NUMBER] середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні слід задовольнити. Разом з тим, щодо вимоги про визнання протиправною бездіяльності в/ч [NUMBER] щодо не проведення своєчасного, повного розрахунку при звільненні не виплату позивачу на день виключення зі списків частини 04.08.2020 грошової компенсації за неотримане речове майно, то слід зазначити наступне. Так, як уже зазначалося вище позивач у справі №380/9156/20 звертався до суду із вимогою про визнання протиправною бездіяльності в/ч [NUMBER] щодо не проведення своєчасного, повного розрахунку при звільненні не виплату позивачу на день виключення зі списків частини 04.08.2020 грошової компенсації за неотримане речове майно в сумі 35463,44 грн. Вказана позовна вимога Рішенням суду була задоволена. З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що вказані позовні вимоги у цій справі та справі №380/9156/20 є однаковими, тобто стосуються бездіяльності відповідача щодо невиплати грошової компенсації за неотримане речове майно, проте стилістично по різному викладені, відтак є безпідставним у цій справі відмова у задоволені вимоги позивача про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не проведення своєчасного, повного розрахунку при звільненні не виплату позивачу на день виключення зі списків частини 04.08.2020 грошової компенсації за неотримане речове майно, так як така уже задоволена Рішенням суду у справі №380/9156/20. Відтак, провадження у справі у цій частині слід закрити. Згідно пункту 4 частини першої статті 238 КАС суд закриває провадження у справі якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. При цьому частина перша статті 319 КАС визначає, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених статтею 238 цього Кодексу. Відповідно до статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. З огляду на зазначене, враховуючи вимоги наведених правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення, суд першої інстанції допустив неправильне застосування норм матеріального права (неправильне тлумачення), та порушення норм процесуального права, що призвело до безпідставної відмови у задоволенні частини позовних вимог, а тому апеляційна скарга \~підлягає частковому задоволенню.

Результат розгляду: partial