Рішення адміністративного суду від 2022-06-07 00:00:00+03

[PERSON] 14.04.2021 звернулась до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, в якому вказує що отримувала пенсію за віком до виїзду на постійне місце проживання до Держави Ізраїль. Вона 27.01.2021 звернулась з заявою про поновлення виплати пенсії, в задоволенні якої відмовлено. Позивачка просить визнати протиправною відмову в поновленні виплати пенсії, зобов`язати поновити виплату пенсії з 01.06.1997 з нарахуванням індексації і компенсації та стягнути моральну шкоду в сумі 100' 000гр (т1ас1,125). Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 01.09.2021 в задоволенні позову відмовлено. Прийняте рішення суд мотивував відсутністю доказів що [PERSON] призначалась пенсія. Пенсійне посвідчення позивачки № [NUMBER] від 17.09.1996 видано Жовтневим районним відділом соціального захисту населення м.Запоріжжя, тоді як відповідно до частини 4 статті 44 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсійні посвідчення видаються органами Пенсійного фонду. Також суд першої інстанції погодився з доводами ГУ ПФУ в Запорізький області що заява про поновлення виплати пенсії має подаватись особисто та особа заявника має бути засвідчена дійсним паспортом громадянина України. Пред`явлений позивачкою паспорт громадянина України для виїзду за кордон не є документом, який засвідчує особу, оскільки дія паспорту закінчилась 17.12.2006 ( т1ас238 ). В апеляційній скарзі представник [PERSON] просить рішення суду скасувати та позовні вимоги задовольнити. Посилається на безпідставність висновку суду про відсутність доказів призначення пенсії. Також суд не взяв до уваги посвідчення особи, видане Державою Ізраїль 19.05.2014, дійсне до 14.05.2024 та засвідчує особу позивачки. В свою чергу, законодавство України не вимагає, щоб особа, яка подає заяву про поновлення виплати пенсії, підтверджувала громадянство України (т2ас1). Переглядаючи справу, колегія суддів виходить з наступного: [PERSON] 27.01.2021 звернулась з заявою про поновлення виплати пенсії, припиненої в зв`язку з виїздом на постійне проживання до Ізраїлю (т1ас72). До заяви прикладені довіреність на представників (т1ас68); пенсійне посвідчення № [NUMBER] про призначення пенсії за віком з 01.09.1996, видане Жовтневим районним відділом соціального захисту населення м.Запоріжжя 17.09.1996 (т1ас43); заява про виплату пенсії на банківський рахунок (т1ас35,111); паспорт для виїзду за кордон дійсний з 17.12.1996 по 17.12.2006 (т1ас59); посвідчення особи, видане Державою Ізраїль 19.05.2014, дійсне до 14.05.2024 (т1ас63-65); трудова книжка ( т1ас45 ); архівні довідки про стаж роботи та заробітну плату (т1ас112-117). Письмовою відповіддю №0800-0208-8/8280 від 04.02.2021 ГУ ПФУ в Запорізькій області повідомило, що поновити виплату раніше призначеної пенсії, припиненої 30.12.1996 в зв`язку з виїздом на постійне проживання до Держави Ізраїль, не має можливості оскільки [PERSON] є громадянкою Держи Ізраїль, в Україні не зареєстрована і не проживає (т1ас38). Відповідно до статті 81 Закону України від 05.11.1991 «Про пенсійне забезпечення» в первинній редакції, пенсії призначаються районними (міськими) відділами соціального забезпечення. Така редакція існувала до 01.01.2002 до набрання чинності Законом України №2981 від 17.01.2002 «Про внесення змін до деяких законів України», яким стаття 81 Закону України «Про пенсійне забезпечення» викладена в такій редакції: «Призначення пенсій і оформлення документів для їх виплати здійснюється органами Пенсійного фонду України». Оскільки пенсійне посвідчення № [NUMBER] про призначення [PERSON] пенсії за віком з 01.09.1996, видане Жовтневим районним відділом соціального захисту населення м.Запоріжжя 17.09.1996 (т1ас43), тобто в період, коли пенсії призначались районними (міськими) відділами соціального забезпечення, є помилковими висновки суду першої інстанції про відсутність доказів призначення пенсії. При цьому частина 4 статті 44 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», на яку посилається окружний суд, діє з 11.10.2017, тобто значно пізніше ніж призначення пенсії [PERSON] . Відповідно до частини 1 статті 8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають: 1) громадяни України, які застраховані відповідно о цього Закону та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом; 2) особи, яким до дня набрання чинності цим Законом була призначена пенсія відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення» (крім соціальних пенсій) або була призначена пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) за іншими законодавчими актами, але вони мали право на призначення пенсії за Законом України «Про пенсійне забезпечення» - за умови, якщо вони не отримують пенсію (щомісячне довічне грошове утримання) з інших джерел, а також у випадках, передбачених цим Законом, - члени їхніх сімей. Відповідно до частини 4 статті 8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, мають право на отримання пенсійних виплат і соціальних послуг із системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування нарівні з громадянами України на умовах та в порядку, передбачених цим Законом, якщо інше не передбачено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до абзацу 1 пункту 1.5 Порядку подання та оформлення документів для призначення, перерахунку пенсій, затвердженому Постановою ПФУ 22-1 від 25.11.2005, заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії в зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про припинення перерахування пенсії на банківський рахунок та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та м.Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України. При цьому у заяві про виплату частини пенсії непрацездатним членам сім`ї особи, яка знаходиться на повному державному утриманні, вказується адреса одержувача цієї частини пенсії. Відповідно до абзацу 1 пункту 2.9 Порядку, особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання, реєстрації, вік. Відповідно до пункту 2.22 Порядку, за документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або документ відповідних органів з місця проживання (реєстрації), в тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземці та особи без громадянства подають також посвідку на постійне проживання. Відмовляючи в задоволенні позову, окружний суд правильно проаналізував вищевказані законодавчі положення з урахуванням висновків Верховного Суду, викладених в постанові від 21.09.2018 у справі №805/465/18-а, та зазначив, що виходячи з положень пункту 1 частини 1 статті 13 Закону України «Про єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її соціальний статус», паспорт громадянина України, строк дії якого скінчився, не є документом що посвідчує особу. Відповідно до підпункту 2 пункту 89 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, затвердженого Постановою КМУ №152 від 07.05.2014, паспорт для виїзду за кордон визнається недійсним, вилучається, анулюється, знищується в разі закінчення строку його дії. Верховний Суд в постанові від 01.10.2021 у справі №280/5116/19 зазначив що посвідчення, видане Державою Ізраїль, не є належним документом, що посвідчує особу. Така судова практика Верховного Суду є релевантною до спірних правовідносин та відступ від правової позиції не здійснювався. Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь в процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Тобто, суд повинен перевірити законність дій конкретного суб`єкта владних повноважень, в даному випадку ГУ ПФУ в Запорізькій області, на час відмови в поновленні виплати пенсії. З урахуванням того, що до заяви про поновлення виплати пенсії був поданий недійсний паспорт громадянина України, ГУ ПФУ в Запорізькій області мало повноваження прийняти тільки одне законне рішення - про відмову у поновленні виплати пенсії.

Результат розгляду: partial