Рішення адміністративного суду від 2022-11-25 00:00:00+02

До Київського окружного адміністративного суду звернувся [PERSON] (надалі - позивач) з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (надалі - відповідач), в якому просив суд: - визнати протиправною бездіяльність ГУ ПФУ у Київській області щодо ненарахування та невиплати йому із 17.07.2018 підвищення до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, який має статус та проживає на території радіоактивного забруднення у розмірі визначеному ст. 39, ст. 51 ЗУ "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи"; - зобов`язати ГУ ПФУ у Київській області здійснити нарахування та виплату йому із 17.07.2018 підвищення до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, який має статус та проживає на території радіоактивного забруднення у розмірі визначеному ст. 39, ст. 51 ЗУ "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що він є непрацюючим пенсіонером, у зв`язку з чим, враховуючи рішення Конституційного Суду України №6-р/2018 від 17.07.2018, має право на щомісячне отримання підвищення до пенсії у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (надалі - Закон №796-XII). Проте, підвищення у вказаному розмірі йому не нараховується і не виплачується. Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2021 року адміністративний позов залишено без розгляду в частині позовних вимог про: - визнання протиправною бездіяльності Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області щодо ненарахування та невиплати гр. [PERSON] із 17.07.2018 по 27.05.2020 підвищення до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному ст. 39 Закону України від 28.02.1991 № 796-ХІІ "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи"; - зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Київської області здійснити із 17.07.2018 по 27.05.2020 нарахування та виплату гр. [PERSON] підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону № 796-ХІІ, що дорівнює щомісячно двом мінімальним заробітним платам (згідно із законом про Державний бюджет України на відповідний рік). Отже, в межах даної справи розглядаються виключно позовні вимоги щодо нарахування та виплати надбавки до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення у зоні гарантованого добровільного відселення, за період з 27.05.2020 по теперішній час. Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2021 року позов задоволено: - визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області щодо ненарахування та невиплати з 27.05.2020 підвищення до пенсії гр. [PERSON] , як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території зони гарантованого добровільного відселення, у розмірі двох мінімальних заробітних плат (згідно з законом про Державний бюджет України на відповідний рік), відповідно до статті 39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи"; - зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області здійснити з 27.05.2020 нарахування та виплату підвищення до пенсії гр. [PERSON] як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території зони гарантованого добровільного відселення, у розмірі двох мінімальних заробітних плат (згідно з законом про Державний бюджет України на відповідний рік), відповідно до статті 39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", з урахуванням вже виплачених сум. Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції з огляду на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що позивач не надав доказів наявності у нього права на отримання доплати до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає у зоні гарантованого добровільного відселення. Також відповідач наголошує на тому, що з 01 січня 2017 року мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення розміру соціальних виплат. Відзив на апеляційну скаргу не надходив. Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). З огляду на викладене, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження. Так, положеннями ч. 1 ст. 309 КАС України передбачено, що апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження, а апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції - протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження. Згідно з ч. 2 ст. 309 КАС України у виняткових випадках апеляційний суд за клопотанням сторони та з урахуванням особливостей розгляду справи може продовжити строк розгляду справи, але не більш як на п`ятнадцять днів, про що постановляє ухвалу. У зв`язку з перебування члена колегії Грибан І.О. у відпустці продовжено строк розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції на розумний термін. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного. Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, що позивач зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] . Як слідує з матеріалів справи, позивач є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 р. (категорія 2), що підтверджується посвідченням серії [NUMBER] , перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Київській області та отримує пенсію за віком. Позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області із заявою про виплату йому підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території зони гарантованого добровільного відселення, у розмірі двох мінімальних заробітних плат. Листом від 18.09.2020 №6900-13198/М-02/8-1000/20 відповідач повідомив позивачу про відсутність правових підстав для перерахунку та виплати підвищення до пенсії, оскільки відповідно до Закону №796-XII підвищення непрацюючим пенсіонерам, які проживають на територіях радіоактивного забруднення, після 01 січня 2015 року не встановлюється. Не погодившись із такою відмовою позивач звернулась до суду із вказаним позовом для захисту своїх прав та законних інтересів. Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що з прийняттям рішення Конституційного Суду України від 17 липня 2018 року № 6-р/2018 відновлено право позивача на отримання підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення - у зоні гарантованого добровільного відселення, на підставі та в розмірі, визначених ст. 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Надаючи правову оцінку правомірності прийнятого судом першої інстанції рішення з урахуванням доводів апеляційної скарги та встановлених обставин справи, колегія суддів зазначає про таке. Відповідно до положень частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. Статтею 2 Закону України «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи» встановлено, що залежно від ландшафтних та геохімічних особливостей ґрунтів, величини перевищення природного доаварійного рівня накопичення радіонуклідів у навколишньому середовищі, пов`язаних з ними ступенів можливого негативного впливу на здоров`я населення, вимог щодо здійснення радіаційного захисту населення та інших спеціальних заходів, з урахуванням загальних виробничих та соціально-побутових відносин територія, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, поділяється на зони. Такими зонами є зона відчуження, зона безумовного (обов`язкового) відселення, зона гарантованого добровільного відселення. Відповідно до частин 1, 2 статті 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у редакції, що була чинною до 01 січня 2015 року, громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення, провадиться доплата в таких розмірах: у зоні безумовного (обов`язкового) відселення - три мінімальні заробітні плати; у зоні гарантованого добровільного відселення - дві мінімальні заробітні плати; у зоні посиленого радіоекологічного контролю - одна мінімальна заробітна плата. Пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживають на цих територіях, і стипендії студентам, які там навчаються, підвищуються у розмірах, встановлених частиною першою цієї статті. Пенсіонерам, які працюють у зонах радіоактивного забруднення, оплата праці додатково підвищується на 25 процентів від розміру мінімальної заробітної плати. Поряд з цим підпункту 7 пункту 4 розділу І Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України», що набув чинності 01 січня 2015 року ст. 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» було виключено. У подальшому Законом України «Про внесення зміни до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що набув чинності з 26 лютого 2016 року, Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» було доповнено ст. 39 такого змісту: «Громадянам, які працюють у зоні відчуження, встановлюється доплата у порядку і розмірах, визначених Кабінетом Міністрів України». Отже, починаючи з 26 лютого 2016 року нарахування доплати до пенсії здійснювалося лише одній категорії громадян - які працюють у зоні відчуження. Рішенням Конституційного Суду України від 17 липня 2018 року № 6-р/2018 положення пп. 7 п. 4 розділу І Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» були визнані такими, що не відповідають Конституції України. Відповідно до частини 2 статті 152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Зазначені обставини у своїй сукупності вказують на те, що починаючи з 17 липня 2018 року відновила свою дію ст. 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», яка передбачає нарахування доплати громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення - у зонах відчуження, безумовного (обов`язкового) відселення, гарантованого добровільного відселення, а також непрацюючим пенсіонерам, які проживають на цих територіях. Одночасно продовжує діяти ст. 39 цього ж Закону, згідно з якою право на отримання доплати мають право лише громадяни, які працюють в зоні відчуження. Питання щодо розв`язання колізії, яка виникла у зв`язку з одночасною дією зазначених норм Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», було предметом дослідження Верховним Судом у зразковій справі № 240/4937/18. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року в зазначеній справі було визнано протиправною бездіяльність територіального органу Пенсійного фонду України щодо ненарахування та невиплати із 17 липня 2018 року підвищення до пенсії позивачу як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному ст. 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та зобов`язано здійснити із 17 липня 2018 року нарахування та виплату підвищення до пенсії у розмірі, визначеному ст. 39 вказаного Закону, що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно із законом про Державний бюджет України на відповідний рік). Згідно з вказаним судовим рішенням ця колізія має вирішуватися з додержанням принципу верховенства права в частині визнання людини, її прав та свобод найвищими цінностями, які визначають зміст та спрямованість держави, з урахуванням дискреції держави щодо визначення порядку та розміру гарантій, зумовленої фінансово-економічними можливостями для збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства, без порушення сутності відповідних прав. Такий підхід до розуміння наслідків визнання неконституційними нормативно-правових актів (або окремих положень) та усунення колізії, що виникла внаслідок цього, забезпечує стабільність конституційного ладу в Україні, гарантування конституційних прав і свобод людини і громадянина, цілісність, непорушність та безперервність дії Конституції України, її верховенство як Основного Закону держави на всій території України. Отже, з моменту ухвалення Конституційним Судом України рішення від 17 липня 2018 року № 6-р/2018 відновлено право позивача на отримання підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення - у зоні гарантованого добровільного відселення, на підставі ст. 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Також колегія суддів враховує, що згідно з п. 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України норми і положення статей 20, 21, 22, 23, 30, 31, 37, 39, 48, 50, 51, 52 та 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування. Відповідно до пункту 15 постанови Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2011 року № 1210 «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» підвищення пенсій непрацюючим пенсіонерам, які проживають на територіях радіоактивного забруднення, передбачене ст. 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», здійснюється в таких розмірах: тим, що проживають у зоні безумовного (обов`язкового) відселення, - 13,2 гривні; тим, що проживають у зоні гарантованого добровільного відселення, - 10,5 гривні; тим, що проживають у зоні посиленого радіоекологічного контролю, - 5,2 гривні. Водночас така постанова є підзаконним нормативно-правовим актом і була прийнята на реалізацію повноважень, що були надані Кабінету Міністрів України положеннями п. 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України. Колегія суддів враховує, що розділ VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України було доповнено п. 26 Законом України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин», який набув чинності 01 січня 2015 року. Тобто зазначені зміни набули чинності одночасно з виключенням ст. 39 із Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Водночас, як раніше зазначалося, з прийняттям Конституційним Судом України рішення від 17 липня 2018 року № 6-р/2018, відновлено дію ст. 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у редакції, яка чітко визначає розміри доплати громадянам, які працюють на території радіоактивного забруднення та непрацюючим пенсіонерам, які проживають на таких територіях. Згідно з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, що викладена у постанові від 18 березня 2020 року у зразковій справі № 240/4937/18, рішення Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012 не надає права Кабінету Міністрів України зменшувати розмір виплат, пільг, компенсацій і гарантій, установлених Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Натомість Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Конституції та законів України у разі, якщо законом прямо не передбачено розмір таких виплат. Враховуючи, що з 17 липня 2018 року розмір доплати до пенсії прямо визначений саме у ст. 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», колегія суддів доходить висновку, що нарахування такої доплати в розмірі, визначеному постановою від 23 листопада 2011 року № 1210 із посиланням на п. 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України - є незаконним. Зазначені норми права та фактичні обставини справи у своїй сукупності вказують на те, що рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог є законним і обґрунтованим. Доводи апеляційної скарги відповідача ґрунтуються на тому, що позивач не надав доказів наявності у нього права на отримання доплати до пенсії, як особа, яка проживає у зоні гарантованого добровільного відселення. Поряд з тим, наявність у позивача статусу особи, який постраждав від наслідків аварії на Чорнобильській АЕС категорії 2, що підтверджується посвідченням серії [NUMBER] від 05 вересня 1994 року. Факт проживання позивача у зоні добровільного гарантованого відселення підтверджується відміткою в паспорті про реєстрацію місця проживання, а також довідкою Іванківської селищної ради Київської області від 05.06.2020 № 1359. Отже твердження апелянта про відсутність доказів проживання позивача у відповідній зоні спростовується матеріалами справи. Також, Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області просить врахувати, що з 01 січня 2017 року мінімальна заробітна плата не застосовується, як розрахункова величина для визначення розміру соціальних виплат. Так, з 01.01.2017 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774-VIII, за змістом п. 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» якого мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується в розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 01 січня календарного року, починаючи з 01 січня 2017 року. Згідно з п. 3 розділу ІІ Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 01 січня 2017 року. Водночас спір, що виник між сторонами цієї справи, стосується не розрахункової величини при визначенні розміру доплати до пенсії, а можливості застосування до спірних правовідносин тієї редакції ст. 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що відновила свою дію з прийняттям рішення Конституційного Суду України від 17 липня 2018 року № 6-р/2018. Крім того, за змістом п. 3 розділу ІІ Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» наявність у ст. 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» посилання на мінімальну заробітку плату як на розрахункову величину, не створює перешкод для нарахування і виплати доплати до пенсії в цілому. Зазначена норма права лише визначає особливості визнання розрахункової величини, яка підлягатиме застосуванню під час проведення відповідних розрахунків. У свою чергу питання щодо застосування певної розрахункової величини для обчислення доплати до пенсії підлягає вирішенню на стадії виконання судового рішення і виходить за межі предмету спору, що виник між позивачем та Головним управлінням Пенсійного фонду за підсумками розгляду її заяви щодо нарахування і виплати доплати до пенсії, передбаченої ст. 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позову та вважає, що судом першої інстанції повно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Отже, суд апеляційної інстанції доходить до висновку, що інші доводи апелянтів не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються. Крім того, колегія суддів звертає увагу, що зміст апеляційної скарги є ідентичним відзиву на адміністративний позов, а отже, доводи, викладені заявником в апеляційній скарзі були предметом дослідження суду першої інстанції і не знайшли свого належного підтвердження під час розгляду апеляційної скарги. При цьому апеляційна скарга не містять посилання на обставини, передбачені статтями 317-319 Кодексу адміністративного судочинства України, за яких рішення суду підлягає скасуванню. Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін. За змістом частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін. Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Результат розгляду: denied