Рішення адміністративного суду від 2024-04-29 00:00:00+03

Позивач - [PERSON] , в інтересах якого діє Войнарський А. Й. , звернувся з позовом до відповідача - Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, в якому просив визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у нарахуванні та виплаті підвищення до пенсії за пунктом "г" статті 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 № 1788-XII (далі - Закон №1788-XII) у розмірі 50 відсотків від мінімальної пенсії за віком як репресованій особі, яку у подальшому було реабілітовано; зобов`язати ГУ ПФУ в Тернопільській області здійснити нарахування та виплату йому підвищення до пенсії в розмірі 50 відсотків від мінімальної пенсії за віком згідно з пунктом "г" статті 77 Закону №1788-XII, із розрахунку 50 відсотків від мінімальної пенсії за віком як репресованій особі, яку у подальшому було реабілітовано; визнати протиправними дії відповідача щодо відмови зарахувати час його перебування, який перебував на спецпоселенні і згодом реабілітований, в потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій; зобов`язати ГУ ПФУ в Тернопільській області здійснити перерахунок стажу роботи згідно зі ст.58 Закону №1788-XII, статті 6 Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного режиму 1917-1991 років" №2325-VIII від 13.03.2018 (далі - Закон №2325-VIII) як пільгу по обчисленню стажу роботи до розрахунку пенсії у потрійному розмірі за час перебування у засланні з 09 жовтня 1949 року до 29 травня 1959 року і до настання обставин, з якими Закон пов`язує зміну чи припинення таких виплат. Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2023 року позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Тернопільській області щодо відмови у нарахуванні та виплаті підвищення до пенсії [PERSON] за пунктом "г" статті 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення" у розмірі 25 % від мінімальної пенсії за віком як члену сім`ї репресованої особи, яких було примусово переселено. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Тернопільській області здійснити нарахування та виплату [PERSON] підвищення до пенсії в розмірі 25% від мінімальної пенсії за віком, згідно з пунктом "г" статті 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення" як члену сім`ї репресованої особи, яких було примусово переселено, починаючи з 01 червня 2023 року. У задоволені решти позовних вимог відмовлено. Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням у частині відмовлених позовних вимог, позивач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що він відповідно до наказу МДБ СРСР №00386 від 20 жовтня 1948 року, як член сім`ї учасника ОУН, [INFO] із с.Рай Бережанського району Тернопільської області в адміністративному порядку виселений на спецпоселення в Приморський край та знаходився на спецпоселенні до 29 травня 1959 року. Зазначає, що він реабілітований з поверненням конфіскованого майна, що підтверджується довідкою Вих. №6/547 від 27 листопада 1996 року. Зауважує, що покликання суду першої інстанції про те, що перебуваючи на спецпосенні він був малолітньою дитиною, а тому не має права у здійсненні перерахунку стажу роботи (трудового стажу) у потрійному розмірі не заслуговує на увагу, оскільки такої правової підстави у Законі України «Про пенсійне забезпечення» та Законі України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» не міститься. Звертає увагу, що необхідною умовою повинно бути те, щоб особа була необґрунтовано (в подальшому реабілітована) репресована та перебувала у засланні. З врахуванням наведеного просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити повністю. Відзив на апеляційну скаргу відповідачем поданий не був. Відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26 жовтня 2023 року справу №500/4669/23 передано на розгляд колегії суддів: суддя-доповідач: [PERSON], судді: В. С. Затолочний, В. Я. Качмар. Ухвалами Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13 листопада 2023 року відкрито апеляційне провадження у справі №500/4669/23 та призначено до апеляційного розгляду у порядку письмового провадження. Рішенням Вищої ради правосуддя від 14 листопада 2023 року №1052/0/15-23 [PERSON] звільнено з посади судді Восьмого апеляційного адміністративного суду у зв`язку з поданням заяви про відставку. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 грудня 2023 року справу №500/4669/23 за адміністративним позовом [PERSON] до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії передано на розгляд колегії суддів: суддя-доповідач: О. І. Мікула, судді: В. С. Затолочний, В.Я. Качмар. Справа розглянута судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження. Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без виклику учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін з таких підстав. Судом першої інстанції встановлено, що [PERSON] , [INFO] , перебуває на обліку у ГУ ПФУ в Тернопільській області та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-IV (далі - Закон №1058-IV). Відповідно до довідки Управління Міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області від 27 листопада 1996 року №6/547, [PERSON] 1905 р., [PERSON] 1931 р., [PERSON] 1936 р., [PERSON] 1944 р. у відповідності з наказом МДБ СРСР №00386 від 20 жовтня 1948 р., як члени сім`ї учасника ОУН, 9 жовтня 1949 р. із с.Рай Бережанського району Тернопільської області в адміністративному порядку виселені на спецпоселення в Приморський край. Виселення затверджено постановою Особливої Наради при МДБ СРСР від 29 жовтня 1949 року. Ухвалою судової колегії Верхового Суду УРСР від 20.02.1960 вказана постанова скасована, справа переведенням закрита, а всі наявні вище особи реабілітовані з поверненням конфіскованого майна. На спецпоселенні знаходились [PERSON] і [PERSON] до 29 травня 1959 року, [PERSON] до 03 жовтня 1956 року, [PERSON] до 20 грудня 1956 року. Згідно з посвідченням реабілітованого серії [NUMBER] , виданим 27 серпня 1992 року Бережанським райсоцбезом, [PERSON] є особою, яка зазнала політичних репресій і згодом була реабілітована та має право на пільги і компенсації, встановлені Закону України "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні" (а.с.5). З матеріалів справи вбачається, що 18 травня 2023 року позивач звернувся до ГУ ПФУ в Тернопільській області із заявою у довільній формі, в якій просив здійснити перерахунок підвищення пенсії у розмірі 50% мінімальної пенсії за віком згідно з пунктом "г" статті 77 Закону №1788-XII та здійснити перерахунок стажу роботи згідно з вимогами статті 58 Закону №1788-XII як пільгу по обчисленню стажу роботи до розрахунку пенсії у потрійному розмірі за час перебування у засланні (09 жовтня 1949 року до 29 травня 1959 року) на підставі статті 6 Закону №2325-VIII. Листом ГУ ПФУ в Тернопільській області від 31 травня 2023 року позивача повідомлено про те, що йому відмовлено у перерахунку пенсії на підставі заяви від 18 травня 2023 року, оскільки в матеріалах пенсійної справи відсутні документи про те, що заявник працював на спецпоселенні, тому для зарахування до стажу роботи у потрійному розмірі періоду перебування на спецпоселенні немає підстав. Також зазначено, що підвищення, передбачене постановою Кабінету Міністрів України від 16 липня 2008 року №654 "Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян" (далі - Постанова №654) виплачується в розмірі 43,52 грн. Не погодившись із діями відповідача щодо відмови у проведенні нарахування підвищення до пенсії та у проведенні перерахунку стажу роботи у потрійному розмірі за час перебування у засланні, позивач звернувся у суд із цим позовом. Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що [PERSON] має право на підвищення до пенсії у розмірі, передбаченому пунктом "г" ст.77 Закону №1788-XII із розрахунку 25% мінімальної пенсії за віком, як член сім`ї репресованої особи, а тому дії ГУ ПФУ в Тернопільській області щодо відмови у нарахуванні та виплаті підвищення йому до пенсії у розмірі 25% мінімальної пенсії за віком відповідно до пункту "г" статті 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення" як члену сім`ї (дитині) репресованої особи, і з метою захисту прав позивача необхідно зобов`язати відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу підвищення до пенсії в розмірі 25% мінімальної пенсії за віком з 01 червня 2023 року відповідно до пункту "г" статті 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення". Разом з тим, позивач у період з 09 жовтня 1949 року до 29 травня 1959 року, перебуваючи на спецпоселенні, був малолітньою особою, у цей період трудового стажу не набував, а тому правові підстави для пільгового обчислення періоду знаходження позивача на спецпоселенні відсутні. Даючи правову оцінку таким висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного. Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень. Згідно з ч.3 ст.23 Загальної декларації прав людини, п.4 ч.1 Європейської Соціальної хартії та ч.3 ст.46 Конституції України кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей. За змістом ст.1 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» № 962-XII від 17 квітня 1991 року (в редакції, чинній на час реабілітації позивача) визначено вважати реабілітованими осіб, які з політичних мотивів були необґрунтовано засуджені судами або піддані репресіям позасудовими органами, в тому числі "двійками", "трійками", особливими нарадами і в будь-якому іншому позасудовому порядку, за вчинення на території України діянь, кваліфікованих як контрреволюційні злочини за кримінальним законодавством України до набрання чинності Законом СРСР "Про кримінальну відповідальність за державні злочини" від 25 грудня 1958 року, за винятком осіб, зазначених у статті 2 цього Закону. Визнати реабілітованими також громадян, засуджених за: - антирадянську агітацію і пропаганду за статтею 7 Закону СРСР "Про кримінальну відповідальність за державні злочини" від 25 грудня 1958 року і статтею 62 Кримінального кодексу України (2001-05, 2002-05) в редакціях до прийняття Закону Української РСР від 28 жовтня 1989 року "Про затвердження Указу Президії Верховної Ради Української РСР від 14 квітня 1989 року "Про внесення змін і доповнень до Кримінального і Кримінально-процесуального кодексів Української РСР"; - поширення завідомо неправдивих вигадок, що порочать радянський державний і суспільний лад, тобто за статтею 187-1 Кримінального кодексу України; - порушення законів про відокремлення церкви від держави і школи від церкви, посягання на особу та права громадян під приводом справляння релігійних обрядів, якщо вчинені дії не були поєднані з заподіянням шкоди здоров`ю громадян чи статевою розпустою. Дія цієї статті поширюється на осіб, громадян України, які постійно проживали в Україні і яких з різних причин було переміщено за межі колишнього Радянського Союзу, необґрунтовано засуджено військовими трибуналами, Верховним Судом Союзу РСР чи піддано репресіям позасудовими органами (статтю 1 доповнено частиною третьою згідно із Законом № 2353-ХІІ). Підлягають реабілітації також особи, щодо яких з політичних мотивів застосовано примусові заходи медичного характеру. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедури реабілітації жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» №2325-VIII від 13 березня 2018 року (далі - Закон №2235-VIII) внесено ряд змін до цього Закону. Так, змінено назву закону на «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», а також викладено в новій редакції преамбулу та статті 1, 3, 6 Закону № 962-ХІІ, визнано такою, що втратила чинність постанову Верховної Ради України «Про тлумачення Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні». Такі зміни набули чинності 05 травня 2018 року. Зазначений перелік надав значно ширшого тлумачення поняттю репресованих осіб та осіб, які потерпіли від репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, та розширив коло осіб, до яких можуть бути застосовано пільги передбачені Законом № 962-ХІІ. Відповідно до ст.1-1 цього Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» репресована особа - особа, яка зазнала репресій з мотивів та у формах, визначених цим Законом; члени сім`ї - чоловік або дружина репресованої особи, діти репресованої особи, у тому числі повнолітні або усиновлені, батьки, вітчим, мачуха репресованої особи, усиновлювач, опікун, піклувальник, а також інші родичі або особи, які на момент здійснення репресій проживали з репресованою особою однією сім`єю і були пов`язані спільним побутом. Згідно зі ст.1-2 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» №962-XII від 17 квітня 1991 року (зі змінами і доповненнями) реабілітованими визнаються особи: які до 24 серпня 1991 року були обвинувачені або яким було призначено покарання за рішенням позасудового органу незалежно від діяння або мотивів обвинувачення чи призначення покарання; стосовно яких до 24 серпня 1991 року були здійснені репресії у формах, визначених статтею 2 цього Закону, за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено факт здійснення репресій проти таких осіб з класових, національних, політичних, релігійних, соціальних мотивів; стосовно яких до 24 серпня 1991 року були здійснені репресії за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено недоведеність вини таких осіб у скоєнні злочину або адміністративного правопорушення; які до 24 серпня 1991 року були арештовані, перебували під вартою і яким було пред`явлено обвинувачення за статтями законодавчих актів, передбачених пунктами 1-5, за законодавчими актами, передбаченими пунктами 6-14, за діяння, передбачені пунктами 15-22 статті 3 цього Закону, якщо справи проти таких осіб були припинені під час слідства, попереднього (досудового) слідства або закриті за відсутності події злочину, відсутності складу злочину, недоведеності участі особи у вчиненні злочину; стосовно яких до 24 серпня 1991 року за рішенням іншого репресивного органу були здійснені репресії у формах, визначених статтею 2 цього Закону, за недонесення (неповідомлення) про вчинення або підготовку до вчинення іншою особою діяння, за яке законодавством, що діяло до 24 серпня 1991 року, було передбачено кримінальну або адміністративну відповідальність, за умови що особа, якій призначено покарання за вчинення або підготовку до вчинення такого діяння, була реабілітована в установленому порядку. За змістом ст.4 Закону №962-XII поновлено реабілітованих в усіх громадянських правах, у тому числі в праві проживання в населених пунктах і місцевостях, в яких вони постійно проживали до репресій, поширивши це право на членів їх сімей. Відповідно до п.2.13 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №22-1 за документ, який засвідчує, що особа визнана реабілітованою, приймається посвідчення реабілітованого. Для реабілітованих осіб, потерпілих від репресій, зазначених в пунктах 5-7 статті 2 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», приймаються довідки органів внутрішніх справ, видані на підставі наявних у них відповідних документів (постанови про вислання, особистих справ на висланих осіб тощо), а за відсутності таких документів - довідки районних комісій з поновлення прав реабілітованих, видані на підставі встановленого факту переселення. Згідно з п. «г» ч.1 ст.77 Закону №1788-XII призначені пенсії підвищуються репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, призначені пенсії - на 50 процентів, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - на 25 процентів мінімальної пенсії за віком. Відповідно до пункту 6 Розділу XV Прикінцеві положення Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09 липня 2003 року до прийняття відповідного закону до пенсій, передбачених цим Законом, установлюються надбавки та здійснюється їх підвищення згідно із Законом України "Про пенсійне забезпечення". Зазначені надбавки та підвищення встановлюються в розмірах, що фактично виплачувалися на день набрання чинності цим Законом з наступною індексацією відповідно до законодавства про індексацію грошових доходів населення. Виплата їх здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Згідно з пп.2 п.4 Постанови Кабінету Міністрів України «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян» №654 від 16 липня 2008 року з 01 вересня 2008 року репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії, підвищення проводиться в розмірі 54,4 гривні, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - 43,52 гривні. За змістом ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, Конституція має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй. Відповідно до ст.28 Закону №1058-IV визначає розмір мінімальної пенсії за віком, який встановлений в розмірі прожиткового мінімуму, встановленому для осіб, що втратили працездатність, визначеного законом. Прожитковий мінімум відповідно до вимог частини першої статті 2 Закону України «Про прожитковий мінімум» №966-XIV від 15 липня 1999 року застосовується для встановлення розмірів мінімальної заробітної пенсії за віком. Розмір мінімальної пенсії за віком визначається лише за правилами, встановленими статтею 28 Закону №1058-IV, згідно з якою мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений абзацом 1 частини першої цієї статті, застосовується виключно для визначення розмірів пенсії, призначених згідно з цим Законом. Таким чином, виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, при визначенні розміру підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані та членам їх сімей, яких було примусово переселено, необхідно керуватися нормами Закону України «Про пенсійне забезпечення», який має вищу юридичну силу, а не підпунктом 2 пункту 4 Постанови №654, зважаючи на те, що останній звужує розмір сум, що підлягають виплаті реабілітованим громадянам та суперечить наведеним нормам Закону. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] 1944 року народження у відповідності з наказом МДБ СРСР №00386 від 20 жовтня 1948 р., як член сім`ї учасника ОУН, [INFO] із с.Рай Бережанського району Тернопільської області в адміністративному порядку виселений на спецпоселення в Приморський край. Виселення затверджено постановою Особливої Наради при МДБ СРСР від 29 жовтня 1949 року. Ухвалою судової колегії Верхового Суду УРСР від 20 лютого 1960 року вказана постанова скасована, справа переведенням закрита, а [PERSON] реабілітований з поверненням конфіскованого майна. На спецпоселенні знаходився [PERSON] до 29 травня 1959 року, що підтверджується довідкою Управління Міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області від 27 листопада 1996 року №6/547 (а.с.32). Отже, [PERSON] перебував у засланні на спецпоселенні з 09 жовтня 1949 року до 29 травня 1959 року (звільнено зі спецпоселення). Крім того, зі змісту посвідченням реабілітованого серії [NUMBER] від 27 серпня 1992 року вбачається, що [PERSON] є особою, яка зазнала політичних репресій і згодом була реабілітована та має право на пільги і компенсації, встановлені Закону України "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні" (а.с.5). Таким чином, наведеними вище обставинами встановлено те, що [PERSON] є репресованою особою, яку згодом реабілітовано. Колегія суддів звертає увагу на те, що позивача було визнано саме репресованою особою, яку в подальшому було реабілітовано, а не визнано членом сім`ї реабілітованої особи, а тому позивач користується пільгами і має право на підвищення до пенсії, що передбачено п. «г» ч.1 ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Крім того, з 05 травня 2018 року набув чинності Закон України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», яким внесено зміни, зокрема, у Закон України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні». За змістом ч.1 ст.6 Закону №962-XII у редакції, чинній від 05 травня 2018 року реабілітованим громадянам відповідно до цього Закону час тримання під вартою, відбування покарання в місцях позбавлення волі, заслання або перебування на примусовому лікуванні зараховується у потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій. Так, з порівняльного аналізу редакцій статті 6 вищевказаного Закону №962-XII вбачається, що частина перша статті 6 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917- 1991 років» із змінами, внесеними Законом №2325-VIII, передбачає надання пільг всім реабілітованим відповідно до цього Закону громадянам, без диференціації залежно від підстави, за якою особу було реабілітовано, як це було передбачено в редакції Закону, що діяла до 05 травня 2018 року. Ст.58 Закону №1788-XII передбачає, що громадянам, необґрунтовано притягнутим до кримінальної відповідальності, репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, час тримання під вартою, час відбування покарання в місцях позбавлення волі та заслання, а також перебування на примусовому лікуванні зараховується до стажу у потрійному розмірі. Зі змісту ст.1-1 Закону №962-XII вбачається, що заслання - примусове переміщення особи з місця її проживання з обов`язковим поселенням у певній місцевості, спецпоселенні, встановленням обмеження на право пересування та заборони виїзду з місця спецпоселення. Таким чином, з наведених вище правових норм вбачається, що законодавством передбачено зарахування стажу перебування в засланні особі, яка була виселена на спецпоселення і в подальшому реабілітована, в потрійному розмірі. Матеріалами справи стверджується, що [PERSON] у період 09 жовтня 1949 року до 29 травня 1959 року перебував на спецпоселенні в Приморському краю на підставі наказу МДБ СРСР №00386 від 20 жовтня 1948 року та в подальшому був реабілітований, тобто відповідно до статті 1-1 Закону №962-XII перебував у засланні, а тому період заслання, вказаний в архівній довідці, необхідно зарахувати у потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій, оскільки таке право закріплене наведеними вище правовими нормами, які поширюються на позивача. Колегія суддів вважає необхідним зауважити, що з системного аналізу Закону України «Про пенсійне забезпечення» та Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» вбачається, що у таких не міститься правої норми про те, що особа, яка була необґрунтовано (в подальшому реабілітована) репресована та перебувала у заслані була дитиною, відповідно, не має права у здійсненні перерахунку стажу роботи (трудового стажу) у потрійному розмірі, при цьому, органи державної влади не вправі змінювати, тлумачити на свій розсуд чи в будь-який інший спосіб коригувати рішення відповідних компетентних органів, які прийняті на виконання Закону №962-XII, навіть у випадку, коли такі рішення породжують відповідні обов`язки для пенсійних органів. Колегія суддів зазначає, що позивач звернувся до відповідача із заявою щодо нарахування та виплати підвищення до пенсії відповідно до пункту «г» статті 77 Закону №1788-XII та перерахунку стажу відповідно до статті 58 цього ж Закону 18 травня 2023 року, тому відповідно до положень ч.4 ст.45 Закону №1058-IV такий перерахунок необхідно здійснити з 01 червня 2023 року. Таким чином, аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та встановлені фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що позовні вимоги є підставними та позивач має право з 01 червня 2023 року на підвищення до пенсії у розмірі, передбаченому пунктом «г» частини першої статті 77 Закону №1788-XII, із розрахунку 50% мінімальної пенсії за віком, оскільки він є репресованою особою, яку у подальшому було реабілітовано, та з метою захисту прав позивача необхідно зобов`язати ГУ ПФУ в Тернопільській області здійснити нарахування підвищення пенсії позивачу у розмірі 50 відсотків мінімальної пенсії за віком згідно з пунктом «г» статті 77 Закону №1788-XII та перерахунок стажу роботи згідно зі статтею 58 Закону України «Про пенсійне забезпечення» як пільгу по обчисленню стажу роботи до розрахунку пенсії у потрійному розмірі за час перебування у засланні з 09 жовтня 1949 року до 29 травня 1959 року на підставі Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного режиму 1917-1991 років», починаючи з 01 червня 2023 року. Доводи апеляційної скарги позивача є підставними та обґрунтованими, такі знайшли своє підтвердження під час розгляду справи та спростовують висновки суду першої інстанції з наведених вище мотивів. Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torijav. Spain) № 303-A, пункт 29). Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. З врахуванням усіх вищенаведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв рішення з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку з чим відповідно до вимог ст.317 КАС України рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення.

Результат розгляду: granted