Рішення адміністративного суду від 2022-01-20 00:00:00+02

[PERSON] звернувся до Дунаєвецького районного суду Хмельницької області з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області, поліцейського СРПП Кам`янець-Подільського РУП ГУНП в Хмельницькій області відділення №2 Ковальського Р.І. про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення серії ЕАО №4870434 від 07.10.2021 року та закриття провадження у справі. Рішенням Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 12 листопада 2021 року позов задоволено. Скасовано постанову поліцейського СРПП Кам`янець-Подільського районного управління поліції ГУНП в Хмельницькій області відділення №2 Ковальського Ростислава Івановича серії ЕАО №4870434 від 07.10.2021 року про накладення на [PERSON] штрафу у розмірі 510 грн. за адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 122 КУпАП. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області на користь [PERSON] витрати на правову допомогу в розмірі 2300 (дві тисячі триста) гривень 00 копійок. Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні вимог позивача відмовити у повному обсязі з підстав, викладених в апеляційній скарзі. Зокрема, в обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначив про те, що суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги позивача, порушив вимоги матеріального та процесуального права, не дослідив в достатній мірі обставини справи. Крім того, аргументами на підтвердження вимог скарги скаржник також зазначає, що стягнення витрат на правничу допомогу на користь позивача у сумі 2300,00 грн. є безпідставним та неспівмірним із сумою накладеного стягнення в сумі 510 грн. Також, судом першої інстанції не було надано можливості відповідачу надати свої заперечення щодо поданої заяви про стягнення судових витрат. Позивачем не подано відзиву на апеляційну скаргу. Сторони в судове засідання не з`явилися, повноважних представників не направили, хоча були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, обмежені строки розгляду справи, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження на підставі п.2 ч.1 ст.311 КАС України. Заслухавши, суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги наявними в матеріалах справи письмовими доказами, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, виходячи з наступного. Як встановлено судом першої інстанції, поліцейським СРПП Кам`янець-Подільського РУП ГУНП в Хмельницькій області відділення №2 Ковальським Р.І. винесено постанову серії ЕАО №4870434 від 07.10.2021 року, якою позивача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 510 грн., у зв"язку з тим, що позивач керував транспортним засобом FIAT SCUDO, д.н.з. [NUMBER] без ввімкненого ближнього світла фар поза населеним пунктом. Вважаючи зазначену постанову протиправною, позивач звернувся з позовом до суду. Суд першої інстанції при ухваленні оскарженого рішення виходив з того, що відповідаче не надано доказів в підтвердження обгрунтованості та правомірності прийняття постанови про притягнення позивача до відповідальності за ч.2 ст.122 КУпАП. У той же час суд першої інстанції задовольнив вимогу щодо понесених витрат на правничу допомогу у розмірі 2300,00 грн. Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірно висновку щодо задоволення позовних вимог позивача, при цьому частково не погоджується з розміром відшкодування позивачу за рахунок відповідачів витрат, понесених ним на професійну правничу допомогу. Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні в резолютивній частині виходячи з наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з статтею 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами. Відповідно до статті 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності. Статтею 14 Закону України "Про дорожній рух" від 30.06.1993 № 3353-XII вказано, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху. Пунктом 1.3 Правил дорожнього руху затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 (далі - ПДР) зазначено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил. Відповідно до оскаржуваної постанови позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення п.9.8 ПДР. П.9.8 ПДР передбачено, що з 1 жовтня по 1 травня на всіх механічних транспортних засобах поза населеними пунктами повинні бути ввімкнені денні ходові вогні, а в разі їх відсутності в конструкції транспортного засобу - ближнє світло фар. Водночас, позивач категорично заперечує факт порушення ним п.9.8 ПДР. Водночас, з оскаржуваної постанови вбачається, що у графі «До постанови додаються» зазначено, що до неї додаються: матеріали справи, відеозапис реєстратора з автомобіля та відеозапис з нагрудного відеореєстратора поліцейського. Проте, ні в суді першої інстанції, ні у апеляційному суді відповідачем на надано жодних відеодоказів на які йде посилання у постанові та будь-яких інших належних та допустимих доказів, окрім оскаржуваної постанови, на підтвердження факту порушення позивачем ПДР. З огляду на наведене, колегія суддів зауважує, що відомості, які містяться в постанові про адміністративне правопорушення не дають можливості встановити наявність порушення позивачем вимог Правил дорожнього руху і, відповідно, наявність адміністративного правопорушення. Одна тільки постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не є беззаперечним доказом вчинення ним правопорушення, оскільки постанова по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення. Відповідно до ст.62 Конституції України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки відповідачами не надано суду належних та допустимих доказів, підтверджуючих правомірність його рішення, підстави для притягнення позивача до адміністративної відповідальності відсутні. Відповідно, позовні вимоги позивача про скасування оскаржуваної постанови підлягають задоволенню. Що стосується відшкодування витрат, понесених на професійну правничу допомогу у розмірі 2300,00 грн., колегія суддів зазначає наступне. Згідно з ч. 3 ст. 134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. З аналізу положень ст. 134 КАС України встановлено, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі. Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у ч. 5 ст. 134 КАС України. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно з п.п. 6, 7 ст. 134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Як вбачається з матеріалів справи, професійна правнича допомога у даній справі надавалася позивачу адвокатом Наталюком Н.М. (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю від 05.12.2017 № 000120) на підставі договору про надання правової допомоги №316 від 27.08.2021, та ордеру на надання правничої (правової) допомоги від 18.10.2021 серії АА №1147846. Згідно наданого адвокатом розрахунку гонорару на надану правничу допомогу у зв`язку із розглядом даної справи, загальна тривалість часу, протягом якого здійснювалася правова допомога клієнту що складається з зустрічі з клієнтом та надання консультації, підготовка позовної заяви та участі в судових засіданнях становить 3 год., загальна вартість наданих послуг 2300 грн. Колегія суддів досліджуючи питання документального підтвердження витрат позивача на правову допомогу частково не погоджується із висновком суду першої інстанції. Колегія суддів зазначає, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Результат розгляду: partial