Рішення адміністративного суду від 2022-04-13 00:00:00+03

І. РУХ СПРАВИ У жовтні 2019 року [PERSON] (далі - [PERSON] або позивач) звернувся до суду з позовом до Голови ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України (далі - відповідач), в якому просив: визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у наданні [PERSON] інформації у формі довідки щодо стажу його роботи; зобов`язати відповідача видати [PERSON] інформацію у формі довідки щодо стажу роботи [PERSON] ; визнати протиправними дії Голови ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України щодо відмови зарахувати до стажу роботи [PERSON] 2 роки 4 місяці 18 днів військової служби, 1 рік 10 місяців навчання на юридичних факультетах вищих навчальних закладів, 7 років стажу роботи в галузі права як судді, якого було обрано на посаду судді вищого спеціалізованого суду за Законом України від 15.12.1992 №2862-XII «Про статус суддів» (далі - Закон №2862-XII); зобов`язати відповідача зарахувати до стажу роботи [PERSON] 2 роки 4 місяці 18 днів військової служби, 1 рік 10 місяців навчання на юридичних факультетах вищих навчальних закладів, 7 років стажу роботи в галузі права як судді, якого було обрано на посаду судді вищого спеціалізованого суду за Законом №2862-XII. Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 10.02.2020 у задоволенні адміністративного позову відмовлено. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 04.06.2020 скасовано рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.02.2020 в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання протиправними дій Голови ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України щодо відмови у наданні [PERSON] інформації у формі довідки щодо стажу його роботи і зобов`язання відповідача видати [PERSON] інформацію у формі довідки щодо стажу роботи [PERSON] та у цій частині ухвалено нове рішення про часткове задоволення позовних вимог: визнано протиправними дії Голови ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України щодо відмови у наданні [PERSON] інформації щодо стажу його роботи на посаді судді; зобов`язано відповідача надати [PERSON] інформацію щодо стажу його роботи на посаді судді. В решті рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.02.2020 залишено без змін. Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій в частині відмови у задоволені позовних вимог, [PERSON] звернувся із касаційною скаргою, у якій просив: скасувати постанову Шостого апеляційного адміністративного від 04.06.2020 року по справі №640/18822/19 в частині залишення без змін рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 10.02.2020 року щодо позовних вимог про визнання протиправними дій Голови ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України щодо відмови зарахування до стажу роботи [PERSON] 2 роки 4 місяці 18 днів військової служби, 1 рік 10 місяців навчання на юридичних факультетах вищих навчальних закладів, 7 років стажу роботи в галузі права як судді, якого було обрано на посаду судді вищого спеціалізованого суду за Законом України «Про статус суддів» від 15.12.1992 року; зобов`язання Голову ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України зарахувати до стажу роботи [PERSON] 2 роки 4 місяці 18 днів військової служби, 1 рік 10 місяців навчання на юридичних факультетах вищих навчальних закладів, 7 років стажу роботи в галузі права як судді, якого було обрано на посаду судді вищого спеціалізованого суду за Законом №2862-XII і у цій частині ухвалити нове рішення про задоволення позову. IІ. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ Ухвалою Верховного Суду від 04.08.2020 відкрито касаційне провадження у справі. За результатами повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначений новий склад суду. Ухвалою Верховного Суду від 06.04.2022 справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження. ІІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ Судами попередніх інстанцій встановлено, що 01.10.2012 на підставі Постанови Верховної Ради України від 18.09.2012 №5263-VI «Про звільнення суддів», [PERSON] відраховано зі штату Вищого адміністративного суду України у зв`язку з досягненням шістдесяти п`яти років та виходом на пенсію державного службовця. В серпні 2019 року [PERSON] звернувся до Голови ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України Соловйової Л.В. з листом, в якому просив: - видати довідку про стаж роботи на посаді судді з урахуванням служби в армії, навчання в Харківському юридичному інституті, роботи на посаді стажиста судді, на посаді судді загального суду та Вищого адміністративного суду України; - на підставі роз`яснення Вищої ради правосуддя від 13.11.2018 з урахуванням листа від 05.11.2018 (Вища рада правосуддя, Верховний Суд, ВККС України, Рада суддів України, ДСА України, Національна школа суддів України), стосовно здійснення зарахування (перерахунку) стажу роботи на посаді судді відповідно до частини другої статті 137 Закону №1402-VIII з 05.08.2018, зарахувати до існуючого стажу роботи на посаді судді стаж роботи в галузі права сім років, як судді якого було обрано вперше на посаду судді ВАСУ, згідно з вимогами, встановленими статтею 7 Закону №2862-XII, який діяв на той час (з 05.07.2001 до 03.08.2010). Листом від 03.09.2019 №393/8.1-14/19 відповідач відмовив у наданні довідки з посиланням на те, що довідки про розрахунок стажу видаються суддям, які перебувають у штаті суду, а позивача відраховано зі штату Вищого адміністративного суду України у зв`язку з досягненням ним шестидесяти п`яти років та виходом на пенсію державного службовця. Також відповідач вказав на відсутність у нього повноважень на здійснення перерахунку пенсій суддям, які не перебувають у штаті ВАСУ. Вважаючи свої права та інтереси порушеними, позивач звернувся з даним позовом до суду. ІV. АРГУМЕНТИ СТОРІН В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень, так і в майбутньому у зв`язку із досягненням пенсійного віку. Так, 01.10.2012 відповідно до Постанови Верховної Ради України від 18.09.2012 №5263-VI «Про звільнення суддів», [PERSON] відраховано зі штату Вищого адміністративного суду України у зв`язку з досягненням ним 65-ти років та виходом на пенсію державного службовця. Законом України від 12.07.2018 №2509-VIII «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів», який набрав чинності 05.08.2018 (далі - Закон №2509-VIII), статтю 137 Закону України від 02.06.2016 №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон №1402-VIII) доповнено частиною другою, згідно якої до стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді. На переконання позивача положення частини другої статті 137 Закону №1402-VIII не містять обмежень щодо дії норми в часі, внаслідок чого перерахунку підлягає стаж роботи, як працюючих суддів, так і суддів, які знаходяться на пенсії або у відставці. У зв`язку із внесенням законодавцем змін до Закону №1402-VIII, позивач в порядку Закону України від 13.01.2011 №2939-VI «Про доступ до публічної інформації» (далі - Закон №2939-VI) звернувся до відповідача із заявою щодо видачі йому довідки про стаж роботи на посаді судді з урахуванням у стаж часу служби в армії, навчання на юридичних факультетах вищих навчальних закладів, а також 7 років роботи в галузі права. Однак, у наданні запитуваної інформації відповідачем відмовлено з непередбачених Законом №2939-VI підстав, що послужило підставою для звернення з цим позовом до суду. Відповідач позов не визнав. Стверджує, що діяв у межах та у спосіб визначених законом повноважень. V. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив з того, що право на зарахування до стажу роботи на посаді судді додаткового стажу (досвіду) роботи (професійної діяльності) відповідно до законодавства, що діяло на день призначення (обрання) особи суддею, мають виключно особи, які наділені статусом судді станом на 05.08.2018 (набрання чинності Закону №2509-VIII). Таким чином, оскільки на момент внесення до статті 137 Закону №1402-VIII змін позивач був пенсіонером, положення зазначеної норми не розповсюджуються на [PERSON] , а тому відповідач обґрунтовано відмовив у видачі довідки про стаж роботи на посаді судді з врахуванням у стаж часу служби в армії, навчання на юридичних факультетах вищих навчальних закладів, а також 7 років роботи в галузі права. Суд апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, виходив з того, що розумінні Закону №2939-VI запитувана позивачем інформація є публічною, а відмова розпорядника інформації (відповідача) у наданні такої фактично обмежує право позивача на реалізацію ним в подальшому конституційного права на соціальний захист, гарантованого статтею 46 Конституції України, яке згідно зі статтею 64 Основного Закону України не може бути обмежене, крім випадків, передбачених Конституцією України. Суд апеляційної інстанції також зазначив, що ненадання позивачу відносно нього запитуваної інформації може бути імовірним порушенням статті 8 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950, що ратифікована Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, та відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства. Щодо решти позовних вимог суд апеляційної інстанції вказав на те, що не підлягає до задоволення вимога про зобов`язання відповідача надати таку інформацію у формі довідки (щодо інформацію щодо стажу роботи на посади судді [PERSON] ), оскільки чинним законодавством не затверджена та не передбачена форма довідка, яка передбачала б включення до неї запитуваної позивачем інформації. Також, із посиланням на те, що запитувана позивачем інформація щодо зарахування до стажу роботи певних періодів його трудової діяльності (в тому числі, військової служби, навчання) для перерахунку стажу роботи на посаді судді не охоплюється нормами Закону №2939-VI, суд апеляційної інстанції погодився із висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову в частині позовних вимог про визнання протиправними дій відповідача щодо відмови зарахувати до стажу роботи [PERSON] 2 роки 4 місяці 18 днів військової служби, 1 рік 10 місяців навчання на юридичних факультетах вищих навчальних закладів, 7 років стажу роботи в галузі права як судді, якого було обрано на посаду судді вищого спеціалізованого суду за Законом №2862-XII та зобов`язання зарахувати до стажу роботи [PERSON] зазначені періоди. VІ. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ Касаційна скарга обґрунтована тим, що судами попередніх інстанцій неповно з`ясовані обставини у справі, що призвело до неправильного вирішення спору в оскаржуваній частині. Скаржник наполягає, що на нього поширюються положення частини другої статті 137 Закону №1402-VIII, яка передбачає зарахування до стажу роботи на посаді судді додаткового стажу (досвіду) роботи (професійної діяльності), а тому при обчисленні стажу роботи необхідно керуватися нормативними документами, чинними на момент обранням [PERSON] суддею вищого спеціалізованого суду - Законом №2862-XII та абзацом 2 статті 1 Указу Президента України від 10.07.1995 №584/95 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів». Скаржник стверджує, що відмова у зарахуванні до його стажу 7 років роботи в галузі права не ґрунтується на нормах законодавства. Скаржник стверджує, що справа стосується забезпечення гарантій статусу судді, проте спір вирішено судами без дотримання правових висновків, висловлених Конституційним Судом України у абзаці 7 пункту 2.2. рішення №3-рп/2013 від 03.06.2013 щодо рівного ставлення та збереження статусу судді. Наголосив, що в адміністративному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин). Із посиланням на вимоги частини другої й статті 9 КАС України, заначив, що суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять, та за жодних умов становище позивача за наслідками судового розгляду не може бути погіршено порівняно з тим, яким воно було до звернення до суду за захистом своїх прав. Проте, на переконання позивача, суд вийшов за межі позовних вимог, вирішивши питання щодо вимог з власного переконання чим погіршив становище позивача. Скаржник стверджував, що суди вийшли за межі розгляду предмету спору оцінивши зарахування стажу крізь призму Закону України «Про доступ до публічної інформації», за відсутності посилань позивача на необхідність його застосування в контексті спірних правовідносин та ненаведення судами обґрунтування регулювання спірного розміру стажу цим Законом. З урахуванням наведеного вважає, що судами попередніх інстанцій дана неправильна права оцінка спірним правовідносинам, не враховані доводи та аргументи позивача покладені в основу позовної заяви, не встановлені обставини справи, що мають значення для правильного її вирішення, не зазначені мотиви, на підставі яких суди дійшли висновку про відмову у задоволенні позову в оскаржуваній частині. На адресу суду від відповідача надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому останній просить суд скасувати судове рішення суду апеляційної інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову. Проте касаційну скаргу відповідач не подав, отже відсутні підстави розгляду вимог відповідача про скасування рішення апеляційного суду. VІІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ За правилами статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. Надаючи правову оцінку судовим рішенням суду першої та апеляційної інстанцій в контексті критеріїв, наведених у статті 242 КАС України, з врахуванням визначених частиною третьою статті 341 цього Кодексу повноважень суду касаційної інстанції, Верховний Суд зазначає таке. Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Офіційне тлумачення частини першої статті 55 надано в Рішенні Конституційного Суду № 9-зп від 25 грудня 1997 року. Зокрема у Рішенні КСУ № 9-зп від 25 грудня 1997 року зазначено, що частина перша статті 55 Конституції України містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. У пункті 3.1 Рішення Конституційного Суду України від 9 вересня 2010 року N19-рп/2010 зазначено, що з набранням чинності КАС України 1 вересня 2005 року всі публічно-правові спори, у яких хоча б однією зі сторін є суб`єкт владних повноважень, віднесені до підсудності адміністративних судів (частини перша, друга статті 2, пункти 1, 2, 7 частини першої статті 3 КАС України) Згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Статтею 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист. Відповідно до вимог статті 160 КАС України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. В позовній заяві зазначаються зміст позовних вимог і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а в разі подання позову до декількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з відповідачів; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини. Статтею 10 КАС України передбачено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи. Відповідно до частини другої статті 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Зміст наведених норм права дає підстави дійти висновку, що у випадку, коли особа вважає, що її охоронювані законом права, свободи та інтереси у публічно-правових відносинах порушені з боку суб`єкта владних повноважень, така звертається до суду із позовною заявою, у якій зазначає зміст позовних вимог і виклад обставин, якими обґрунтовує свої вимоги. Водночас суд, при розгляді справи, має насамперед встановити суть (характер) спірних правовідносин, про захист яких власне і звернувся позивач. Так, позивач у позовній заяві із посиланням на Закон №1402-VIII, в редакції Закону №2509-VIII «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів», який набрав чинності з 05.08.2018 та абзац 2 статті 1 Указу Президента України від 10.07.1995 №584/95 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів» стверджував про наявність правових підстав для врахування до його трудового стажу наступних періодів: 2 роки 4 місяці 18 днів військової служби, 1 рік 10 місяців навчання на юридичних факультетах вищих навчальних закладів, а також 7 років стажу роботи в галузі права як судді, якого було обрано на посаду судді вищого спеціалізованого суду за Законом №2862-XII. Звернення до відповідача та розрахунок стажу позивач мотивував роз`ясненнями Вищої ради правосуддя від 05.11.2018 №41783/0/9-18, підписаним також уповноваженими представниками Верховного Суду, Вищої кваліфікаційної комісії суддів, Ради Суддів України, Державної судової адміністрації, Національної школи суддів (далі - лист №41783/0/9-18). У листі 41783/0/9-18 був наданий аналіз розвитку законодавства, яке регламентувало порядок призначення на посаду судді, проходження служби та звільнення, за період з моменту прийняття Закону Української РСР від 05.06.1981 № 2022-X «Про судоустрій Української РСР». У зазначеному листі було наголошено, що при призначенні (обранні) суддів на посаду вперше до кандидатів на посади суддів застосовувалися різні вимоги, які діяли на момент такого призначення (обрання). Також була надана оцінка випадкам зарахування у певний період стажу роботи в галузі права при обранні судді до апеляційного та Вищого спеціалізованого суд. Отже необхідно було надати оцінку обставинам та законодавству яке регламентувало спірні правовідносини на момент призначення позивача на посаду судді вперше та у певних випадках оцінити законодавство, яке діяло на момент обрання до суду вищої інстанції. У касаційній скарзі позивач стверджує, що з 09.06.1980 по 11.02.1987 він працював на посаді судді Зарічного районного суду м. Суми. Проте рішення судів першої та апеляційної інстанції не містять інформації про час призначення позивача на посаду судді вперше, відповідно не надана оцінка правовідносинам які малим місце на момент призначення позивача на посаду судді вперше. У рішеннях судів попередніх інстанцій також відсутня інформація про трудову діяльність позивача та відсутня правова оцінка трудової діяльності за період з моменту першого призначення на посаду судді до його звільнення. Зазначене позбавляє суд касаційної інстанції в повному обсязі перевірити аргументи останнього на предмет їх достовірності щодо незарахування того чи іншого періоду до трудового стажу. Також в рішеннях судів відсутня інформації щодо трудової діяльності позивача, яка була врахована відповідачем при звільненні [PERSON] з посади судді вищого спеціалізованого суду та відсутня інформації про виконання судами вимог процесуального закону, щодо отримання інформації необхідної для встановлення обставин справи. Верховний Суд наголошує, що принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі полягає насамперед у активній ролі суду при розгляді справи. В адміністративному процесі, на відміну від суто змагального процесу, де суд оперує виключно тим, на що посилаються сторони, мають бути повністю встановлені обставин справи з метою ухвалення справедливого та об`єктивного рішення. Принцип офіційності, зокрема, виявляється у тому, що суд визначає обставини, які необхідно встановити для вирішення спору; з`ясовує якими доказами сторони можуть обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо цих обставин; а у разі необхідності суд повинен запропонувати особам, які беруть участь у справі, доповнити чи пояснити певні обставини, а також надати суду додаткові докази. Відповідно до положень пункту 25 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» (№63566/00) та пункту 13 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Петриченко проти України» (№2586/07), суд зобов`язаний оцінити кожен специфічний, доречний та важливий аргумент, а інакше він не виконує свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції. Розгляд судом апеляційної інстанції цього спору у контексті положень Законів України «Про доступ до публічної інформації», «Про інформації», «Про звернення громадян» не охоплюється предметом та підставами позову. Зазначене свідчить про неповне дослідження судами попередніх інстанцій обставин у справі щодо предмету доказування. В контексті вимог частини другої статті 341 КАС України неповне з`ясування судами попередніх інстанцій обставин справи, які мають суттєве значення для її вирішення не може бути усунуто на стадії касаційного розгляду, позаяк суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним. Відтак, оскільки фактичні обставини справи в обсязі, достатньому для ухвалення законного судового рішення, не встановлено, а суд касаційної інстанції не має повноважень встановлювати факти, які не були встановлені судом першої та апеляційної інстанцій, відповідно до вимог статті 353 КАС України судові рішення у цій справі підлягають скасуванню, а справа направленню до суду першої інстанції на новий судовий розгляд. Для повного, об`єктивного та всебічного з`ясування обставин справи суду необхідно надати належну правову оцінку кожному окремому доказу в їх сукупності, які містяться в матеріалах справи або витребовуються, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, з посиланням на це в мотивувальній частині свого рішення, враховуючи при цьому відповідні норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Результат розгляду: partial