Рішення адміністративного суду від 2022-11-10 00:00:00+02

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування 1. [PERSON] звернулася до суду з позовом до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області, в якому просила: - стягнути з Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області на користь позивача середню заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 89 649, 56 грн. без врахування всіх необхідних податків та зборів; - стягнути з Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області на користь позивача середню заробітну плату за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 35 610, 63 грн. без врахування всіх необхідних податків та зборів; - стягнути з Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області на користь позивача моральну шкоду у розмірі 100 000, 00 грн. без врахування всіх необхідних податків та зборів. 2. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що судовим рішенням у справі № 160/4169/19, зокрема, визнано протиправним та скасовано наказ про накладення дисциплінарного стягнення на позивача. В період проведення дисциплінарного провадження щодо позивача, з 14.06.2018 по 06.08.2018, останнього було відсторонено від виконання посадових обов`язків без збереження заробітної плати. Оскільки рішенням у справі № 160/4169/19 встановлено неправомірність накладення на позивача дисциплінарного стягнення, позивач вважає, що на підставі частини четвертої статті 72 Закону України «Про державну службу» має право на оплату часу відсторонення від виконання посадових обов`язків у розмірі середньої заробітної плати. Також позивач вказує, що з 02.08.2018 по 08.01.2019 позивач перебувала на лікарняному, оплата періоду тимчасової непрацездатності відповідачем проведена не була. Також, з посиланням на статті 116, 117 Кодексу законів про працю України, позивач вказує, що оскільки при звільненні 31.03.2020 відповідачем не було здійснено з позивачем остаточного розрахунку, а саме не виплачено середній заробіток за час незаконного відсторонення та допомогу по листкам непрацездатності, позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Позивач зазначає, що проведення незаконного розслідування, під час якого її протиправно відсторонили від виконання посадових обов`язків, в результаті незаконно притягнули до відповідальності, завдало їй моральні страждання, погіршення стану здоров`я, а тому просить суд стягнути з відповідача моральну шкоду. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій 3. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05.11.2020, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 22.06.2021, в задоволенні позовної заяви відмовлено. 4. При прийнятті рішення суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що лише у випадку закриття дисциплінарного провадження без притягнення державного службовця до дисциплінарної відповідальності у відповідності до частини четвертої статті 72 Закону України «Про державну службу» такій особі оплачується у розмірі середньої заробітної плати час відсторонення від виконання посадових обов`язків в установленому порядку. Суди вказали, що підстави для виплати позивачу середньої заробітної плати за час відсторонення від займаної посади відсутні, оскільки наказ від 13.06.2018 «Про відсторонення державного службовця [PERSON] від виконання посадових обов`язків» не оскаржувався позивачкою та не був скасований у встановленому законодавством порядку із наданням йому відповідної правової оцінки. Крім того, оскільки позивачка була відсторонена від виконання своїх посадових обов`язків без права отримання заробітної плати на час службового розслідування, за наслідками якого була притягнута до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення, суди попередніх інстанцій дійшли висновку щодо втрати позивачкою права на отримання матеріального забезпечення по листках непрацездатності за рахунок коштів Фонду за весь період відсторонення. Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги 5. Посилаючись на грубе порушення судами норм процесуального та матеріального права, скаржник просить рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати в повному обсязі, прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Підставою касаційного оскарження судових рішень вказує пункт 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України. Обґрунтовуючи посилання на пункт 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України скаржник вказує, що станом на дату подання касаційної скарги відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування частини п`ятої статті 21 Кодексу адміністративного судочинства України та частини четвертої статті 72 Закону України «Про державну службу» у подібних правовідносинах. В обґрунтування вимог касаційної скарги позивач вказує, що постановою у справі № 160/4169/19 результати дисциплінарного провадження стосовно позивача були скасовані за фактом відсутності дисциплінарного правопорушення - відтак фактично була підтверджена і незаконність відсторонення позивача. На переконання позивача, правові наслідки такого оскарження результатів дисциплінарного провадження в суді мають бути аналогічними тим, що наступають у разі закриття дисциплінарного провадження без притягнення державного службовця до дисциплінарної відповідальності. Також позивачем наголошується, що судом першої інстанції не надано жодної оцінки доводам позивачам щодо відшкодування моральної шкоди, судом апеляційної інстанції зроблено висновок, що питання про виплату моральної шкоди повинно вирішуватись в порядку цивільного судочинства, при цьому жодних аргументів на підтвердження такого висновку судом апеляційної інстанції не наведено. Крім того, позивач вказує про порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, оскільки судами попередніх інстанцій не обґрунтовано рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди. Позиція інших учасників справи 6. У відзиві на касаційну скаргу відповідач з доводами та вимогами скаржника не погоджується, просить у задоволенні касаційної скарги відмовити, рішення судів попередніх інстанцій - залишити в силі. Рух касаційної скарги 7. Ухвалою Верховного Суду від 11.10.2021 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою [PERSON] . 8. Ухвалою Верховного Суду від 09.11.2022 адміністративну справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження. Встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи 9. Відповідно до наказу Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області 02.06.2015 № 9-к позивача призначено на посаду головного державного інспектора Криворізького відділу з питань додержання законодавства працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів управління з питань праці з 02.06.2015 за переведенням з територіальної державної інспекції з питань праці у Дніпропетровській області. 10. Наказом № 158-к від 13.06.2018 позивача відсторонено від виконання посадових обов`язків головного державного інспектора на час здійснення дисциплінарного провадження з 14.06.2018 відповідно вимог статті 72 Закону України «Про державну службу» та на підставі подання дисциплінарної комісії Головного управління від 12.06.2018. 11. Наказами від 19.06.2018 № 56-д, від 26.07.2018 № 76-д продовжено строк дисциплінарного провадження до 03.08.2018 відповідно до частини третьої статті 71 Закону України «Про державну службу» та подання дисциплінарної комісії. 12. 06.08.2018 р. Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області прийнято наказ № 78-д «Про накладення на [PERSON] дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з посади державної служби». 13. Наказом від 09.01.2019 № 8-к [PERSON] звільнено з посади відповідно пункту 4 частини першої статті 87, статті 89 Закону України «Про державну службу» на підставі наказу Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області від 06.08.2018 №78-д. 14. Вказані обставини також встановлені постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 26.12.2019 у справі № 160/4169/19, якою з-поміж іншого визнано протиправними та скасовані накази відповідача від 06.08.2018 № 78-д та від 09.01.2019 №8-к, а також зобов`язано останнього поновити [PERSON] на відповідній посаді. 15. Після поновлення на роботі, позивач звернулася до відповідача з вимогою нарахувати та виплатити середню заробітну плату за період відсторонення від посади та фактично відпрацьований час з 14.06.2018 по 01.08.2018, а також здійснити нарахування лікарняних за період непрацездатності. 16. Відповідачем жодних заходів для здійснення таких виплат не вчинено. Останній надіслав на адресу позивачки лист від 31.01.2020, в якому серед іншого зазначив про відсутність підстав для здійснення таких виплат мотивуючи це неможливістю здійснення в органах Казначейства реєстрації бюджетних зобов`язань за минулий період. Релевантні джерела права й акти їх застосування 17. Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 18. Відповідно до частини першої статті 72 Закону України «Про держану службу» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) на час здійснення дисциплінарного провадження державний службовець може бути відсторонений від виконання посадових обов`язків. 19. Частиною четвертою статті 72 Закону України «Про держану службу» передбачено, що у разі закриття дисциплінарного провадження без притягнення державного службовця до дисциплінарної відповідальності йому оплачується у розмірі середньої заробітної плати час відсторонення від виконання посадових обов`язків в установленому порядку. 20. Згідно з частиною першою статті 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. 21. Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100). 22. Згідно з пунктом 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. 23. Пунктом 8 Порядку № 100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. 24. Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. 25. Частиною першою статті 117 Кодексу законів про працю України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. У разі не проведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. 26. Згідно статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. 27. Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих відносин через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. 28. У пункті 5 цієї ж Постанови Пленуму № 4 зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Оцінка Верховного Суду 29. Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права (частина перша статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України). 30. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України). 31. Зі змісту ухвали від 11.10.2021 слідує, що касаційне провадження у справі відкрито на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якого підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах. 32. Обґрунтовуючи посилання на вказану норму процесуального закону, скаржник посилається, зокрема, на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах - частини четвертої статті 72 Закону України «Про державну службу». 33. Верховний Суд враховує, що після відкриття провадження у цій справі виявилося, що Верховний Суд у постанові від 21.10.2020 у справі № 1.380.2019.002316 викладав висновок щодо застосування частини четвертої статті 72 Закону України «Про державну службу». 34. У вказаній справі, аналізуючи норми статті 72 Закону України «Про державну службу», Верховний Суд зауважив, що законодавець надав право керівникам державної служби або суб`єктам призначення відсторонювати державних службовців від виконання посадових обов`язків на час здійснення дисциплінарного провадження. 35. В той же час законодавець передбачив обов`язок роботодавця виплатити державному службовцю середню заробітну плату, за час відсторонення від виконання посадових обов`язків, у разі закриття дисциплінарного провадження без притягнення державного службовця до дисциплінарної відповідальності. 36. У вказаній постанові, з посиланням частину четверту статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд дійшов висновку, що у разі скасування у судовому порядку рішення суб`єкта владних повноважень, яким притягнуто державного службовця до дисциплінарної відповідальності (звільнено з посади), позивач вважається таким, що не притягнутий до дисциплінарної відповідальності, а отже дисциплінарне провадження вважається закритим. 37. Повертаючись до обставин цієї справи, судами встановлено, що постановою Третього апеляційного адміністративного суду у справі № 160/4169/19, зокрема, визнано протиправним та скасовано наказ начальника Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області Снісара В.В. від 06.08.2018 № 78-д «Про накладення дисциплінарного стягнення на [PERSON] »; визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області № 8-к від 09.01.2019 «Про звільнення [PERSON] »; поновлено [PERSON] на посаді головного державного інспектора відділу з питань додержання законодавства про працю, застрахованих осіб, зайнятість, працевлаштування інвалідів та з питань дитячої праці у Криворізькому регіоні Управління з питань праці Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області з 09.01.2019. 38. Вказаним рішенням суду у справі № 160/7263/20 суд дійшов висновку щодо необґрунтованості висновків відповідача про допущення позивачем дисциплінарного правопорушення, а отже відсутності в діях позивача складу дисциплінарного проступку. 39. Відповідно до частини четвертої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 40. Оскільки наказ начальника Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області Снісара В.В. від 06.08.2018 № 78-д «Про накладення дисциплінарного стягнення на [PERSON] » та наказ Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області № 8-к від 09.01.2019 «Про звільнення [PERSON] » скасовані у судовому порядку, рішення у вказаній справі набрало законної сили, позивач вважається таким, що не притягнутий до дисциплінарної відповідальності, а отже дисциплінарне провадження вважається закритим. 41. Отже, Верховний Суд приходить до висновку, що позивач має право в порядку статті 72 Закону України «Про державну службу» на оплату середньої заробітної плати за час відсторонення від виконання посадових обов`язків. 42. Звертаючись до суду із цим позовом, [PERSON] заявляла також вимоги щодо стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні. 43. Оскільки за результатами касаційного перегляду справи встановлено, що позивач має право на оплату середньої заробітної плати за час відсторонення від виконання посадових обов`язків, враховуючи приписи статті 117 Кодексу законів про працю України, яка передбачає відповідальність власника за затримку розрахунку при звільненні, підставою для якої є факт порушення власником строків розрахунку при звільненні та вина власника, колегія суддів вважає обґрунтованими позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. 44. Верховний Суд зауважує, що обчислення середньої заробітної плати та розрахунок розміру суми відшкодування, передбаченого статтею 117 Кодексу законів про працю України, має здійснюватися за правилами Порядку № 100. 45. Зі змісту оскаржуваних судових рішень, суди, встановивши відсутність у позивача права на оплату середньої заробітної плати за час відсторонення від виконання посадових обов`язків, не вирішували питання щодо правильності обрахунку позивачем заявленої суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу і суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та, відповідно, не навели у своїх рішеннях розрахунків належних до стягнення сум на підставі належних та допустимих доказів. 46. Отже, судами попередніх інстанцій не встановлено усіх фактичних обставин справи та не досліджено відповідні докази, які мають значення для правильного вирішення справи. 47. Оскільки вказані обставини та фактичні дані залишилися поза межами дослідження судів попередніх інстанцій, тому з урахуванням повноважень касаційного суду (які не дають касаційній інстанції права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні) відсутня можливість перевірити правильність їх висновків в цілому по суті спору. 48. Крім того, з позовної заяви [PERSON] встановлено, що останньою також заявлено вимоги про стягнення на її користь моральної шкоди. 49. В той час як зі змісту оскаржуваних судових рішень встановлено, що судом першої інстанції взагалі дане правове питання не розглядалось. Суд апеляційної інстанції обмежився лише посиланням на те, що таке питання повинно вирішуватися в порядку цивільного судочинства. 50. Викладене дає підстави для висновку про недотримання судами першої та апеляційної інстанцій принципу диспозитивності, який передбачає, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України, в межах позовних вимог, та принципу офіційного з`ясування всіх обставин у справі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 51. Відповідно до частини другої статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо, зокрема, суд не дослідив зібрані у справі докази. 52. Оскільки судами попередніх інстанцій порушено норми процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, а суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, тому відсутні правові підстави для ухвалення нового рішення або зміни судових рішень. 53. Отже, з огляду на приписи частини другої статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України, касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - скасуванню із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. 54. При новому розгляді справи суду першої інстанції необхідно взяти до уваги викладене в цій постанові і встановити обставини справи, що мають значення для правильного її вирішення. Висновки щодо розподілу судових витрат 55. З огляду на результат касаційного розгляду судові витрати не розподіляються.

Результат розгляду: partial