Рішення адміністративного суду від 2022-10-27 00:00:00+03

[PERSON] звернувся до Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області із адміністративним позовом до Старшого державного інспектора відділу впровадження систем автоматичної фіксації порушень (контролю) за безпекою на наземному транспорті Державної служби України з безпеки на транспорті \~Савченко Владислава Олеговича , Державної служби України з безпеки на транспорті \~про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення ВМ №00008880 від 25 січня 2022 року про накладення на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 17000 гривень. В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що постанова ВМ №№00008880 від 25 січня 2022 року про накладення на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 1700 гривень є протиправною, складена інспектором Савченко В.О. безпідставно та неправомірно. Інспектор при складанні постанови не довів, що транспортний засіб, який належить [PERSON] порушив правила дорожнього руху, а саме було перевищено нормативні параметри зазначені пунктом 22,5 ПДР України: навантаження на строєні осі транспортного засобу на 14,3%(7,946 тон). В дійсності правил дорожнього руху, відповідальність за які передбачено ст.132-1 ч.2 КУпАП не було порушено, оскільки транспортний засіб Renault Magnum ДНЗ [NUMBER] є контейнеровозом, що чітко видно на фотознімку з камери фіксування порушень ПДР, для яких встановлено обмеження - 44 тони, хоча маса автомобіля з вантажем в той момент складала 41720 кг., що додатково підтверджується товаро-транспортною накладною від 24 січня 2022 року. Дійсно законодавством передбачено відповідальність за перевантаження більше ніж 40 тон для причепів із строєними осями, однак є виключення для контейнеровозів, маса яких не повинна перевищувати 44 тони. Крім того автомобіль Renault Magnum ДНЗ [NUMBER] , відповідно до договору від 01 січня 2022 року перебуває в оренді у [PERSON] . Рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 09.06.2022 позов задоволено. Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до невірного вирішення справи, подав апеляційну скаргу. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що автомобіль Renault Magnum ДНЗ [NUMBER] , 25 січня 2022 року на автошляху Н-14, в Миколаївській області рухався з порушенням ПДР, що було зафіксовано технічним засобом автоматичної фіксації, а саме з перевищенням вагових параметрів - навантаження на строєні осі транспортного засобу перевищувало на 14,3 %(7,946 тон.). Відомості про належного користувача транспортного засобу не були внесені до Єдиного державного реєстру транспортних засобів, тому відповідати за порушення ПДР повинен власник, тобто [PERSON] . Позивач не скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~За правилами п.1 ч.1 ст.311 КАС України, розгляд справи колегією суддів здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного. Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 25 січня 2022 року автомобіль Renault Magnum ДНЗ [NUMBER] , з напівпричепом (контейнеровозом) рухався на автошляху Н-14, 232+365 км., в Миколаївській області, де в автоматичному режимі було зафіксовано порушення ПДР, а саме перевищення граничної маси транспортного засобу. На підставі виявленого порушення інспектором Савченко В.О., була складена постанова про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за порушення п.22.5 ПДР України. За наслідками розгляду справи [PERSON] було притягнуто до адміністративної відповідальності у виді штрафу в розмірі 17000грн.(а.с.24). Не погоджуючись з вказаною постановою позивач звернувся до суду з даним позовом. Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом першої інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, колегія суддів не погоджується з мотивувальною частиною рішення суду першої інстанції з огляду на наступне. Приймаючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що в діях позивача відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.132-1 КУпАП, оскільки належним користувачем транспортного засобу, на момент вчинення адміністративного правопорушення була уповноважена особа ФОП [PERSON] і яка в ТТН зазначена як перевізник. Надаючи правову оцінку матеріалам, обставинам справи, колегія суддів звертає увагу на наступне. Відповідно до ч. 5 ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух. За приписами п. 1.9. Правил дорожнього руху України особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством. Відповідно до ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Пунктом 1.3 Правил дорожнього руху України передбачено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил. Згідно п. 22.5 Правил дорожнього руху України рух транспортних засобів та їх составів з навантаженням на одиночну вісь понад 11 т, здвоєні осі - понад 16 т, строєні осі - понад 22 т або фактичною масою понад 40 т (для контейнеровозів - навантаження на одиночну вісь - понад 11 т, здвоєні осі - понад 18 т, строєні осі - понад 24 т або фактичною масою понад 44 т, а на встановлених Укравтодором і Національною поліцією для них маршрутах - понад 46 т) у разі перевезення подільних вантажів автомобільними дорогами забороняється. Так, відповідно до ст. 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» великогабаритний транспортний засіб - транспортний засіб з вантажем або без вантажу, хоча б один з габаритних параметрів якого перевищує встановлені на території України допустимі параметри. Згідно п. 2 Правил проїзду великогабаритних та великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 30 від 18.01.2001р., транспортний засіб чи автопоїзд з вантажем або без вантажу вважається великогабаритним, якщо його габарити перевищують хоча б один з параметрів, зазначених у пункті 22.5 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001р. № 1306. За п. 22.5 ПДР України за спеціальними правилами здійснюється дорожнє перевезення небезпечних вантажів, рух транспортних засобів та їх составів у разі, коли хоч один з їх габаритів перевищує за шириною 2,6 м, за висотою від поверхні дороги - 4 м (для контейнеровозів на встановлених Укравтодором і Національною поліцією маршрутах - 4,35 м), за довжиною - 22 м (для маршрутних транспортних засобів - 25 м), фактичну масу понад 40 т (для контейнеровозів - понад 44 т, на встановлених Укравтодором і Національною поліцією для них маршрутах - до 46 т), навантаження на одиночну вісь - 11 т (для автобусів, тролейбусів - 11,5 т), здвоєні осі - 16 т, строєні - 22 т (для контейнеровозів навантаження на одиночну вісь - 11 т, здвоєні осі - 18 т, строєні - 24 т) або якщо вантаж виступає за задній габарит транспортного засобу більш як на 2 м. Осі слід вважати здвоєними або строєними, якщо відстань між ними (суміжними) не перевищує 2,5 м. Рух транспортних засобів та їх составів з навантаженням на одиночну вісь понад 11 т, здвоєні осі - понад 16 т, строєні осі - понад 22 т або фактичною масою понад 40 т (для контейнеровозів - навантаження на одиночну вісь - понад 11 т, здвоєні осі - понад 18 т, строєні осі - понад 24 т або фактичною масою понад 44 т, а на встановлених Укравтодором і Національною поліцією для них маршрутах - понад 46 т) у разі перевезення подільних вантажів автомобільними дорогами забороняється. Забороняється рух транспортних засобів з навантаженням на вісь понад 7 т або фактичною масою понад 24 т автомобільними дорогами загального користування місцевого значення. При цьому, відповідно до ст. 33 Закону України «Про автомобільні дороги» рух транспортних засобів, навантаження на вісь, загальна маса або габарити яких перевищують норми, встановлені державними стандартами та нормативно-правовими актами, дозволяється за погодженнями з відповідними органами у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Так, ч. 3 ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», ч. 2 ст. 29 Закону України «Про дорожній рух» та п. 16 Єдиних правил ремонту і утримання автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, правила користування ними та охорони, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 198 від 30.03.1994р., встановлено, що у разі перевезення вантажів з перевищенням габаритних або вагових обмежень обов`язковим документом також є дозвіл, який дає право на рух автомобільними дорогами України, виданий компетентними уповноваженими органами, або документ про внесення плати за проїзд великовагових (великогабаритних) транспортних засобів, якщо перевищення вагових або габаритних обмежень над визначеними законодавством становить менше семи відсотків. Порядок видачі дозволу або розмір плати за його отримання встановлюється Кабінетом Міністрів України. Частиною 2 ст. 132-1 КпАП України передбачено адміністративну відповідальність у випадку перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм під час руху великогабаритними і великоваговими транспортними засобами автомобільними дорогами, вулицями або залізничними переїздами. За ч. 1 ст. 132-1 КУпАП передбачено відповідальність за порушення правил дорожнього перевезення небезпечних вантажів, правил проїзду великогабаритних і великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями або залізничними переїздами. Оцінюючи доводи позивача щодо відсутності складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 132-1 КУпАП, у зв`язку з неналежним суб`єктом адміністративної відповідальності, суд виходить з наступного. Суб`єкта відповідальності за правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 132-1 КУпАП, визначено ст. 14-3 КУпАП, в якій зазначено, що адміністративну відповідальність за правопорушення у сфері безпеки на автомобільному транспорті, передбачені частиною другою статті 122-2, частинами другою і третьою статті 132-1 цього Кодексу, зафіксовані за допомогою засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі в автоматичному режимі (за допомогою комплексу технічних засобів автоматичного визначення вагових, габаритних та інших параметрів транспортного засобу з функціями фотозйомки та/або відеозапису, що функціонують згідно із законодавством про захист інформації в інформаційно-телекомунікаційних системах), несе відповідальна особа - фізична особа або керівник юридичної особи, за якою зареєстровано транспортний засіб, а в разі якщо до Єдиного державного реєстру транспортних засобів внесено відомості про належного користувача відповідного транспортного засобу - належний користувач транспортного засобу, а якщо в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань на момент запиту відсутні відомості про керівника юридичної особи, за якою зареєстрований транспортний засіб, - особа, яка виконує повноваження керівника такої юридичної особи. Постановою КМУ від 14 листопада 2018 року № 1197 затверджено Порядок внесення відомостей про належного користувача транспортного засобу до Єдиного державного реєстру транспортних засобів, відповідно до якого підставами для внесення до Реєстру відомостей про належного користувача є: 1. Визначення належного користувача безпосередньо власником транспортного засобу у зв`язку з передачею фізичній особі транспортного засобу в користування; 2. Визначення керівником юридичної особи, яка є власником транспортного засобу або отримала в установлений законодавством спосіб право користуватися ним, свого працівника належним користувачем; 3. Оформлення на фізичну особу нотаріально посвідченої довіреності на право користування транспортним засобом; 4. Користування фізичною особою транспортним засобом на підставі договору оренди (найму, позички); 5. Користування фізичною або юридичною особою транспортним засобом на підставі договору фінансового або оперативного лізингу; 6. Оформлення на фізичну особу, щодо якої вносяться відомості як про належного користувача, тимчасового реєстраційного талона. Так, з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] є власником транспортного засобу спеціалізованого вантажного спеціалізованого сідлового тягача Renault Magnum ДНЗ [NUMBER] з напівпричепом (контейнеровозом), д.н.з. [NUMBER] . Згідно з договором оренди транспортних засобів №01/01 від 01.01.2022 року, укладеного між [PERSON] (орендар) та Фізичною особою-підприємцем [PERSON] (орендодавець), останній передав в оренду транспортний засіб спеціалізований вантажний спеціалізований сідловий тягач Renault Magnum ДНЗ [NUMBER] з напівпричепом (контейнеровозом), д.н.з. [NUMBER] , строком на один рік, тобто з 01.01.2022 до 01.01.2023 року. Як вже було зазначено вище, частиною 1 ст. 14-3 КУпАП визначені суб`єкти адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 132-1 КУпАП, якими можуть бути фізична особа або керівник юридичної особи, за якою зареєстровано транспортний засіб, а також належний користувач транспортного засобу, за умови, що відомості про такого користувача внесені до Єдиного державного реєстру транспортних засобів. Разом з тим, позивач не надав суду доказів того, що відомості про [PERSON] як належного користувача транспортного засобу Renault Magnum ДНЗ [NUMBER] , внесені до Єдиного державного реєстру транспортних засобів. Посилання \~позивача та суду першої інстанції на те, що \~ [PERSON] не є належним користувачем транспортного засобу, оскільки транспортний засіб був переданий \~у тимчасове платне володіння та користування, не виключають наявності в діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.132-1 КУпАП. Саме з ініціативи власника транспортного засобу до Єдиного державного реєстру транспортних засобів вносяться відомості про належного користувача транспортного засобу. Позивач не надав жодних доказів на підтвердження того, що він звертався до сервісного центру МВС із заявою про реєстрацію належного користувача даного транспортного засобу, і що така реєстрація не відбулася з вини суб`єкта реєстрації. Товарно-транспортні накладна, за посиланням на яку суд першої інстанції стверджує, що на момент складення оскаржуваної постанови транспортний засіб перебував під керуванням водія орендаря та в графі автомобільний перевізник зазначено ФОП [PERSON] , є первинним документом, що містить відомості про господарську операцію, та не може свідчити про те, що \~ФОП [PERSON] є належним користувачем транспортного засобу транспортний засіб Renault Magnum ДНЗ [NUMBER] . За таких обставин адміністративна відповідальність за перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм під час руху транспортним засобом Renault Magnum ДНЗ [NUMBER] автомобільними дорогами покладається на власника сідлового тягача [PERSON] . Разом з тим, за умови наявності користувача вказаного транспортного засобу, у відповідності до положень ч. 1 ст. 279-7 КУпАП, позивач не був позбавлений можливості звільнитись від адміністративної відповідальності за правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 132-1 КУпАП, якщо протягом 20 календарних днів з дня вчинення відповідного правопорушення або з дня набрання постановою про накладення адміністративного стягнення законної сили ФОП [PERSON] , як особа, яка користувалася транспортним засобом на момент вчинення зазначеного правопорушення, звернулася б особисто до Держаної служби України з безпеки на транспорті із заявою про визнання зазначеного факту адміністративного правопорушення та надання згоди на притягнення до адміністративної відповідальності, а також надала документ (квитанцію) про сплату відповідного штрафу. З огляду на те, що ні сторона позивача, ні сторона відповідача не надала суду інформації про відповідне звернення належного користувача до уповноваженого органу за фактом перевищення 25 січня 2022 року встановлених законодавством габаритно-вагових норм під час руху транспортного засобу Renault Magnum ДНЗ [NUMBER] , та з урахуванням того, що позивачем не надано суду відомостей з Єдиного державного реєстру транспортних засобів про внесення належного користувача вказаного транспортного засобу, суд приходить висновку про те, що ФОП [PERSON] не є належним користувачем транспортного засобу Renault Magnum ДНЗ [NUMBER] , в розумінні ч. 1 ст. 14-3 КУпАП. Враховуючи викладене, при оформленні оскаржуваної постанови в повному обсязі дотримано вимоги ст. 14-3 КУпАП щодо встановлення відповідальної особи, яка несе адміністративну відповідальність за правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 132-1 КУпАП. Проте колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 КУпАП. Згідно статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі письмових, речових і електронних доказів, висновків експертів, показів свідків. Виходячи із норм викладених в частині 1 статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею78 КАС України. Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Як вбачається з матеріалів справи, до суду позивачем було надано копію постанови серія ВМ №00008880 від 25.01.2022 року. Колегія суддів зазначає, що наявна у справі оскаржувана постанова про адміністративне правопорушення не є безперечним доказом вчинення позивачем адміністративного правопорушення, оскільки постанова є саме тим рішенням відповідача, що оскаржується, в якому працівник державного органу відображає своє власне бачення порушень, допущених водієм. І саме в цьому акті мають бути відображені докази, якими підтверджується факт вчинення правопорушення. Відповідач, як суб`єкт владних повноважень повинен надавати докази в підтвердження правомірності оскаржуваної постанови. Відповідачем доказів в обґрунтування прийняття оскаржуваної постанови до суду не були надані до суду першої інстанції, в тому числі витягу з системи «Сервіс перевірки адміністративних правопорушень в галузі безпеки на транспорті зафіксованих в автоматичному режимі». Таким чином, відповідачем не подано будь-яких доказів щодо вимірювання фактичного навантаження на здвоєну вісь транспортного засобу позивача, та доказів перевищення встановлених законодавством вагових норм під час руху великоваговими транспортними засобами автомобільними дорогами і відповідних висновків після проведення замірів. Колегія суддів зазначає, що у суду відсутні додаткові обов`язки досліджувати докази, які не були надані до суду відповідачем, в тому числі шляхом дослідження офіційних веб-сайті Укртрансбезпеки у мережі Інтернет за посиланням. Крім того, колегія суддів зазначає, що дійсно у спірній постанові міститься посилання на загальнодоступний веб-сайт в мережі інтернет. Проте, згідно до Постанови серії ВМ № 00008880 від 25.01.2022 року (а.с.24), в якій зазначено відомості що знаходяться за посиланням https://wim.dsbt.gov.ua/r/a/BM00000293/ з кодом доступу DU3k2gPUVz4WR неможливо переглянути у зв`язку з тим, що вказано неправильний ідентифікатор доступу. Таким чином, у суду апеляційної інстанції відсутня можливість перейшовши за посиланням, обравши відповідну рубрику та ввівши необхідні параметри (серію та номер постанови, а також серію та номер транспортного засобу) перевірити даний доказ на предмет його належності, об`єктивності та достовірності . З урахуванням зазначеного, доводи відповідача стосовно правомірності притягнення позивача до адміністративної відповідальності є не обґрунтованим. Тобто, матеріали справи не містять належних доказів у справі про адміністративне правопорушення, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, у зв`язку з чим колегія суддів приходить \~висновку, що оскаржувана постанова прийнята не в спосіб, який передбачений нормами КУпАП, без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, що є підставою для її скасування. Зазначене, на думку колегії суддів, є достатньою підставою для задоволення позову та скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення у сфері безпеки на автомобільному транспорті, зафіксоване в автоматичному режимі серії ВМ № 00008880 від 25.01.2022 року. Враховуючи вищенаведене, відсутності належних доказів вчинення позивачем адміністративного правопорушення, інші доводи сторін щодо правомірності чи неправомірності оскаржуваної постанови, з урахуванням відсутності належних доказів вчинення позивачем адміністративного правопорушення, не впливають на вирішення справи по суті. Виходячи з вищевказаного, постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності підлягає скасуванню, а провадження у справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю відповідно до вимог 293 КУпАП та ч. 3 ст. 286 КАС України, що залишилось позаувагою суду першої інстанції, оскільки скасовуючи постанову про притягнення до адміністративної відповідальності, судом першої інстанції порушено норми процесуального права в частині не вирішення питання щодо закриття провадження. У силу п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Згідно зі ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення зокрема є, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~За таких обставин, колегія суддів вважає, що необхідно скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову про задоволення позову в повному обсязі. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~

Результат розгляду: partial