Рішення адміністративного суду від 2022-03-18 00:00:00+02

в квітні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства "Чуднівське хлібоприймальне підприємство" про стягнення податкової заборгованості. Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 17 серпня 2021 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено. Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та ухвалити нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що на його думку, призвело до неправильного вирішення спору. Так, апелянт зазначає, що за Приватним акціонерним товариством "Чуднівське хлібоприймальне підприємство" обліковується заборгованість в сумі 255 887, 36 грн. по фінансовій допомозі та бюджетній позичці. Оскільки, вказана заборгованість відповідачем не погашена, позивач звернувся до суду для її стягнення. 17 \~січня 2022 року до суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено про безпідставність її доводів. Відповідач вказує, що позивачем не надано первинних документів, підтверджуючих фактичне перерахування бюджетної позички, а також не надано договору про надання бюджетної позички, укладання якого передбачено п.2.2. Прядку №124. Зауважив, що відповідач не отримував від держави у свою власність коштів або майно, тому і обов`язку до його повернення у відповідача також немає. Сьомий апеляційний адміністративний суд ухвалою від 04 січня 2022 року, з урахуванням ст. 311 КАС України, вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. За таких умов згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України при розгляді справи в порядку письмового провадження фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Крім того, у зв`язку з клопотанням представника позивача судом апеляційної інстанції було витребувано в Управління державної казначейської служби України у Чуднівському районі Житомирської області додаткові докази, які надійшли на адресу Сьомого апеляційного адміністративного суду 14 березня 2022 року. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, відзиву та додаткових доказів колегія суддів вважає, що остання підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду неоспорені факти про те, що Приватне акціонерне товариство "Чуднівське хлібоприймальне підприємство" як юридична особа зареєстроване 28.06.1997 року та перебуває на податковому обліку в Головному управлінні ДПС у Житомирській області. Між відділенням Державного казначейства України в Чуднівському районі та відповідачем було укладено договори про надання фінансової допомоги на проведення комплексу робіт в осінньо-зимовий період 1997-1998 років від 29.09.1997 № 17 на умовах повернення до 01.10.1998 року. Управлінням державної казначейської служби України у Чуднівському районі Житомирської області на виконання вимог постанови Кабінету Міністрів України від 11.09.1997 №1003 було направлено на адресу податкового органу подання №1 від 23.02.2021 року для здіснення до відповідача заходів щодо стягнення простроченої заборгованості у загальній сумі 255887,36 грн. У зв`язку з чим позивач звернувся до суду для стягнення з відповідача простроченої заборгованості. Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову суд першої інстанції виходив з відсутності передбачених чинним законодавством підстав для стягнення з Приватного акціонерного товариства "Чуднівське хлібоприймальне підприємство" простроченої заборгованості в сумі 255 887, 36 грн. з рахунків у банку, що обслуговують такого платника податків, та за рахунок готівкових коштів, оскільки будь-яких первинних та банківських документів на підтвердження перерахування відповідачу і отримання відповідачем суми заборгованості позивач суду не надав. Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне. Приватне акціонерне товариство «Чуднівське хлібоприймальне підприємство» (далі - Відповідач) як юридична особа зареєстроване 28.06.1997 року, та перебуває на податковому обліку в Головному управлінні ДПС у Житомирській області (реєстраційні дай і додаються). Згідно ст. 16 Податкового кодексу України (далі - Кодекс) платники податків зобов`язані сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених Кодексом. Згідно п. 41.1 ст. 41 Кодексу контролюючими органами є органи державної податкової служби - щодо податків, які справляються до бюджетів та державних цільових фондів, а також стосовно законодавства, контроль за дотриманням якого покладається на органи державної податкової служби. Згідно з підпунктом 19-1.1.38 пункту 19-1.1 статті 19-1 Г1К України однією з функцій контролюючих органів є стягнення сум простроченої заборгованості суб`єктів господарювання перед державою за кредитами (позиками), залученими державою або під державні (місцеві) гарантії, а також за кредитами із бюджету в порядку, визначеному цим Кодексом та іншими законами України. Згідно з підпунктом 20.1.19 пункту 20.1 статті 20 ПК України контролюючі органи мають право стягувати суми простроченої заборгованості суб`єктів господарювання перед державою (Автономною Республікою Крим чи територіальною громадою міста) за кредитами (позиками), залученими державою (Автономною Республікою Крим чи територіальною громадою міста) або під державні (місцеві) гарантії, а також за кредитами із бюджету в порядку, визначеному цим Кодексом та іншими законами України. Пунктом 1 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» ПК України встановлено, що погашення простроченої заборгованості суб`єкта господарювання перед державою (Автономною Республікою Крим чи територіальною громадою міста) за кредитом (позикою), залученим державою (Автономною Республікою Крим чи територіальною громадою міста) або під державну (місцеву) гарантію, а також за кредитом з бюджету (включаючи плату за користування такими кредитами (позиками) та пеню) здійснюється у порядку, визначеному главою 9 розділу II цього Кодексу. Главою 9 розділу II Податкового кодексу України регулюються питання погашення податкового боргу платника податку. Аналіз наведених норм свідчить про те, що законодавець поширив процедуру погашення податкового боргу на порядок стягнення заборгованості за бюджетними позичками (фінансовими допомогами), наділивши у такий спосіб правовідносини позики, що виникли між державою як позикодавцем та господарюючим суб`єктом як позичальником, ознаками публічно-правових. При цьому органами стягнення є органи доходів та зборів, які під час вжиття заходів, спрямованих на погашення відповідної заборгованості, діють на виконання своїх владних повноважень щодо погашення податкового боргу, визначених Податковим кодексом України. Постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2011 № 174 затверджений Порядок обліку заборгованості, в тому числі простроченої, перед державою за кредитами, залученими державою або під державні гарантії, бюджетними позичками /фінансовою допомогою, наданими Міністерством фінансів у 1993-1998 роках, нарахування пені та списання безнадійної заборгованості (далі - Порядок № 174). Відповідно до пункту 1 Порядку №174, який регламентує дії органів виконавчої влади та банків-агентів, які від імені або за дорученням центральних органів виконавчої влади надали суб`єктам господарювання кредити, залучені державою або під державні гарантії, а також дії Мінфіну, який надав бюджетні познчки/фінансову допомогу у 1993- 1998 роках, та які здійснюють їх обслуговування і ведуть облік заборгованості за ними з метою забезпечення реалізації права вимоги погашення простроченої заборгованості перед державою за такими кредитами, бюджетними позичками/фінансовою допомогою; встановлює механізм нарахування пені Мінфіном на суми простроченої заборгованості перед державою за кредитами, залученими державою або під державні гарантії, та територіальними органами Державної казначейської служби на суми простроченої заборгованості за бюджетними позичками/фінансовою допомогою, наданими Мінфіном у 1993-1998 роках. Відповідно до пунктів 6, 9, 10 зазначеної о Порядку № 174 облік простроченої заборгованості за бюджетними позичками/фінансовою допомогою ведеться органами Державної казначейської служби у валюті бюджетної познчки/фінансової допомоги, в якій вони надані. Кошти, що надходять до бюджету в рахунок погашення простроченої заборгованості за бюджетними позичками/фінансовою допомогою, зараховуються органами Державної казначейської служби на рахунки, відкриті згідно з бюджетною класифікацією. Державна казначейська служба на підставі зазначеної в пунктах 4 і 8 цього Порядку інформації, що подана Мінфіном, відображає зміни заборгованості за кредитами в обліку виконання державного бюджету та протягом тижня після надходження інформації, зазначеної в пункті 8 цього Порядку, інформує територіальні органи Державної казначейської служби за місцем реєстрації боржника про розмір простроченої заборгованості за кредитами та нарахованої на її суму пені, а також про розмір простроченої заборгованості за бюджетними позичками/фінансовою допомогою. З метою примусового стягнення в установленому законодавством порядку простроченої заборгованості з боржника територіальні органи Державної казначейської служби до кінця місяця, що настає за звітним періодом: інформують органи державної податкової служби за місцем реєстрації боржника про зміну розміру простроченої заборгованості за кредитами та суму нарахованої на неї пені; нараховують пеню та інформують органи державної податкової служби за місцем реєстрації боржника про зміну розміру простроченої заборгованості за бюджетними позичками/фінансовою допомогою та суму нарахованої на неї пені З аналізу вищенаведених норм чинного законодавства вбачається, що на податковий орган не покладено обов`язок перевірити правомірність та обґрунтованість заборгованості, а відповідно до підпункту 20.1.19 п.20.1 ст. 20 ПК України контролюючі органи мають право стягувати суми простроченої заборгованості суб`єктів господарювання перед державою за кредитами (позиками), залученими державою або під державні (місцеві) гарантії, а також за кредитами із бюджету в порядку, визначеному цим Кодексом та іншими законами України в установленому законодавством порядку за місцем реєстрації боржника відповідно до подання територіальних органів Державної казначейської служби, яке подається у строки, визначені пунктом 10 цього Порядку. Судом апеляційної інстанції встановлено, що між відділенням Державного казначейства України у Чуднівському районі та відповідачем було укладено договори про надання фінансової допомоги на проведення комплексу робіт в осінньо-зимовий період 1997-1998 років від 29.09.1997 на умовах повернення до 01.10.1998 року (копії договорів містяться у матеріалах справи), а саме: -№ 1 на суму 2 500, 00 грн.; № 2 на суму 2 500, 00 грн.; № 3 на суму 1 000 грн.; № 4 на суму 4 000 грн.; № 5 на суму 3 000 грн.; № 6 на суму 3 000 грн.; № 7 на суму 3 000 грн.; № 8 на суму 2 000 грн.; № 9 на суму 1 500 грн.; № 10 на суму 2 000 грн.; № 11 на суму 3 400 грн.; № 12 на суму 7 000 гри.; № 13 на суму 4 000 грн.; № 14 на суму 2 000 грн.; № 15 на суму 2 500 грн.; № 16 на суму 3 000 грн.; № 17 на суму 3 000 грн.; № 18 на суму 5 000 грн.; № 19 на суму 2 500 грн.; № 20 на суму 5 000 грн.; № 21 на суму 2 500 грн.; № 22 на суму 2 500 грн.; № 23 на суму 2 500 грн.; № 24 на суму 5 000 грн.; № 25 на суму 2 500 грн.; № 26 на суму 4 000 грн.; № 27 на суму 2 000 грн. Відповідно до ст. 153, Цивільного кодексу Української PCP (чинний на момент укладення договорів), договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Згідно ст. 154 Цивільного кодексу Української PCP (чинний на момент укладення договорів), якщо згідно з законом або угодою сторін договір повинен бути укладений в письмовій формі, він може бути укладений як шляхом складання одного документа, підписаного сторонами, так і шляхом обміну листами, телеграмами, телефонограмами та ін., підписаними стороною, яка їх надсилає. Колегія суддів зазначає, що докази і доказування - один із найважливіших інститутів адміністративного права. Адже саме з допомогою доказів суд з`ясовує дійсні правовідносини сторін, обставини, що мають значення для справи. Суд зауважує, що докази це будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність оспорюваних обставин. Тобто доказом є не факт, не обставина, а фактичні дані. Належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у справі, та інших обставин, які мають значення, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Достатність доказів визначається як наявність у справі такої сукупності зібраних доказів, яка викликає у суб`єкта доказування внутрішню переконаність у достовірному з`ясуванні наявності або відсутності обставин предмету доказування, необхідних для встановлення об`єктивної істини та прийняття правильного рішення у справі. Відповідно до ч.1 ст.72 КАС Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Статтею 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача У відповідності до ч. 4 ст. 9 КАС України суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі, щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи. Згідно з ч. 2 ст. 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Колегія суддів зазначає, що суд як на відсутність підстав для задоволення адміністративного позову зазначив про те, що у даному випадку, позивачем до позовної заяви не додано копій первинних документі бухгалтерського обліку та господарських договорів, якими передбачено триваючий обов`язок відповідача повернути бюджетну позичку, так само як і доказів фактичного перерахування позичкодавцем грошових коштів на користь товариства, а саме платіжних документі або виписок по рахунках суб`єкта господарювання. Тобто в основу оскаржуваного рішення судом першої інстанції покладено висновок про недоведеність позивачем заявлених вимог первинними документами у справі, та невідповідністю решти документів критеріям доказів, які можуть підтверджувати ці вимоги. Однак, такий висновок суду першої інстанції є передчасними, зробленими без належного з`ясування всіх обставин, що мають значення для розгляду заявлених вимог про стягнення заборгованості. Колегія суддів звертає увагу, що з метою повного, всебічного розгляду справи судом апеляційної інстанції за клопотанням представника позивача було витребувано в Управління державної казначейської служби України у Чуднівському районі Житомирської області копії первинних документів бухгалтерського обліку, оформлених у відповідності до вимог ст.9 Закону України "№ Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", яким передбачено триваючий обов`язок відповідача повернути бюджетну позичку та докази фактичного перерахування позикодавцем грошових коштів на користь позивача. На виконання ухвали суду апеляційної інстанції, \~Управлінням державної казначейської служби України у Чуднівському районі Житомирської області до суду було надано наступні документи: подання щодо стягнення з ПРАТ "Чуднівське ХПП" простроченої заборгованості; особову картку; реєстр заборгованості; акт \~відділення Державного казначейства у Чуднівському районі №4 передачі - прийому заборгованості по фінансовій допомозі, наданій \~господарствам під осінньо - польові роботи від 03.08.1998 року; договори про надання фінансової допомоги на проведення комплексу робіт в осінньо- зимовий період 1997/1998 років. Досліджуючи вищенаведені докази, судом апеляційної інстанції встановлено, що договори про надання фінансової допомоги підписані сторонами, зокрема представником відповідача, про що свідчить відбиток печаті підприємства та зразок підпису уповноваженої особи. У судовому порядку вказані договори недійсними не визнавалися, у зв`язку з чим, грошові зобов`язання відповідача на момент звернення контролюючого органу до суду є узгодженими. Також, факт надання відповідачу фінансової допомоги додатково підтверджується Актом прийому заборгованості по фінансовій допомозі, наданій господарствам під осінньо- польові роботи №4 від 03.08.1998 (копія міститься у матеріалах справи), який у графі «Прийняв Керівник Чуднівського ХПП» містить відбиток печаті підприємства (із зазначенням коду підприємства згідно ЄДРПОУ) та зразок підпису уповноваженої особи. Тобто, оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, колегія суддів \~вважає, вони в повному обсязі \~підтверджують факт простроченої \~заборгованості за бюджетними позичками/фінансовою допомогою. Окрім того, посилання суду першої інстанції на норми Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», є безпідставним, оскільки згідно ч.1 Розділу V «Прикінцеві положення» Закону України від 16.07.1999 № 996-ХІУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», Закон набирає чинності з 1 січня 2000 року. Відповідно до ст.58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. За таких обставин, норми вищевказаного Закону не можуть бути поширені на правовідносини, у період 1997-1998 років, які є предметом спору у даній справі. Виходячи із змісту принципу офіційного з`ясування всіх обставин у справі в адміністративному судочинстві саме на суд покладається обов`язок визначити характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги, матеріальний закон, який їх регулює, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі позовних вимог та заперечень; з`ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів, і вжити заходів для виявлення та витребування доказів. Судова колегія наголошує, що обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. Разом з тим судом першої інстанції не було враховано та не здійснено належного дослідження сукупності наявних в матеріалах справи доказів, що стосуються спірної заборгованості за Договором з урахуванням правил та критеріїв оцінки доказів та не було вчинено жодних дій для витребування відповідних доказів, у зв`язку з чим суд прийшов до помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тобто прийняте рішення не відповідає матеріалам справи та вимогам закону, і підлягає скасуванню з постановленням нової постанови про задоволення позовних вимог. Статтею 242 КАС України передбачено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а обґрунтованим - рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Так, Європейський суд з прав людини у п. 50 рішення від 13 січня 2011 року (остаточне) по справі «Чуйкіна проти України» (case of Chuykina v. Ukraine) (Заява \~28924/04) зазначив, що суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A \~18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задоволення усіх вимог п. 1 ст. б Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для п. 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-И). У силу вимог п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право\~скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Згідно зі \~ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Результат розгляду: granted