Рішення адміністративного суду від 2022-06-06 00:00:00+03

[PERSON] звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, в якому просив: визнати протиправним та скасувати наказ Державної міграційної служби України від 04.06.2021 р. № 93 «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання» в частині визнання недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню посвідки, посвідку на постійне проживання серії [NUMBER] від 13.07.2012 р., видану УГІРФО ГУМВС України в Харківській області на ім`я громадянина Федеративної Республіки Нігерія [PERSON] ; визнати протиправними дії Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області щодо складання висновку про перевірку матеріалів справи щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні громадянину Нігерії [PERSON] , затвердженого начальником ГУ ДМС України в Харківській області Тімоновим О.В. 14.05.2021 р. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 22.11.2021 р. позов задоволено. Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач Державна міграційна служба України, подав до суду апеляційної інстанції апеляційну скаргу, в якій, у зв`язку з порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.11.2021 р. та прийняти рішення, яким відмовити в задоволенні позову. В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме: вимог Закону України «Про правовий статус іноземців", Кодексу адміністративного судочинства України та на не відповідність висновків суду обставинам справи, оскільки рішення про залишення в Україні позивача та документування його посвідкою на постійне проживання в Україні прийняте з порушенням вимог законодавства, у зв`язку з чим наказ Державної міграційної служби України від 04.06.2021 р. № 93 «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання» в частині визнання недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню посвідки, посвідку на постійне проживання серії [NUMBER] від 13.07.2012 р., видану УГІРФО ГУМВС України в Харківській області на ім`я громадянина Федеративної Республіки Нігерія [PERSON] обґрунтований та не підлягає скасуванню. Позивач подав до суду апеляційної інстанції письмовий відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Судовим розглядом встановлено, що громадянин Нігерії [PERSON] в 1999 році приїхав в Україну з метою навчання та проходив навчання в Харківській медичній академії післядипломної освіти 29.09.2000 р. позивач зареєстрував шлюб з громадянкою України [PERSON] , [INFO] , з якою продовжує перебувати у шлюбі та має чотирьох дітей, що підтверджується свідоцтвами про одруження та народження дітей, копії яких знаходяться в матеріалах справи. 26.09.2001 р. позивач звернувся до ВПР та МР УАСМ УМВС України в Харківській області з клопотанням про залишення в Україні на постійне проживання, враховуючи наявність родинних зв`язків з громадянкою України, за результатами розгляду якої 02.11.2001 р. рішенням УАСМ УМВС України в Харківській області позивача було документовано тимчасовою посвідкою на постійне проживання в Україні серії [NUMBER] терміном дії до 02.11.2003 р. 28.05.2004 р. позивача документовано посвідкою на постійне проживання в Україні серії [NUMBER] терміном дії - безстроково, відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону України "Про імміграцію". 13.07.2012 р. позивача у зв`язку із обміном документовано посвідкою серії [NUMBER] , що підтверджується висновком ВПР та МР УАСМ УМВС України в Харківській області За результатами розгляду матеріалів справи щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні громадянину Нігерії [PERSON] управлінням ДМС України в Харківській області складено та затверджено висновок від 14.05.2021 р., який разом з матеріалами справи про видачу посвідки на постійне проживання в Україні серії [NUMBER] від 13.07.2012 р. надіслано до Державної міграційної служби України для підготовки проекту наказу Голови ДМС про скасування рішення щодо видачі вищевказаної посвідки на постійне проживання та визнання її недійсною. На підставі вищевказаного висновку наказом ДМС України від 04.06.2021 р. № 93 «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання» визнано недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню посвідку на постійне проживання серії [NUMBER] від 13.07.2012 р., видану УГІРФО ГУМВС України в Харківській області на ім`я громадянина Федеративної Республіки Нігерія [PERSON] , [INFO] , оскільки під час перевірки встановлено, що позивач не проходив процедуру надання дозволу на імміграцію та на час подання первинної заяви позивач перебував у шлюбі з громадянкою України менше ніж 2 роки, то відсутні підстави для отримання дозволу на імміграцію, у зв`язку з чим рішення від 02.11.2011 р. про залишення в Україні на постійне проживання та документування його посвідкою на постійне проживання прийняте з порушенням вимог законодавства та підлягає скасуванню. Не погоджуючись із вищевказаними наказом і діями відповідачів, позивач звернувся до суду з цим позовом. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуваний наказ необґрунтований та підлягає скасуванню, а Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області при складанні висновку про перевірку матеріалів справи щодо оформлення посвідки на постійне проживання в України діяло з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки на час оформлення позивачу посвідки, уповноважений державний орган, перевіряв надані позивачем документи та будь-яких порушень законодавства не виявив, у зв`язку із чим оформив позивачу посвідку. Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав. Відповідно до ч. 2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 1 Закону України від 22.09.2011 № 3773-VI "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" (в подальшому - Закон № 3773-VI) встановлено, що іноземець це - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав, а посвідка на постійне проживання це - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні. Згідно із ст. 2 Закону № 3773-VI, іноземці та особи без громадянства мають ті ж права і свободи та виконують ті ж обов`язки, що і громадяни України, якщо інше не передбачено Конституцією, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України. Відповідно до ст. 1 Закону України "Про імміграцію" (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), імміграція це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання. Іммігрантом є - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону України "Про імміграцію" (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається: одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України. Пунктом 17 статті 1 Закону № 3773-VI встановлено, що посвідка на постійне проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні. Кабінетом Міністрів України затверджено Порядок оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання № 321 від 25.04.2018 р. (в подальшому - Порядок № 321, в редакції чинній на час вчинення спірних правовідносин). Відповідно до пункту 3 Порядку № 321 посвідка оформляється іноземцям або особам без громадянства, які мають дозвіл на імміграцію в Україну або до прийняття рішення про припинення громадянства України постійно проживали на території України і після прийняття такого рішення залишилися постійно проживати на її території. Згідно із пп. 5 п. 7 Порядку № 321, обмін посвідки здійснюється у разі досягнення іноземцем або особою без громадянства 25- або 45-річного віку (у разі, коли іноземець або особа без громадянства документовані посвідкою, що не містить безконтактного електронного носія). Відповідно до п. 9 Порядку № 321 оформлення посвідки (у тому числі замість втраченої або викраденої), її обмін здійснюється територіальними органами/територіальними підрозділами ДМС через Головний обчислювальний центр Єдиного державного демографічного реєстру у взаємодії з Державним центром персоналізації документів державного підприємства "Поліграфічний комбінат "Україна" по виготовленню цінних паперів". Пунктом 38 Порядку № 321 встановлено, що рішення про оформлення посвідки приймається територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС за результатами ідентифікації іноземця або особи без громадянства, перевірки поданих документів та відсутності підстав для відмови в її видачі. Згідно із п. 40 Порядку № 321, для оформлення у зв`язку із втратою або викраденням посвідки, її обміну іноземець або особа без громадянства подають такі документи: посвідку, що підлягає обміну (крім випадків втрати та викрадення); паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, крім випадків, установлених абзацом восьмим цього пункту; переклад на українську мову сторінки паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, з особистими даними, засвідчений у встановленому законодавством порядку; документи, що підтверджують обставини чи юридичні факти, відповідно до яких посвідка підлягає обміну (крім випадків, передбачених підпунктами 3-5 пункту 7 цього Порядку), документи, видані компетентними органами іноземних держав, мають бути легалізованими в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України; документ, що посвідчує особу законного представника, та документ, що підтверджує повноваження особи як законного представника, у разі подання документів законним представником; документ, що підтверджує сплату адміністративного збору, або документ про звільнення від його сплати. Відповідно до п. 43 Порядку № 321, рішення про оформлення, обмін посвідки приймається територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС за результатами ідентифікації іноземця або особи без громадянства, перевірки поданих ними документів та у разі відсутності підстав для відмови в її оформленні. Згідно із ст. 12 Закону України "Про імміграцію", дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; в інших випадках, передбачених законами України. Відповідно до пп. 8 п. 72 Порядку № 321, посвідка вилучається, визнається недійсною та знищується у разі: коли вона підлягає обміну у зв`язку із зміною інформації, внесеної до посвідки (крім додаткової змінної інформації); виявлення помилки в інформації, внесеній до посвідки; непридатності посвідки для подальшого використання; скасування посвідки; коли вона заявлена як втрачена або викрадена; смерті особи, якій видано посвідку; закінчення строку її дії або прийняття рішення про обмін такої посвідки до закінчення строку її дії; оформлення посвідки з порушенням вимог законодавства; неотримання посвідки іноземцем або особою без громадянства протягом шести місяців; коли іноземець або особа без громадянства не звернулися для її обміну у строки, визначені пунктом 18 цього Порядку. Згідно із пунктом 73 Порядку № 321, у разі коли рішення про оформлення посвідки прийнято з порушенням вимог законодавства, керівник відповідного територіального органу/територіального підрозділу ДМС, керівник структурного підрозділу апарату ДМС проводить службову перевірку. За результатами перевірки складається висновок у двох примірниках, який підписується працівником, що провів перевірку, та його безпосереднім керівником і погоджується керівником територіального органу ДМС, керівником структурного підрозділу апарату ДМС. На підставі висновку посвідки, які видані з порушенням вимог законодавства, визнаються недійсними за наказом ДМС. Судовим розглядом встановлено, що підставою для визнання посвідки на постійне проживання позивача недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню зазначено підпункт 8 пункту 72 Порядку № 321, а саме: оформлення посвідки з порушенням вимог законодавства. Проте, при наданні позивачу посвідки на постійне місце проживання в Україні відповідачем проведена перевірка законності залишення його на постійне проживання на території України. Крім того, 28.05.2004 р. позивача документовано посвідкою на постійне проживання в Україні серії [NUMBER] терміном дії - безстроково, відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону України "Про імміграцію", тобто, поза квотою як одного з подружжя, який перебуває у шлюбі з громадянкою України понад 2 роки. Суд апеляційної інстанції зазначає, що ГУМВС України в Харківській області, приймаючи рішення від 13.07.2012 р. про документування позивача посвідкою на постійне місце проживання серії [NUMBER] не виявлено підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію та надано позивачу посвідку на постійне місце проживання в Україні. З моменту документування позивача посвідкою на постійне проживання не виникало нових обставин, які б тягли за собою обґрунтованого скасування, виданої позивачу посвідки серії [NUMBER] . Тобто, доводи відповідача про те, що рішення про видачу позивачу посвідки на постійне місце проживання в Україні прийнято з порушенням вимог законодавства є необґрунтованими. Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права, викладений в постанові Верховного Суду № 820/27/17 від 23.07.2020 р. Згідно із ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що ГУМВС України в Харківській області при складанні висновку про перевірку матеріалів справи щодо оформлення посвідки на постійне проживання діяло з порушенням вимог чинного законодавства, у зв`язку з чим оскаржуваний наказ Державної міграційної служби України від 04.06.2021 р. № 93 «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання» в частині визнання недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню посвідки на постійне проживання серії [NUMBER] від 13.07.2012 р., виданої УГІРФО ГУМВС України в Харківській області на ім`я громадянина Федеративної Республіки Нігерія [PERSON] , і необґрунтований, у зв`язку з чим підлягає скасуванню. Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.11.2021 р. - без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Доводи апелянта спростовані приведеними вище обставинами та нормативно-правовим обґрунтуванням. Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Однак, згідно із п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи. Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Результат розгляду: denied