Рішення адміністративного суду від 2023-02-06 00:00:00+02

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив: - визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ в м. Києві, яким здійснено перерахунок призначеної позивачці пенсії за вислугу років із розрахунку 60% від суми місячної заробітної плати, зазначеній у довідці Київської міської прокуратури від 29.03.2021 №21/151 та обмежено граничний розмір пенсії позивачки у розмірі десяти прожиткових мінімумів для непрацездатних осіб; - зобов`язати ГУ ПФУ в м. Києві здійснити з 01.04.2020 перерахунок та виплату пенсії за вислугу років позивачці відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ (у редакції, що діяла на час набуття права на пенсійне забезпечення), з розрахунку 90% від суми місячної заробітної плати згідно довідки Київської міської прокуратури від 29 березня 2021 року №21/151 без обмеження її максимального розміру, та виплатити різницю суми між нарахованою після перерахунку та фактично отриманою пенсією. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.06.2022 позов задоволено частково: - визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві, що полягає у не розгляді заяви [PERSON] від 31.03.2021 про здійснення перерахунку з 01.04.2021 раніше призначеної пенсії в розмірі 90% від суми місячного заробітку згідно довідки Київської міської прокуратури від 29 березня 2021 року №21/151; - зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві розглянути заяви [PERSON] від 31.03.2021 про здійснення перерахунку з 01.04.2021 раніше призначеної пенсії в розмірі 90% від суми місячного заробітку згідно довідки Київської міської прокуратури від 29.03.2021 №21/151 з урахуванням висновків суду. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Відповідач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що перерахунок пенсії позивача здійснений на підставі норм чинного законодавства. Позивач у відзиві на апеляційну скаргу просить відмовити у її задоволенні, посилаючись на необґрунтованість доводів скаржника. Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що [PERSON] перебуває на обліку в ГУ ПФУ в м. Києві та отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру» з 2006 року; відповідно до матеріалів пенсійної справи позивачка отримувала пенсію за вислугу років у розмірі 90 % від окладу, що також встановлено постановою Дарницького районного суду міста Києва від 18.11.2016 у справі №753/19465/16-а, яка набрала законної сили відповідно до відмітки на копії постанови. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 березня 2021 року у справі №640/9468/20: - визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФУ в м. Києві, викладене у листі від 23.03.2020 №2600-0303-8/38934 про відмову у здійсненні перерахунку пенсії за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ у редакції, чинній на час призначення пенсії; - зобов`язано ГУ ПФУ в м. Києві здійснити з 13.12.2019 перерахунок та виплату пенсії за вислугу років [PERSON] відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (редакції, що діяла на час набуття права на пенсійне забезпечення), обчисленої відповідно до постанови КМУ від 30.08.2017 №657 з розрахунку 90% від суми місячної заробітної плати без обмеження її максимального розміру, згідно довідки прокуратури міста Києва від 27.02.2020 №18/64 та виплатити різницю суми між нарахованою після перерахунку та фактично отриманою пенсією. Заявою від 31.03.2021 позивач звернулася до ГУ ПФУ в м. Києві з проханням здійснити перерахунок з 01.04.2021 раніше призначеної пенсії в розмірі 90% від суми місячного заробітку згідно довідки Київської міської прокуратури від 29.03.2021 №21/151. Заява отримана відповідачем відповідно до розписки-повідомлення від 31.03.2021. Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом. Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що спору щодо відсоткового розміру пенсії позивачки та обмеження пенсії максимальним розміром на час звернення позивачки до суду не існувало, а тому такі вимоги є передчасними, оскільки судовому захисту підлягають порушені права чи інтереси особи, а не ті, що ймовірно будуть порушені у майбутньому. Суд вказав, що вимоги зобов`язати ГУ ПФУ в м. Києві здійснити з 01.04.2020 перерахунок та виплату пенсії за вислугу років позивачці відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ (у редакції, що діяла на час набуття права на пенсійне забезпечення), з розрахунку 90% від суми місячної заробітної плати згідно довідки Київської міської прокуратури від 29.03.2021 №21/151 без обмеження її максимального розміру, та виплатити різницю суми між нарахованою після перерахунку та фактично отриманою пенсією не підлягають задоволенню як похідні. Виходячи за межі позовних вимог, суд першої інстанції вказав, що заява позивачки від 31.03.2021 не була розглянута у визначений Законом України «Про звернення громадян» строк та позивачку в порушення вимог частини першої статті 18 Закону України «Про звернення громадян» не повідомлено про результати розгляду такої заяви. Відповідачем безпідставно не надано відповідь на заяву позивачки від 31.03.2021, отриману відповідачем 31.03.2021 відповідно до розписки-повідомлення. Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого. Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Оскільки доводи та вимоги апеляційної скарги не стосуються рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог, у задоволенні яких було відмовлено, то колегія суддів рішення суду у цій частині не переглядає. У зв`язку із викладеним, у даному провадженні суд апеляційної інстанції перевіряє правомірність виходу суду першої інстанції за межі позовних вимог. Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Згідно частини першої статті 5 КАС кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист. За змістом частин першої-третьої статті 9 КАС розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналіз викладеного дає підстави для висновку, що у разі, якщо особа вважає порушеним своє право у сфері публічно-правових відносин з боку суб`єктів владних повноважень, вона вправі звернутися до суду за захистом такого права. З цією метою вона подає до суду адміністративний позов, у якому формулює вимоги, які, на її думку зможуть захистити таке порушене право. Здійснюючи розгляд спору, суд може захистити порушене право як у спосіб, який позивач сформулював у своїх вимогах, так і в інший спосіб, який призведе до ефективного захисту цього порушеного права. На переконання колегії суддів, можливість суду виходу за межі позовних вимог згідно статті 9 КАС пов`язана саме із необхідністю захисту права, за захистом якого позивач звернувся до суду. Суд не може виходити за межі позовних вимог, якщо це призведе до вирішення питань прав, свобод чи інтересів про захист яких позивач не просив та які виникли у інших правовідносинах на підставі норм іншого законодавства. Так, звернення позивача до суду із позовом, що розглядається у даній справі, пов`язане із захистом права на отримання пенсії без обмеження максимальним розміром та у певному відсотковому розмірі заробітку, що вказаний у довідці органу, у якому позивач раніше працював. Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні не знайшов підстав для захисту такого права та відмовив у задоволенні заявлених позовних вимог. Рішення суду у цій частині не оскаржено. Натомість, суд першої інстанції надав оцінку відносинам, які пов`язані із листуванням з питань пенсії позивача з відповідачем, вказавши, що в порушення Закону України «Про звернення громадян» на заяву позивача відповідач відповіді не надав. Проте, позивач у даній справі не заявляла про порушення свого права на отримання відповіді на її заяву від пенсійного органу та не просила захистити це право. Підставою звернення до суду позивач не вказувала порушення відповідачем вимог Закону України «Про звернення громадян» чи іншого законодавства щодо розгляду та надання відповіді на письмове звернення (заяву). Колегія суддів додатково звертає увагу, що в апеляційній скарзі відповідач зазначає, що у зв`язку із отриманням 31.03.2021 заяви позивача було прийняте рішення №930020823911 від 08.04.2021, яким з 01.04.2021 здійснено перерахунок пенсії у розмірі 60% заробітку із обмеженням максимальним розміром. При цьому, із позовної заяви вбачається, що про зменшення відсоткового розміру та обмеження максимального розміру пенсії позивачу було відомо. За таких обставин, були відсутні підстави для виходу за межі позовних вимог шляхом визнання протиправними дій щодо нерозгляду заяви позивача та зобов`язання відповідача її розглянути. Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв помилкове рішення про вихід за межі позовних вимог. Оскільки суд відмовив у задоволенні заявлених позивачем вимог, а вихід за межі позову є безпідставним, то здійснення судом розподілу судових витрат також є помилковим. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя . Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Інші доводи учасників справи висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини. Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 КАС. Відповідно до пункту другого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. За змістом частини першої статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Оскільки судом першої інстанції порушено норми процесуального права, то оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню в частині виходу за межі позовних вимог.

Результат розгляду: partial