Рішення адміністративного суду від 2022-09-19 00:00:00+03

До Київського окружного адміністративного суду звернувся [PERSON] з позовом до Головного управління Пенсійного фонду у Київській області в якому просить суд: - визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області щодо виплати з 12.03.2021 [PERSON] пенсії, що обмежена максимальним розміром в десть прожиткових мінімумів, встановлених для осіб, які втратили працездатність; - зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області здійснювати з 12.03.2021 виплату пенсії [PERSON] без обмеження максимальним розміром, що не перевищує десяти прожиткових мінімумів, встановлених для осіб, які втратили працездатність, та виплати різницю між фактично отриманою та належною до сплати сумою пенсії. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області протиправно здійснює виплату пенсії з 12.03.2021 з обмеженням її граничного розміру десятьма прожитковими мінімумами, встановленими для осіб, які втратили працездатність, оскільки рішенням Конституційного Суду України від 20.12.2016 №7-рп/2016 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) обмеження максимального розміру пенсії, встановленого частиною сьомою статті 43 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб". Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 01 грудня 2021 року в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю. Не погоджуючись з зазначеним вище судовим рішенням, позивачем (надалі - апелянт) подано апеляційну скаргу, в якій останній просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, з посиланням на постанови Верховного Суду від 16.12.2021 року по справі №400/2085/19, від 24.09.2021 року по справі №370/2610/17 та у постанові від 10.09.2021 року по справі №300/633/19. Крім того, позивач в апеляційній скарзі зазначає про помилковість висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень статті 2 Закону №3668-VI. Зазначено, що спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон №2262-XII. Вказано, що положеннями частини сьомої статті 43 Закону №2262-XII також передбачалось обмеження розміру призначеної (перерахованої) відповідно до цього Закону пенсії десятьма прожитковими мінімумами, установлених для осіб, які втратили працездатність. У той же час, зазначені положення Закону №2262-XII визнано неконституційними згідно з рішенням Конституційного Суду України від 20.12.2016 №7-рп/2016. Відповідач заперечує проти апеляційної скарги в повному обсязі та просить залишити рішення суду першої інстанції без змін. Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). З огляду на викладене, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження. Переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що [PERSON] , [INFO] , є громадянином України, про що свідчить паспорт серії [NUMBER] , виданий Міським відділом №2 Білоцерківського МУ ГУ МВС України в Київській області 05.07.1996. З матеріалів пенсійної справи вбачається, що позивач з 12.03.2021 є пенсіонером та отримує пенсію по інвалідності відповідно до Закону України №2262-XII. Згідно з протоколом за пенсійною справою від 17.05.2021, позивачу було призначено основний розмір пенсії з урахуванням надбавками до пенсії в розмірі 29993,18 грн., проте, зазначений розмір обмежено до 17690,00 грн. на підставі Закону України №2262-XII. У червні 2021 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області із заявою, в якій просив скасувати обмеження максимального розміру пенсії 10 мінімальних пенсій за віком, що складає 17690,00 грн., та проводити виплату без будь-яких обмежень. Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області листом від 16.07.2021 №1000-09-8/71483 повідомило, що загальний розмір нарахованої пенсії станом на 12.03.2021 становить 30027,18 грн. Водночас, згідно ст. 43 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" максимальний розмір пенсії не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Розмір пенсії виплачується в розмірі 18540,00 грн. Не погоджуючись з відмовою відповідача, позивач звернувся з даним позовом до суду. Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив, з того, що положення статті 2 Закону №3668-VI, якими передбачено обмеження розміру призначеної (перерахованої), у тому числі, відповідно до Закону №2262-XII пенсії десятьма прожитковими мінімумами, установлених для осіб, які втратили працездатність, є чинними, поширюють свою дію на всю територію України та, відповідно, обов`язковими до виконання. Судом першої інстанції в обґрунтування судового рішення також зроблено посилання на правові висновки Верховного Суду, які викладені у постановах від 10.12.2020 у справі №580/492/19, від 21.05.2021 року по справі №347/2083/16, від 27.01.2021 року по справі №344/1326/17, а також Шостим апеляційним адміністративним судом у постановах від 05.10.2021 у справі №620/2511/20 та від 21.09.2021 у справі №640/15298/20. Надаючи правову оцінку правомірності прийнятого судом першої інстанції рішення з урахуванням доводів апеляційної скарги та встановлених обставин справи, колегія суддів зазначає про таке. Предметом спору у цій справі є правомірність обмеження максимальним розміром пенсії позивача, призначеної на підставі Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (надалі - Закон України №2262-XII). Обмеження граничного розміру пенсії, призначеної на підставі Закону №2262-XII, десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність, вперше введено в дію Законом України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи" від 08.07.2011 №3668-VI (надалі - Закон України №3668-VI), який набрав законної сили 01.10.2011. Відповідно до положень статті 2 Закону №3668-VI максимальний розмір пенсії (крім пенсійних виплат, що здійснюються з Накопичувального пенсійного фонду) або щомісячного довічного грошового утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною), призначених (перерахованих) відповідно до Митного кодексу України, законів України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про статус народного депутата України", "Про Національний банк України", "Про Кабінет Міністрів України", "Про дипломатичну службу", "Про службу в органах місцевого самоврядування", "Про судову експертизу", "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", "Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів", "Про наукову і науково-технічну діяльність", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", "Про пенсійне забезпечення", "Про судоустрій і статус суддів", Постанови Верховної Ради України від 13 жовтня 1995 року "Про затвердження Положення про помічника-консультанта народного депутата України", не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність Законом №3668-VI внесено зміни у статтю 43 Закону №2262-XII, яку викладено в редакції Закону №3668-VI, а саме: максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Рішенням Конституційного Суду України від 20.12.2016 року №7-рп/2016 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення частини сьомої статті 43 Закону №2262-XII. Згідно з пунктом 2 резолютивної частини вказаного Рішення положення частини сьомої статті 43 Закону № 2262-XII, які визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто 20.12.2016. Конституційний Суд України у Рішенні від 20.12.2016 № 7-рп/2016, яким визнав таким, якими, що не відповідають статті 17 Конституції України, положення частини сьомої статті 43 Закону № 2262, виходив із того, що норми-принципи частини п`ятої статті 17 Конституції України щодо забезпечення державою соціального захисту громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей є пріоритетними та мають безумовний характер. Тобто заходи, спрямовані на забезпечення державою соціального захисту вказаної категорії осіб, зокрема у зв`язку з економічною доцільністю, соціально-економічними обставинами не можуть бути скасовані чи звужені. При цьому Конституційний Суд України стверджує, що обмеження максимального розміру пенсії, призначеної особам, яким право на пенсійне забезпечення встановлене Законом № 2262-ХІІ, порушує суть конституційних гарантій щодо безумовного забезпечення соціального захисту осіб, передбачених частиною п`ятою статті 17 Конституції України, які зобов`язані захищати суверенітет, територіальну цілісність і недоторканність України. Обмеження граничного розміру пенсії, призначеної на підставі Закону №2262-XII, десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність, введено в дію Законом №3668-VI, яким внесено зміни у статтю 43 Закону №2262-XII, шляхом викладення її в редакції Закону №3668-VI. Тобто, положення частини сьомої статті 43 Закону №2262-XII та положення частини першої статті 2 Закону №3668-VІ (у частині поширення її дії на Закон № 2262-ХІІ), прийняті одночасно для регулювання одних і тих самих правовідносин (обмеження максимальним розміром пенсій, призначених відповідно до Закону №2262-XII) та є однаковими за змістом. Конституційним Судом України у Рішенні від 20.12.2016 № 7-рп/2016 надано оцінку правовому регулюванню спірних правовідносин (обмеження максимальним розміром пенсії військовослужбовців) та визнано таким, що не відповідає статті 17 Конституції України положення частини сьомої статті 43 Закону № 2262-XII. При цьому положення статті 2 Закону № 3668-VI (у частині поширення її дії на Закон № 2262-XII), які дублюють зміст частини сьомої статті 43 Закону № 2262-XII, тобто є однопредметними правовими нормами, які прийняті одночасно для регулювання спірних правовідносин - змін не зазнали та передбачали обмеження максимальним розміром пенсії військовослужбовців. Тобто, на момент виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між Законом № 2262-XII з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 № 7-рп/2016 та Законом № 3668-VI - у частині обмеження максимальним розміром пенсії військовослужбовців. При цьому суб`єктом владних повноважень у спірних правовідносинах надано перевагу найменш сприятливому для позивача підходу та застосовано положення статті 2 Закону №3668-VI. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у пунктах 52, 56 рішення від 14.10.2010 у справі "Щокін проти України" (Заяви № 23759/03 та № 37943/06) зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у світлі практики Суду. На думку ЄСПЛ, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу "якості закону", передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника. Таким чином, у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи. Положеннями статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06.11.2018 року по справі № 812/292/18 зазначила, що норми законодавства, які допускають неоднозначне або множинне тлумачення, завжди трактуються на користь особи. У постанові від 13.02.2019 року, що винесена Великою Палатою Верховного Суду у зразковій справі № 822/524/18 із посиланням на положення статей 1, 8, 92 Конституції України, а також на статтю 9 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права зроблено висновок, що у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, наявність у національному законодавстві правових "прогалин" щодо захисту прав людини та основних свобод, зокрема, у сфері пенсійного забезпечення, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи. Зважаючи на викладене, у цій справі застосуванню підлягають норми Закону №2262-XII з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 № 7-рп/2016, а не норми Закону № 3668-VI. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 16.12.2021 року по справі №400/2085/19, від 17.02.2022 року по справі №640/11168/20 та від 02 серпня 2022 року по справі № 240/1369/21 та відповідно до частини 5 статті 242 КАС України, підлягає врахуванню судом при розгляді цієї справи. За вказаних обставин обмеження відповідачем максимального розміру пенсії позивачу, право на пенсійне забезпечення якого встановлене Законом №2262-ХІІ, є протиправним. Колегія суддів апеляційного суду також зазначає про безпідставність посилання суду першої інстанції в обґрунтування судового рішення на правові позиції Верховного Суду, що викладені у постановах від 21.11.2019 року по справі №161/14321/16-а та від 10.12.2020 року по справі №580/492/19, оскільки вони сформовані за результатами застосування Верховним Судом положень пункту 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №3668-VI при розгляді справ, предметом яких був перерахунок пенсій, призначених на підставі Закону України від 05.11.1991 №1789-ХІІ "Про прокуратуру" та Закону України від 05.11.1991 №1788-ХІІ "Про пенсійне забезпечення", а не Закону №2262-ХІІ. Крім того, колегія суддів звертає увагу про відсутність підстав для застосування при розгляді вказаної справи правової позиції Верховного Суду, що викладена у постанові від 24.06.2020 року по справі №580/234/19 та посилання на яку міститься у відзиві відповідача на апеляційну скаргу. Так, у вказаній справі предметом розгляду була правомірність обмеження органом Пенсійного фонду пенсії позивача, що призначена йому на підставі статті 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення" як працівнику льотного складу, а не на підставі Закону №2262-ХІІ. З урахуванням викладеного, зважаючи на помилковість позиції суду першої інстанції щодо правомірності обмеження відповідачем розміру перерахованої позивачеві пенсії її максимальним розміром, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, про задоволення позову. Частиною 1 ст. 242 КАС України встановлено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Відповідно до пункту другого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. За змістом частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. За змістом частини шостої статті 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат. Колегією суддів встановлено, що позивач звільнений від сплати судового збору, заяв про відшкодування інших витрат не подавав, а відтак судові витрати розподілу не підлягають. Враховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції, оскільки прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права та прийняти нове рішення, яким позовну заяву задовольнити.

Результат розгляду: granted