Рішення адміністративного суду від 2023-04-20 00:00:00+03

[PERSON] (далі - [PERSON] , позивач) звернулась до суду з позовом до управління з питань державної реєстрації Черкаської міської ради (далі - відповідач), в якому просила: - визнати протиправною відмову управління з питань державної реєстрації Черкаської міської ради щодо реєстрації за місцем проживання [PERSON] , а саме [ADDRESS] ; - зобов`язати управління з питань державної реєстрації Черкаської міської ради повторно розглянути заяву [PERSON] та здійснити реєстрацію місця проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 06 травня 2022 року у задоволенні позову було відмовлено. Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції позивач звернулась з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити. Доводи апелянта ґрунтуються на тому, що оскільки квартира [ADDRESS] не була в законний спосіб переведена в нежитлові приміщення, а тому реєстрація права власності на нерухоме майно, яке зазначено у свідоцтві про право власності на нерухоме майно є незаконною, а тому дане свідоцтво підлягає скасуванню. Так, на переконання апелянта судом помилково зроблено висновок про те, що житло яке займає позивач є службовим, і не враховано висновок покладений в рішенні Соснівського районного суду м. Черкаси від 21.01.2021 у справі №712/16609/19. Виходячи з доводів апеляційної скарги, апелянт переконаний, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок про відсутність у нього права на реєстрацію в квартирі за адресою: [ADDRESS] , а тому рішення підлягає скасуванню, а позовні вимоги задоволенню. Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, яким передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні). Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційних скарг та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг. Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 20.12.2021 позивач подала управлінню з питань державної реєстрації Черкаської міської ради заяву про реєстрацію її місця проживання за адресою: [ADDRESS] . 22.12.2021 управлінням з питань державної реєстрації Черкаської міської ради відмовлено у реєстрації місця проживання позивача. Підставою відмови зазначено, що у поданих особою документах містяться недостовірні відомості, подані документи є недійсними, а саме: договір на користування не має основних/обов`язкових реквізитів, у договорі не визначено приміщення, яке надається заявниці. Крім того, особа подала документи не в повному обсязі, а саме документи про власність на будинок по [ADDRESS] саме поштамту, який ним розпоряджається. Не погоджуючись із такою відмовою позивач звернулася до суду з цим позовом. Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову виходив з того, що вищевказане приміщення не набуло статусу житлового у встановленому законом порядку, та не може вважатись житлом фізичної особи, у розумінні статті 379 ЦК України, а тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для реєстрації місця проживання позивача у ньому. Колегія суддів при винесенні даної постанови керується наступним. Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-IV( далі - Закон № 1382-IV), який регулює відносини, пов`язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, що гарантуються Конституцією України і закріплені Загальною декларацією прав людини, Міжнародним пактом про громадянські та політичні права, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод і протоколами до неї, іншими міжнародними договорами України, а також визначає порядок реалізації свободи пересування та вільного вибору місця проживання і встановлює випадки їх обмеження, реєстрація - внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру та до паспортного документа про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси житла. Згідно з ст. 6 Закону № 1382-IV громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Батьки або інші законні представники зобов`язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання. Для реєстрації особа або її представник подає органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг): письмову заяву; документ, до якого вносяться відомості про місце проживання. Якщо дитина не досягла 16-річного віку, подається свідоцтво про народження; квитанцію про сплату адміністративного збору; документи, що підтверджують право на проживання в житлі, перебування або взяття на облік у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту, проходження служби у військовій частині, адреса яких зазначається під час реєстрації; військовий квиток або посвідчення про приписку (для громадян, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку). Відповідно до ст. 11 Закону № 1382-IV реєстрацію та зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб у межах відповідної адміністративно-територіальної одиниці здійснює орган реєстрації. Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері реєстрації фізичних осіб, здійснює розроблення проектів законодавчих та інших нормативно-правових актів у сфері реєстрації місця проживання. Згідно ст. 10 Закону № 1382-IV правила здійснення реєстрації місця проживання, форми необхідних для цього документів, порядок передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру встановлюються Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п. 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207 (далі - Правила (чинні на момент виникнення спірних правовідносин), що визначають механізм здійснення реєстрації / зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб в Україні, а також встановлюють форми необхідних для цього документів, для реєстрації місця проживання особа або її представник подає: 1) заяву за формами, наведеними відповідно у додатках 6, 7 або 8; 2) документ, до якого вносяться відомості про місце проживання. Якщо дитина не досягла 16 років, подається свідоцтво про народження. Реєстрація місця проживання дітей, які є іноземцями чи особами без громадянства, здійснюється за умови внесення даних про дітей до посвідки на постійне або тимчасове проживання їх батьків та копії свідоцтва про народження. Документи, видані компетентними органами іноземних держав, підлягають легалізації в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами; 3) квитанцію про сплату адміністративного збору (у разі реєстрації місця проживання одночасно із зняттям з попереднього місця проживання адміністративний збір стягується лише за одну послугу); 4) документи, що підтверджують: право на проживання в житлі, - ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та членів його сім`ї (зазначені документи або згода не вимагаються при реєстрації місця проживання неповнолітніх дітей за адресою реєстрації місця проживання батьків / одного з батьків або законного представника/представників); право на перебування або взяття на облік у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту особи, - довідка про прийняття на обслуговування в спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту особи за формою згідно з додатком 9, копія посвідчення про взяття на облік бездомної особи, форма якого затверджується Мінсоцполітики (для осіб, які перебувають на обліку у цих установах або закладах); проходження служби у військовій частині, адреса якої зазначається під час реєстрації, - довідка про проходження служби у військовій частині, видана командиром військової частини за формою згідно з додатком 10 (для військовослужбовців, крім військовослужбовців строкової служби); 5) військовий квиток або посвідчення про приписку (для громадян, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку); 6) заяву про зняття з реєстрації місця проживання особи за формою згідно з додатком 11 (у разі здійснення реєстрації місця проживання одночасно із зняттям з реєстрації попереднього місця проживання). У разі подання заяви представником особи, крім зазначених документів, додатково подаються: документ, що посвідчує особу представника; документ, що підтверджує повноваження особи як представника, крім випадків, коли заява подається законними представниками малолітньої дитини - батьками (усиновлювачами). В силу приписів п. 11 Правил орган реєстрації відмовляє в реєстрації / знятті з реєстрації місця проживання, якщо, зокрема, особа не подала необхідних документів або інформації, або у поданих документах містяться недостовірні відомості або подані документи є недійсними. Рішення про відмову в реєстрації / знятті з реєстрації місця проживання приймається в день звернення особи або її представника шляхом зазначення у заяві про реєстрацію / зняття з реєстрації місця проживання підстав відмови. Зазначена заява повертається особі або її представнику. Суд апеляційної інстанції, здійснивши перевірку рішення суб`єкта владних повноважень щодо відповідності критеріям правомірності, визначених ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, вважає за необхідне зазначити наступне. Як вбачається з оскаржуваного рішення підставою для відмови у реєстрації місця проживання позивача стало те, що у поданих особою документах містяться недостовірні відомості, подані документи є недійсними, а саме: договір на користування не має основних/обов`язкових реквізитів, у договорі не визначено приміщення, яке надається заявниці. Крім того, особа подала документи не в повному обсязі, а саме документи про власність на будинок по [ADDRESS] саме поштамту, який ним розпоряджається. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, позивачем до заяви було долучено договір на користування службовим приміщенням від 13.12.1999; рішення судів від 21.01.2021 та від 13.05.2021 у справі № 712/16609/19. Дослідивши додані позивачем документи, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне. Так, судами у вказаній справі № 712/16609/19 встановлено, що «відповідно даних договору на користування службовим приміщенням від 13.12.1999 року, укладеного між поштамтом Черкаської дирекції УДППЗ «Укрпошта» та [PERSON] (який надавався позивачем до заяви - у даній справі №580/1574/22), згідно до рішення профспілкового комітету Черкаського поштамту № 5 від 03.12.1999 року, їй було передано для проживання сім`ї відповідача службове приміщення за адресою [ADDRESS] . Вказаним договором передбачено, що при припиненні трудових відносин з поштамтом необхідно звільнити займане приміщення до дня звільнення, а також зазначено, що договір має чинність на весь час роботи. Згідно даних акту опитування сусідів, які проживають у будинку по [ADDRESS] , завіреного головою комітету самоорганізації населення мікрорайону «Перемога» від 22.01.2020 року, відповідач [PERSON] проживає однією сім`єю з дочкою [PERSON] та сином [PERSON] за адресою: [ADDRESS] .» Крім того, колегія суддів звертає увагу на висновки викладені в ухвалі Верховного Суду від 30.07.2021 у справі 712/16609/19, якою, зокрема, було відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Департаменту економіки та розвитку Черкаської міської ради на рішення судів попередніх інстанцій у даній справі. Так, Верховний Суд зазначає: «Суди першої та апеляційної інстанції дійшли правильного висновку про те, що спірне житлове приміщення має статус службового з 1980 року; виділене відповідачу як працівнику АТ «Укрпошта» в 1999 році; відповідач проживає у квартирі з 1990 року; рішення про переведення квартири до нежитлових приміщень та про виключення вказаної квартири із числа службових не ухвалювалися, тому позов задоволенню не підлягає. [PERSON] вселилася до квартири [ADDRESS] на підставі договору про користування службовим приміщенням, укладеного на виконання рішення профспілкового комітету Черкаського поштамту № 5 від 3 грудня 1999 року, набула право користування спірним житлом згідно із законом та несе витрати з його утримання». Таким чином, з наведеного вбачається, що в даному випадку обставини наявності у позивача права користування вказаним майном уже встановлено судовими рішеннями та не потребує доказуванню. Таким чином, приймаючи спірне рішення відповідач передчасно, не пересвідчившись у наявності у позивача права користування майном, відмовив у реєстрації позивачу місця проживання з підстав, які були досліджені та встановлені судовими рішеннями, що призвело до необґрунтованої підстави для відмови у реєстрації місця проживання позивача. Тому, виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суб`єкта владних повноважень не відповідає критеріям правомірності, визначених ч. 2 КАС України та вимог ч.2 ст. 19 Конституції України. Також, всупереч приписам ч. 2 ст. 77 КАС України відповідачем по справі, як суб`єктом владних повноважень, не виконано покладений на нього обов`язок щодо доказування правомірності прийняття оскаржуваного рішення. На наведені обставини суд першої інстанції уваги не звернув, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог. Крім того, колегія суддів звертає увагу, що належність квартири за вказаною адресою до житлового чи нежитлового фонду не було покладено в основу відмови відповідача у реєстрації місця проживання [PERSON] . Вирішуючи спір колегія суддів враховує, що повноваження відповідача щодо прийняття відповідних рішень, в тому числі щодо реєстрації місця проживання за своєю правовою природою є дискреційними. Водночас, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003). Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Вирішуючи публічно-правовий спір у межах спірних правовідносин, адміністративний суд перевіряє оскаржуване рішення відповідача на предмет його відповідності вимогам ч. 2 ст. 2 КАС України, а у разі встановлення протиправності такого рішення, з метою ефективного захисту прав або законних інтересів фізичних осіб, юридичних осіб зобов`язує відповідача вчинити дії, які випливають з імперативних правових норм, що регулюють спірні правовідносини. Отже, на переконання колегії суддів, ефективним засобом юридичного захисту прав позивача у спірних правовідносинах є саме зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву [PERSON] від 20 грудня 2021 року та здійснити реєстрацію її місця проживання за адресою: [ADDRESS] . Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Надаючи оцінку доводам учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ, сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04), згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) № 303-A, пункт 29). Отже, судом першої інстанції було неповно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи в цілому. Згідно зі ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Результат розгляду: granted