Рішення адміністративного суду від 2022-04-01 00:00:00+03

В серпні 2021 року позивач - [PERSON] звернулася в суд із позовом до Великобийганської сільської ради, в якому просила скасувати рішення Великобийганської сільської ради від 27.04.2021 року №269, яким рішення Великобийганської сільської ради від 16 листопада 2020 року №957 скасовано та вирішено вважати таким, що втратило чинність, а земельну ділянку орієнтовною площею 0,20 га, розташовану в с. В. Бийгань, залишено як землі запасу комунальної власності для суспільних потреб. В обґрунтування позовних вимог вказував на те, що рішенням Великобийганської сільської ради від 16.11.2020 року №957 їй було надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність згідно з поданою заявою та графічними матеріалами. У зв`язку з чим нею було виготовлено відповідну проектну документацію, яку було подано до органу місцевого самоврядування для затвердження, однак представник відповідача в усній формі відмовився прийняти таку. В подальшому листом відповідача від 26.05.2021 року її було повідомлено про скасування раніше прийнятого сільською радою рішення від 16.11.2020 року №957, а земельну ділянку, щодо якої позивач розробила проектну документацію, залишено як землі запасу комунальної власності для суспільних потреб. Зазначене рішення відповідача вважала протиправним та таким, що порушує гарантоване законодавством право на землю. Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2021 року адміністративний позов задоволено; скасовано рішення Великобийганської сільської ради від 27.04.2021 року №269, яким рішення Великобийганської сільської ради від 16 листопада 2020 року №957 скасовано та вирішено вважати таким, що втратило чинність, а земельну ділянку орієнтовною площею 0,20 га, розташовану в с. В. Бийгань, залишено як землі запасу комунальної власності для суспільних потреб. Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, Великобийганська сільська рада оскаржила його в апеляційному порядку, яка, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити. Свою апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що позивачем не було дотримано вимог ч. 6 ст. 118 Земельного кодексу України. Окрім того, бажана земельна ділянка є територією колишнього колгоспу, а саме: асфальтованим майданчиком, майно якого розподілено між його пайовиками, серед яких позивач не значиться. З огляду на те, позивач не може претендувати на отримання такої земельної ділянки, а тому рішення про скасування попереднього рішення сільської ради є правомірними. Оскарженим рішенням сільською радою фактично відреаговано на допущені раніше порушення та самостійно їх виправлено. На підставі пункту 1 частини 1 статті 311 КАС України розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав. Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 13 листопада 2020 року [PERSON] звернулася до сільського голови Великобийганської сільської ради із заявою про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, яка розташована за адресою: Закарпатська область, Берегівський район, Великобийганська сільська рада, с. Велика Бийгань, орієнтованою площею 0,2 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства (а.с. 40). Зазначена заява була розглянута постійною комісією Великобийганської сільської ради з земельних питань, охорони природи і навколишнього середовища, будівництва, охорони пам`ятників і культури 16 листопада 2020 року, за наслідками чого було вирішено рекомендувати сесії сільської ради надати дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON] , орієнтовною площею 0,2 га, в К-423 для ведення особистого селянського господарства за адресою: Закарпатська область, Берегівський район, с. Велика Бийгань (а.с. 45 - 48). Рішенням 57 сесії VII скликання Великобийганської сільської ради №957 від 16 листопада 2020 року [PERSON] надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 0,2 га, за адресою: [ADDRESS] для ведення особистого селянського господарства (зворот арк. спр. 11). 04 грудня 2020 року [PERSON] подала фізичній особі-підприємцю [PERSON] заяву на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 0,1937 га (а.с. 11). На підставі поданої [PERSON] заяви та укладеного договору №20-12-002 від 04.12.2020 року фізичною особою-підприємцем [PERSON] було розроблено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства (а.с. 7 - 19). Разом з тим, рішенням 8 сесії VIIІ скликання Великобийганської сільської ради №269 від 27 квітня 2021 року було скасовано рішення 57 сесії VII скликання Великобийганської сільської ради №957 від 16 листопада 2020 року, а земельну ділянку орієнтовною площею 0,2 га, розташовану в с. Велика Бийгань, вирішено залишити як землі запасу комунальної власності Великобийганської сільської ради для суспільних потреб (а.с.. 22). В якості підстави прийняття такого рішення зазначено те, що до заяви громадянки [PERSON] не було додано графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки орієнтовною площею 0,2 га, розташованої в с. Велика Бийгань, Великобийганської сільської ради. Про прийняття рішення №269 від 27 квітня 2021 року [PERSON] було повідомлено листом Великобийганської сільської ради №521/02-24 від 26 травня 2021 року (а.с. 21). Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання. Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи з огляду на наступне. Земельні відносини в Україні регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Відповідно до частин 6, 7 ст. 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим, Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Аналіз зазначених вище норм дає підстави для висновку, що чинним законодавством визначено розгляд клопотання у встановлений строк та вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Відмова у наданні дозволу з інших підстав не допускається. Так, рішенням Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року у справі №7-рп/2009 було надано офіційне тлумачення положень ч. 2 ст. 19, ст. 144 Конституції України, ст. 25, ч. 14 ст. 46, ч. 1, 10 ст. 59 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні стосовно права органу місцевого самоврядування скасовувати свої раніше прийняті рішення та вносити до них зміни з будь-якого питання, що є компетенцією органу місцевого самоврядування. У вказаному рішенні Конституційний Суд України зазначив, що в Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону). Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є "гарантією стабільності суспільних відносин" між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення. Матеріалами справи підтверджено, що на реалізацію прийнятого Великобийганською сільською радою 16 листопада 2020 року рішення №957 [PERSON] було розроблено проект землеустрою, тобто таке рішення органу місцевого самоврядування вже вичерпало свою дію шляхом виконання. Скасування вказаного рішення, зачіпає правомірні інтереси та законні очікування позивача, а тому порушує принцип належного урядування, згідно з яким ризик будь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу і такі помилки, за загальним правилом, не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення Європейського суду з прав людини у справі Лелас проти Хорватії , Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки , Ґаші проти Хорватії , Трґо проти Хорватії ). Відтак, приймаючи оспорюване рішення Великобийганської сільської ради від 16 листопада 2020 року №957, яким скасовано попереднє рішення 57 сесії VII скликання Великобийганської сільської ради №957 від 16 листопада 2020 року, відповідач діяв не на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені нормами чинного законодавства, відтак позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Згідно із ч. 2 ст. 6 КАС України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права. Так, у п. 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. З огляду на наведене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Результат розгляду: denied