Рішення адміністративного суду від 2022-04-06 00:00:00+03

ТзОВ «Радехівський цукор» звернулася в суд з позовом до Західного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків в якому просить визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № 4233000701 від 26 березня 2021 року. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2021 року позов задоволено повністю. Не погоджуючись із вказаним рішенням Західне міжрегіональне управління ДПС по роботі з великими платниками податків подало апеляційну скаргу, яку обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допущено порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову. Відзиву на апеляційну скаргу позивач не подав. В судовому засіданні апеляційного розгляду справи представник відповідача Палій М.В. апеляційну скаргу підтримала з підстав зазначених у скарзі, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову. Представник позивача Сміхура В.Р. проти апеляційної скарги заперечив, просив скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Відповідно до статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів. Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що Західним міжрегіональним управлінням ДПС по роботі з великими платниками податків було проведено документальну планову виїзну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю «Радехівський Цукор» податкового законодавства за період з 01.10.2016 по 30.09.2019, валютного законодавства за період з 01.10.2016 по 30.09.2019, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2015 по 30.09.2019, іншого законодавства за період з 01.10.2016 по 30.09.2019, за результатами якої складено акт перевірки від 17.02.2021 р. №33/33-00-07-01-01/36153189 «Про результати документальної планової виїзної перевірки Товариства з обмеженою відповідальністю «Радехівський Цукор» податкового законодавства за період з 01.10.2016 по 30.09.2019, валютного законодавства за період з 01.10.2016 по 30.09.2019, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2015 по 30.09.2019, іншого законодавства за період з 01.10.2016 по 30.09.2019 , у якому, серед іншого, зроблено висновок про порушення позивачем: пункту 46.1. статті 46 Податкового кодексу України не подано додатки ПН до Податкових декларацій з податку на прибуток підприємства, про виплачені доходи, утримані та перераховані до бюджету податки на доходи нерезидентів, якими отримано доходи із джерелом їх походження з України, а саме: Stord International A. S. (Норвегія), GRAND CERT (Польща), FRISTANA (Литва), PROMILL S.A.S. (Франція), IPRO industrieprojekt Gmbh (Німеччина), ЗАО «АМЕСТАНА» (Литва), Silver Weibull Sweden AB (Швеція), GAMTECH (Польща), ЗАО «ЛВ Транс» (Литва), Dr. Jurgen Bruhns (Німеччина), OMAG S.r.l. (Італія), ZPK MOSTOSTAL ROPCZYCE Sp.z.o.o. (Польща), Пфайфер енд Ланген Інвестиції Сп.з.о.о. (Польща), Sp.z.o.o. POLIMEX-CEKOP-MODER (Польща), GLOBAL QUALITY Sp.z.o.o. (Польща), який ґрунтується на тому, що відповідно до пункту 103.9 статті 103 Податкового Кодексу України особа, яка виплачує доходи нерезидентові, зобов`язана у разі здійснення у звітному періоді (кварталі) виплат нерезидентам доходів із джерелом їх походження з України подавати контролюючому органу за своїм місцезнаходженням (місцем проживання) звіт про виплачені доходи, утримані та перераховані до бюджету податки на доходи нерезидентів у строки та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику. Відтак неподання додатків ПН до податкових декларацій з податку на прибуток підприємства по кожному нерезиденту в кожному періоді до неподання податкової звітності позивачем, що згідно з пунктом 120.1 статті 120 Податкового кодексу України передбачає накладення штрафу в розмірі 170 гривень, за кожне таке неподання по кожному нерезиденту в кожному періоді. Такі самі дії, вчинені платником податків, до якого протягом року було застосовано штраф за таке порушення, тягнуть за собою накладення штрафу у розмірі 1020 гривень за кожне таке порушення або несвоєчасне подання. Також, відповідач покликається на лист ДФС України від 17.06.2016 № 13557/6/99-99-15-02-01-16, зі змісту якого слідує: «Під час подання Податкової декларації з податку на прибуток підприємств, форма якої затверджена наказом Міністерства фінансів України від 20.10.2015 р. № 897 та зареєстрована у Міністерстві юстиції України 11.11.2015 р. за № 1415/27860 (далі - Декларація), платникам податку на прибуток підприємств необхідно заповнити всі графи додатка ПН до Декларації, при цьому у разі виплати доходів нерезиденту, які відповідно до правил міжнародного договору звільнені від оподаткування та з яких не утримується та не перераховується податок на доходи нерезидентів, у графу 5 «Ставка податку (%) згідно з міжнародним договором рекомендуємо вказати 0. Кодексом не передбачено звільнення від декларування сум доходів нерезидентів, які відповідно до правил міжнародного договору звільнені від оподаткування та з яких не утримується та не перераховується податок на доходи нерезидентів.» На підставі вказаного акту перевірки від 17.02.2021 Західним міжрегіональним управлінням ДПС по роботі з великими платниками податків прийнято податкове повідомлення-рішення від 26.03.2021 № 4233000701, яким позивачу нараховано штрафні санкції в сумі 7310,00 грн. Дане податкове повідомлення-рішення було оскаржено позивачем в адміністративному порядку. За наслідками розгляду скарги ДПС України прийняла рішення №13700/6/99-00-06-01-02-06 від 17.06.2021, яким залишено податкове повідомлення-рішення від 26.03.2021 № 4233000701 без змін, а скаргу позивача без задоволення. Не погоджуючись з вказаним податковим повідомленням-рішенням, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду. Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого. Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Підпунктом 16.1.3. пункту 16.1. статті 16 Податкового кодексу України (далі ПК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) платників податків зобов`язано подавати до контролюючих органів у порядку, встановленому податковим та митним законодавством, декларації, звітність та інші документи, пов`язані з обчисленням і сплатою податків та зборів. Відповідно до пункту 46.1. статті 46 ПК України податкова декларація, розрахунок, звіт (далі - податкова декларація) - документ, що подається платником податків (у тому числі відокремленим підрозділом у випадках, визначених цим Кодексом) контролюючому органу у строки, встановлені законом, на підставі якого здійснюється нарахування та/або сплата податкового зобов`язання або відображаються обсяги операції (операцій), доходів (прибутків), щодо яких податковим та митним законодавством передбачено звільнення платника податку від обов`язку нарахування і сплати податку і збору, чи документ, що свідчить про суми доходу, нарахованого (виплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, суми утриманого та/або сплаченого податку. Додатки до податкової декларації є її невід`ємною частиною. Відповідно до пункту 46.5. статті 46 ПК України форма податкової декларації встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику. Форма податкової декларації в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, була затверджена наказом Міністерства фінансів України від 20 жовтня 2015 року № 897, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 11 листопада 2015 року за № 1415/27860 (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 28 квітня 2017 року № 467). Порядок складення податкової декларації регулюється пунктом 48.1. статті 48 Податкового кодексу України, в якому зазначено, що податкова декларація складається за формою, затвердженою в порядку, визначеному положеннями пункту 46.5 статті 46 цього Кодексу та чинному на час її подання. Форма податкової декларації повинна містити необхідні обов`язкові реквізити і відповідати нормам та змісту відповідних податку та збору. А саме, згідно з підпунктом 48.5.1. пункту 48.5. статті 48 Податкового кодексу України податкова декларація повинна бути підписана керівником платника податків або уповноваженою особою, а також особою, яка відповідає за ведення бухгалтерського обліку та подання податкової декларації до контролюючого органу. У разі ведення бухгалтерського обліку та подання податкової декларації безпосередньо керівником платника податку така податкова декларація підписується таким керівником. Достатнім підтвердженням справжності документа податкової звітності є наявність оригіналу підпису уповноваженої особи на документі у паперовій формі або наявність накладеного на електронний документ кваліфікованого електронного підпису чи печатки платника податку. Згідно із підпунктом 54.3.1 пункту 54.3 статті 54 ПК України, контролюючий орган зобов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, або зменшення суми податку на доходи фізичних осіб, задекларовану до повернення з бюджету у зв`язку із використанням платником податку права на податкову знижку, якщо: платник податків не подає в установлені строки податкову (митну) декларацію, а при здійсненні заходів податкового контролю встановлено факти здійснення платником податків діяльності, що призвела до виникнення об`єктів оподаткування, наявності показників, які підлягають декларуванню, відповідно до вимог цього Кодексу та наявності діючих (у тому числі призупинених) ліцензій на право здійснення діяльності з підакцизною продукцією, яка підлягає ліцензуванню згідно із законодавством. В силу вимог пункту 103.9. статті 103 ПК України, особа, яка виплачує доходи нерезидентові, зобов`язана у разі здійснення у звітному періоді (кварталі) виплат нерезидентам доходів із джерелом їх походження з України подавати контролюючому органу за своїм місцезнаходженням (місцем проживання) звіт про виплачені доходи, утримані та перераховані до бюджету податки на доходи нерезидентів у строки та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику. Суд звертає увагу, що центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, не встановлено окремої форми звіту про виплачені доходи, утримані та перераховані до бюджету податки на доходи нерезидентів. Сума податків, що утримуються при виплаті доходів (прибутків) при виплаті нерезидентам, що нараховані за звітний податковий період відображається у окремому рядку податкової декларації з податку на прибуток, а саме у рядку 23 податкової декларації з податку на прибуток. Розрахунок податку проводиться по кожному нерезиденту окремо в додатках ПН, як розшифрування рядка 23 податкової декларації з податку на прибуток. В пункті 120.1. статті 120 ПК України встановлено, що неподання (крім випадків, якщо податкова декларація не подається відповідно до пункту 49.2 статті 49 цього Кодексу) або несвоєчасне подання платником податків або іншими особами, зобов`язаними нараховувати і сплачувати податки та збори, платежі, контроль за сплатою яких покладено на контролюючі органи, податкових декларацій (розрахунків), а також іншої звітності, обов`язок подання якої до контролюючих органів передбачено цим Кодексом, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 340 гривень, за кожне таке неподання або несвоєчасне подання. Ті самі дії, вчинені платником податків, до якого протягом року було застосовано штраф за таке порушення, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 1020 гривень за кожне таке неподання або несвоєчасне подання. Судом встановлено на підставі матеріалів справи, що підставою для нарахування відповідачем позивачу штрафних санкцій у сумі 7310,00 грн. є підпункт 54.3.1. пункту 54.3. статті 54 та пункт 120.1 статті 120 Податкового кодексу України за порушення пункту 46.1 статті 46 Податкового Кодексу України, а саме не подано додатки ПН до Податкових декларацій з податку на прибуток підприємства, про виплачені доходи, утримані та перераховані до бюджету податки на доходи нерезидентів, якими отримано доходи із джерелом їх походження з України, а саме: Stord International A. S. (Норвегія), GRAND CERT (Польща), FRISTANA (Литва), PROMILL S.A.S. (Франція), IPRO industrieprojekt Gmbh (Німеччина), ЗАО «АМЕСТАНА» (Литва), Silver Weibull Sweden AB (Швеція), GAMTECH (Польща), ЗАО «ЛВ Транс» (Литва), Dr. Jurgen Bruhns (Німеччина), OMAG S.r.l. (Італія), ZPK MOSTOSTAL ROPCZYCE Sp.z.o.o. (Польща), Пфайфер енд Ланген Інвестиції Сп.з.о.о. (Польща), Sp.z.o.o. POLIMEX-CEKOP-MODER (Польща), GLOBAL QUALITY Sp.z.o.o. (Польща). На підтвердження своєї позиції відповідач покликається на лист ДФС України від 17.06.2016 № 13557/6/99-99-15-02-01-16, зі змісту якого слідує: Під час подання Податкової декларації з податку на прибуток підприємств, форма якої затверджена наказом Міністерства фінансів України від 20.10.2015 р. № 897 та зареєстрована у Міністерстві юстиції України 11.11.2015 р. за № 1415/27860 (далі - Декларація), платникам податку на прибуток підприємств необхідно заповнити всі графи додатка ПН до Декларації, при цьому у разі виплати доходів нерезиденту, які відповідно до правил міжнародного договору звільнені від оподаткування та з яких не утримується та не перераховується податок на доходи нерезидентів, у графу 5 Ставка податку (%) згідно з міжнародним договором рекомендуємо вказати 0. Кодексом не передбачено звільнення від декларування сум доходів нерезидентів, які відповідно до правил міжнародного договору звільнені від оподаткування та з яких не утримується та не перераховується податок на доходи нерезидентів. Колегія суддів вважає, що в суді відповідачем не заперечувалась та обставина, що позивачем за період з 01.10.2016 по 30.09.2019 виплачені доходи, утримані та перераховані до бюджету податки на доходи нерезидентів, якими отримано доходи із джерелом їх походження з України, а саме: Stord International A. S. (Норвегія), GRAND CERT (Польща), FRISTANA (Литва), PROMILL S.A.S. (Франція), IPRO industrieprojekt Gmbh (Німеччина), ЗАО «АМЕСТАНА» (Литва), Silver Weibull Sweden AB (Швеція), GAMTECH (Польща), ЗАО «ЛВ Транс» (Литва), Dr. Jurgen Bruhns (Німеччина), OMAG S.r.l. (Італія), ZPK MOSTOSTAL ROPCZYCE Sp.z.o.o. (Польща), Пфайфер енд Ланген Інвестиції Сп.з.о.о. (Польща), Sp.z.o.o. POLIMEX-CEKOP-MODER (Польща), GLOBAL QUALITY Sp.z.o.o. (Польща), що також відображено відповідачем в акті перевірки від 17.02.2021 №33/33-00-07-01-01/36153189 ( том 2 аркуші справи 204-205). Також відповідачем під час проведення перевірки та розгляду справи не заперечувався та не спростовувався факт вчасного подання позивачем з 01.10.2016 по 30.09.2019 податкових декларацій з податку на прибуток підприємств. Суд, досліджуючи пункт 46.1 статті 46 ПК України встановив, що абзац 3 зазначеного пункту містить норму, згідно якої зазначено, що додатки до податкової декларації є її невід`ємною частиною. Водночас, абзац 4 пункту 46.6 статті 46 ПК України вказує на те, що вимоги статей 46-50 цього Кодексу не поширюються на декларування товарів (продукції), ввезених на митну територію України або вивезених з неї відповідно до митного законодавства України (крім випадків, визначених у цих статтях), а також на декларування відрахувань до соціальних фондів та інше інформаційне декларування, яке містить економічні відомості про суб`єктів оподаткування, що не стосуються обчислення податків . Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, який дійшов переконання, що позивачем правильно визначено, що вказані додатки носять інформаційний характер та не впливають на формування об`єкту оподаткування податком на прибуток підприємств та, відповідно, на нарахування податку на прибуток. Отже, подавати додатки, які не мають показників, немає необхідності, адже сума податків, що утримуються при виплаті доходів (прибутків) при виплаті нерезидентам, що нараховані за звітний податковий період відображається у окремому рядку податкової декларації з податку на прибуток, які були подані позивачем за період з 01.10.2016 по 30.09.2019, і як повторно наголошує суд, не заперечується відповідачем. Вказана правова позиція апеляційного суду узгоджується із постановою Верховного Суду від 17 лютого 2021 року у справі № 808/3837/16, яка в силу приписів частини 5 статті 242 КАС України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховується апеляційним судом під час вирішення наведеного спору. Покликання відповідача на лист ДФС України від 17.06.2016 № 13557/6/99-99-15-02-01-16, суд не враховує, оскільки листи - роз`яснення не мають будь-якого юридичного значення та носять виключно інформаційний характер. Згідно з частиною 1 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Згідно з частиною 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Враховуючи зазначені вище встановлені обставини справи, колегія суддів вважає правильним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції, який ухвалив судове рішення з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують викладених у судовому рішенні цього суду висновків, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягають. У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника. Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстав для розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції на підставі статті 139 КАС України у апеляційного суду немає.

Результат розгляду: denied