Рішення адміністративного суду від 2022-09-12 00:00:00+03

Громадянин Таджикистану [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, в якому просив: - визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 187-19 від 11.11.2019 про відхилення скарги на наказ Головного управління державної міграційної служби у Львівській області від 13.06.2019 № 161 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; - прийняти рішення, яким зобов`язати Державну міграційну службу України задовольнити скаргу позивача про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; - зобов`язати прийняти рішення про продовження довідки позивача про звернення за захистом, у відповідності до термінів, передбачених законодавством про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту. В обґрунтування позову зазначає, що у своїй заяві він чітко зазначив причини, які унеможливлюють його повернення в країну походження через переслідування по релігійним причинам. На думку позивача, в нього є об`єктивні причини побоюватися за своє життя та здоров`я через його переслідування з релігійних мотивів. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 листопада 2021 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено. Не погодившись з таким рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги аналогічні тим, що містяться в позовній заяві. Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін та вказує на правомірність висновків суду першої інстанції і безпідставність доводів, викладених в апеляційній скарзі. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження. Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, судом установлено і підтверджується матеріалами справи, що згідно матеріалів особової справи № 2019LV0021 [PERSON] , [INFO] , є громадянином Республіки Таджикистан. В Україні знаходиться в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства Львівського прикордонного загону Західного регіонального Управління Прикордонної Служби України, які незаконно перебувають в Україні за адресою [ADDRESS] . 02.05.2019 позивач був затриманий працівниками Прикордонної варти Республіки Польща на території Республіки Польща та був переданий українській стороні. 31.05.2019 звернувся до ГУ ДМС у Львівській області із заявою щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Наказом Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області від 13.06.2019 № 161 йому було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 28.05.2019 позивач подав до ДМС України скаргу на Наказ Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області від 13.06.2019 № 161. Проте, Рішенням ДМС України від 11.11.2019 №187-19 його скаргу відхилено. Не погоджуючись з рішеннями міграційної служби про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач звернувся з даним позовом до суду. Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач як суб`єкт владних повноважень довів суду правомірність своїх дій, в той час як позивач як особа, яка звертається щодо отримання міжнародного захисту, не довів, що його перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування з релігійних причин. Колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції погоджується з огляду на наступне. Так, приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» № від 08.07.2011 №3671-VI (далі - Закон №3671-VI). Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону №3671-VI біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону №3671-VI додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті. Пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань. Відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону №3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Статтею 6 Закону №3671-VI визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, відсутні. Згідно з ч. 6 ст. 8 Закону №3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст.1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися. Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань. Тож, при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище. Відповідно до Положень Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) (далі - УВКБ ООН), особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (п.п. 45, 66). Відповідно до ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29.04.2004) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри. Відповідно до п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника. Крім того, п. 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження. Відповідно до Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доведення реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосується його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок встановлювати чи оцінювати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі наданням ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень. Разом з тим, побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. При цьому, об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо. Під час розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби встановив, що відомості, надані позивачем в ході проведеної співбесіди не дають можливості прийняти позитивне рішення за його заявою, оскільки є суперечливими та необґрунтованими, ним не наведено жодного прикладу, який би свідчив про реальність загрози його життю та здоров`ю. Колегія суддів зазначає, що у своїй заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач вказує, що на території Республіки Таджикистан піддається релігійним переслідуванням. Однак, задокументовані докази наявності переслідувань в країні громадянської належності у позивача відсутні. Під час співбесіди 04.06.2019 позивач зазначив, що не користується захистом країни походження (Республіка Таджикистан) у зв`язку із фабрикуванням стосовно нього правоохоронними органами Республіки Таджикистан кримінальної справи. Заявник стверджує, що в кінці 2012 року представники правоохоронних органів Республіки Таджикистан повідомили його батькові, що заявник належить до течії ісламу Шафіітський Мазхабі , за що його можуть ув`язнити, однак представники правоохоронних органів готові допомогти і організувати його втечу з країни. Вони допомогли заявнику втекти до Киргизстану, після чого почали вимагати у батька заявника гроші за закриття немов би відкритої стосовно заявника кримінальної справи. Оскільки батько заявника не зміг зібрати необхідну суму грошей, стосовно нього правоохоронними органами Республіки Таджикистан в 2014 році відкрито кримінальну справу за зберігання наркотиків. В період з кінця 2012 року по грудень 2018 року заявник проживав в м.Ош, Киргизстан, де займався спортом (бойовим мистецтвом). Проживав на кошти, які йому висилали батьки. В грудні 2018 році заявник виїхав з Киргизстану і транзитом через Казахстан та Російську Федерацію на початку квітня 2019 року нелегально у вантажному автомобілі перетнув кордон з Україною, а 06.04.2019 таємно зі своїм знайомим перейшов кордон з Республікою Польща, де був затриманий представниками прикордонної служби та переданий представникам прикордонної служби України. Аналізуючи матеріали співбесіди, судом встановлено, що в ході проведення співбесіди, заявник не повідомляє про переслідування у країні громадянської приналежності за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), чи приналежності до певної соціальної групи. Також заявник жодного разу не брав участі в мітингах або будь-яких інших зібраннях чи демонстраціях та не є членом будь-якої політичної партії. Проте позивач зазначає про переслідувань через віросповідання, а саме, ймовірну приналежність до Шафіітського Мазхабу. Шафіітський Мазхаб є однією із чотирьох шкіл сунітського іслама і являється однією із найбільш розповсюджених богословсько-правових шкіл, послідовників якої можна зустріти в багатьох кутках світу. Влада Республіки Таджикистан обмежує свободу релігії віри, а офіційним в державі визнаний тільки Ханафітський Мазхаб. Однак, в ході проведення співбесіди заявник зазначає, що не належить до течії ісламу Шафіітський Мазхаб , а його належність до цієї течії була видумана представниками правоохоронних органів з метою отримання коштів від його батька. Також заявником не надано жодних фактів щодо переслідування в країні громадського походження за релігійними переконаннями. З урахуванням наведеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не надано доказів на підтвердження обґрунтованості побоювань загрози його життю. Крім того, слід зазначити про відсутність фактів, які б підтверджували про можливість застосування до позивача смертної кари, катування чи нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання в країні походження, або ж серйозної особистої загрози життю особи з причин недиференційованого насилля в умовах внутрішнього збройного конфлікту. Таким чином, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що при розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ГУ ДМС у Львівській області належним чином вивчив наведені ним обставини, дослідив інформацію по країні походження та правомірно відмовив у визнанні [PERSON] біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки встановлено наявність умов, за яких такий статус не надається. Колегія суддів зазначає, що причини, які позивач вказує, щоб залишитись в Україні, не пов`язані з побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, та не відповідають критеріям, визначеним п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону №3671-VI. Згідно ч. 1 ст. 12 Закону №3671-VI рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом. Відповідно до п. 8.1 розділу VIII Правил №649 ДМС відповідно до ст. 12 Закону №3671-VI здійснює розгляд скарг на рішення територіальних органів ДМС, зокрема, про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; Рішення, передбачені п. 8.3 цього розділу, оформлюються рішенням ДМС (додаток 36), реєструються в журналі реєстрації рішень про розгляд скарг (додаток 37) та надсилаються разом з особовою справою заявника у встановленому порядку до відповідного територіального органу ДМС (п. 8.5. розділу VIII Правил №649). Оцінюючи рішення ДМС України від 11.11.2019 №187-19 про відхилення скарги позивача на рішення/наказ ГУ ДМС України у Львівській області від 13.06.2019 № 161 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту» суд враховує, що ДМС України за результатом розгляду скарги [PERSON] дійшло висновку, що рішення ГУ ДМС України у Львівській області є правомірним та обґрунтованим. ДМС погодилась з твердженням територіального органу ДМС, що відомості, про які наводить заявник у заяві та під час співбесіди не можуть бути підставою для надання йому міжнародного захисту, зауваживши, що такий висловлює побоювання щодо повернення до країни походження через релігійні переслідування, звідки він походить. ДМС дійшло висновку, що факт переслідування заявника в країні громадянської належності за ознаками віросповідання викликає сумнів. Натомість, як зазначає заявник, в країні громадянського походження стосовно нього відкрито кримінальну справу за зберігання наркотиків Колегія суддів зазначає, що вивчивши обставини справи, позивач відповідно до ст. 6 Закону №3671-VI не може бути визнаний біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а тому ДМС України правомірно прийнято рішення від 11.11.2019 №187-19 про відхилення скарги на рішення ГУ ДМС у Львівській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Щодо доводів апелянта, що біженець, який побоюється за своє життя, шукає притулку у першій безпечній країні, в якій опиняється, а не намагається обрати найбільш комфортну країну для проживання, колегія суддів зазначає наступне. Зі слів позивача на співбесіді вбачається, що він в період з кінця 2012 року по грудень 2018 року проживав в м. Ош, Киргизстан. В грудні 2018 році виїхав з Киргизської Республіки. В квітні 2019 року через територію Казахстану та Російської Федерації нелегально перетнув кордон з Україною, а 06.04.2019 спільно зі знайомим таємно перейшов кордон з Республікою Польща, де був затриманий представниками Прикордонної варти Республіки Польща та переданий представникам прикордонної служби України. Факт досить тривалого зволікання із зверненням за міжнародним захистом ставить під сумнів реальність загрози життю позивача та вказує на те, що дане звернення до органу ДМС із заявою про набуття міжнародного захисту обумовлено лише потребою у легалізації на території України. Так, Верховний Суд у постанові від 14.03.2018 по справі №820/1502/17 зазначив, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення із даною заявою може бути іншим. Колегія суддів дійшла висновку, що під час перебування на батьківщині та поза межами країни своєї громадянської належності заявник не зазнавав жодних переслідувань за ознаками раси, національності та громадянства (підданства), політичних переконань. У зв`язку з тим, що позивачем не доведено наявність небезпеки його життю в країні походження та побоювання за своє життя, зазначені обставини не знайшли свого підтвердження у ході судового розгляду справи, у суду відсутні підстави вважати, що у разі повернення позивача до країни громадянської належності будуть мати місце існування загрози його життю, безпеці чи свободі через побоювання застосування щодо нього смертної кари, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. За наведених обставин суд погоджується з доводами відповідача про відсутність у позивача об`єктивного елементу обґрунтованості побоювань щодо існування загрози життю, безпеці чи свободі на батьківщині, а звернення до органів Державної міграційної служби мало на меті лише легалізацію перебування в Україні. Доводи апеляційної скарги таких висновків не спростовують і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин справи. За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції винесене з дотриманням норм процесуального та матеріального права, судом встановлено всі обставини, що мають значення для справи, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається. У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Результат розгляду: denied