Рішення адміністративного суду від 2024-02-19 00:00:00+02

[PERSON] , (далі позивач, [PERSON] ) звернувся до суду з позовною заявою до Військової частини [NUMBER] (далі відповідач, ВЧ [NUMBER] ), в якому просив суд: - визнати протиправними дії Військової частини [NUMBER] щодо не проведення виплати одноразової грошової допомоги в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби встановленої ч. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»; - зобов`язати Військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби встановленої ч. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, він 31.08.2023 був звільнений з військової служби Військової частини [NUMBER] . Календарна вислуга років на день звільнення становить 27 років 01 місяць 05 днів у пільговому обчисленні 04 роки 10 місяців 26 днів, загальна вислуга 32 років 00 місяців 01 днів. Позивач звернувся до відповідача із заявою в якій просив, зокрема: провести виплату одноразову грошову допомогу в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби встановленої ч. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», але виплату відповідач відмовився виплачувати вказану грошову винагороду. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 08.11.2023 відмовлено у задоволенні позову. Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати його та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції в мотивувальній частині правильно вказав, що позивач має право на спірну допомоги та при цьому дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки матеріалами справи підтверджується порушення прав позивача з боку Військової частини [NUMBER] . Відповідач подав відзив на апеляційну каргу, в якому останній просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Відповідно до п. 3 ч. 1\~ ст. 311 КАС України\~ суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження. Згідно зі ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Учасниками по даній справі було отримано копії ухвал Другого апеляційного адміністративного суду від 18.12.2023 про відкриття апеляційного провадження та про призначення даної справи до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження, у т.ч. відповідачем отримано копію апеляційної скарги, що підтверджується наявними в матеріалах справи довідками про доставку електронного документа через підсистему "Електронного суду" та повідомленням про вручення рекомендованого поштового відправлення. Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга \~підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] , з 29.12.2003 по 31.08.2023 проходив військову службу у Військовій частині [NUMBER] . З витягу з наказу командира Військової частини [NUMBER] по стройовій частині від 31.08.2023 за № 247 встановлено, що підполковника [PERSON] звільненого наказом командира Військової частини [NUMBER] (по особовому складу) від 29.08.2023 за № 386 з військової служби в запас за статтею 26 ч. 5 п. 3 п.п «г» через сімейні обставини. Календарна вислуга років на день звільнення становить 27 років 01 місяць 05 днів у пільговому обчисленні 04 роки 10 місяців 26 днів, загальна вислуга 32 років 00 місяців 01 днів. Відповідач у відповідь на звернення позивача від 13.09.2023 вх. 1186/п, зокрема, про виплату одноразової грошової допомоги при звільненні повідомив про відсутність у позивача права на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні (а.с.14-16). Не погоджуючись з вказаною бездіяльністю відповідача, позивач звернувся до суду. Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, в даному конкретному випадку заявник у відповідності до вимог ч. 2 ст. 79 КАС України та ч. 4 ст. 161 КАС України не долучив до позову докази отримання власних письмових звернень органом публічної адміністрації. Відтак, дійшов переконання про недоведеність події отримання органом публічної адміністрації власних письмових звернень заявника з приводу спірної виплати, а тому вважав, що \~позов підлягає залишенню без задоволення. Колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне. Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (див. рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року №8-рп/99 та від 20 березня 2002 року №5-рп/2002).Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян, як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей (рішення Конституційного Суду України від 20 березня 2002 року №5-рп/2002). Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється Законом України Про військовий обов`язок і військову службу (далі - Закон №2232-ХІІ). Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 №2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Згідно з підпунктом "г" пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України №2232-ХІІ з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби, зокрема, через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) - один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років. Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі визначені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" №2011-ХІІ від 20.12.1991. Відповідно до пункту 1 частини 1, частини 2 статті 9 Закону №2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Частиною 4 статті 9 Закону України №2011-ХІІ встановлено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України. Згідно \~абзацу 2 пункту 2 статті 15 Закону України №2011-ХІІ військовослужбовцям при звільненні з військової служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. Так, матеріалами справи підтверджено, що витягом з наказу командира Військової частини [NUMBER] (по стройовій частині) від 31.08.2023 № 247 підполковника [PERSON] - начальника відділення персоналу штабу, (звільненого наказом командира військової частини [NUMBER] від 29.08.2023 року № 386) звільнено у запас збройних сил відповідно до підпункту г пункту 3 частини 5, статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу (через сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років та виключено зі списків особового складу частини та знято з усіх видів грошового забезпечення. Вислуга років у складає 27 років 01 місяць 05 днів у пільговому обчисленні 04 роки 10 місяців 26 днів, загальна вислуга 32 років 00 місяців 01 днів. Таким чином, колегією суддів встановлено, що позивач звільнений з військової служби на підставі пп. «г» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу та календарна вислуга становить 27 років 01 місяців 05 днів. Отже, враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що позивач, як військовослужбовець, що звільнений з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини (один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років) за наявності календарної вислуги років - 27 років 01 місяць 05 днів (тобто умова про наявність 10 і більше років вислуги у даному випадку дотримана), має право на одноразову грошову допомогу, передбачену абзацом другим пункту 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Розмір такої допомоги визначається у розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби позивача. Однак, відповідачем не надано суду доказів на підтвердження факту нарахування та виплати позивачу такої грошової допомоги, станом на час його звільнення. Крім того, у матеріалах справи наявна відповідь відповідача на звернення позивача від 13.09.2023 року про виплату, зокрема, одноразової допомоги при звільненні, в якій відповідач з посиланням на наказ МОУ №260від 07.06.2018 та постанову КМУ від 12.06.2013 №413, зазначає, що позивач не має право на отримання одноразової грошової допомоги у разі звільнення (а.с. 14-16). З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, передбаченої ч. 2 ст. 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". З метою ефективного захисту прав позивача суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби, передбачену ч. 2 ст. 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", у розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. Відтак позовні вимоги підлягають задоволенню. Колегія суддів вважає безпідставними посилання представника відповідача у відзиві на обставини того, що постановою Кабінету Міністрів України від 12 червня 2013 року №413 «Про затвердження переліку сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу» не передбачено таку сімейну обставину або іншу поважну причину як «один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років», оскільки п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» було доповнено підпунктом «г» згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо звільнення від військової служби деяких категорій громадян» №2169-IX від 01.04.2022. При цьому, Закон України має вищу юридичну силу, ніж постанова Кабінету Міністрів України. Вказаний пункт статті Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» були внесені зміни Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо звільнення від військової служби деяких категорій громадян» від 01.04.2022 №2169-IX, який набрав чинності з 13.04.2022. Відповідно до Пояснювальної записки до проекту Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо звільнення від військової служби деяких категорій громадян» метою внесення даних змін до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» є забезпечення принципу охорони дитинства і материнства шляхом встановлення додаткових підстав для звільнення з військової служби та відстрочки від мобілізації під час воєнного стану та особливого періоду. Саме з цією метою були внесені зміни до Закону, зокрема щодо підстав для звільнення з військової служби під час воєнного стану. Зазначене вище суд першої інстанції не врахував, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку щодо відмову в задоволенні позовних вимог. Крім того, колегія суддів зазначає, що в матеріалах справи наявні докази звернення позивача до Військової частини [NUMBER] з запитом від 13.09.2023 року про виплату одноразової грошової допомоги в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби встановленої ч. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», що підтверджується копією відповіді на запит від 18.09.2023 № 22/235 (а.с. 14-16). Враховуючи викладене вище, колегія суддів доходить висновку про обґрунтованість позовних вимог, необхідність задоволення вимог [PERSON] шляхом визнання протиправними дії Військової частини [NUMBER] щодо не проведення виплати [PERSON] одноразової грошової допомоги в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби встановленої ч. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та зобов`язання Військової частини [NUMBER] нарахувати та \~виплатити [PERSON] одноразову грошову допомогу в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби встановленої ч. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». За приписами п. 2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Згідно зі ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Враховуючи, вищенаведене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги спростовують позицію суду, викладену в оскаржуваному судовому рішенні, підтверджують допущення судом першої інстанції порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про задоволення позову. Зважаючи на положення статті 139 КАС України, у справі відсутні підстави для розподілу судових витрат.

Результат розгляду: granted