Рішення адміністративного суду від 2024-04-01 00:00:00+03

Громадянка Республіки Білорусь [PERSON] звернулась до Дніпровського районного суду міста Києва з адміністративним позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області, в якому просила: визнати протиправним та скасувати рішення від 19.12.2023 про примусове повернення до країни походження або третьої країни [PERSON] , [INFO] . Позов обґрунтовано тим, що спірне рішення від 19.12.2023 є незаконним, оскільки позивач вчасно та неодноразово зверталась до відповідача із заявою подовження строку дії тимчасової посвідки на проживання на території України. Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 05 лютого 2024 року у задоволенні адміністративного позову - відмовлено. В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги - задовольнити. В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує, що спірне рішення, прийняте 19.12.2023 було відправлене їй лише 02.01.2024, що є недопустимим з огляду на значне скорочення строків для того, щоб покинути країну і не дає достатньої кількості часу для організації життєво важливих питань, а саме: виконати таке рішення у строк до 16.01.2024. На думку апелянта, доводи міграційної служби щодо подання нею неправдивих відомостей чи підроблених документів для отримання дозволу на імміграцію нічим не підтверджені, враховуючи, що дозвіл на імміграцію нею було отримано на підставі п.6 частини другої ст. 4 Закону України «Про імміграцію» в редакції від 22.07.2005, чинній на момент видачі дозволу - батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти. При цьому, дозвіл на імміграцію було отримано її чоловіком - [PERSON] на підставі п.3 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію», в редакції від 22.07.2005, а саме: дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається: особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням. Враховуючи, що позивачка з родиною, членом сім`ї якої є син, 2008 року народження, громадян України, проживає в Україні з 2007 року, відтак підстави для примусове повернення до країни походження - відсутні. Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, 27.07.2007 відділом у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб ГУ МВС України в Київській області громадянці Білорусії [PERSON] , [INFO] , видано дозвіл на імміграцію в Україні строком дії до 27.07.2008 року. У подальшому, 26.06.2015 громадянці Білорусії [PERSON] , [INFO] , видано посвідку на постійне проживання, адреса реєстрації: [ADDRESS] (а.с. 29, 31). Втім, 28.07.2022 в.о. начальника Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області Пустовіт О. прийнято рішення про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання [PERSON] , [INFO] . У подальшому, 19.12.2023 першим заступником начальника Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області Пустовіт О. відносно [PERSON] , [INFO] , прийнято рішення № 953 про скасування дозволу на імміграцію в Україну, яким скасовано дозвіл на імміграцію № 17/4983 від 27.07.2007 на підставі п. 1 частини першої ст. 12 Закону України «Про імміграцію». Видана на підставі цього рішення посвідка на постійне проживання від 26.06.2015 скасована на підставі п. 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року № 321. Як наслідок, 19.12.2023 головним спеціалістом Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області Азімовим М. прийнято рішення, яким вирішено примусово повернути до країни походження або третьої країни громадянку Республіки Білорусь [PERSON] , [INFO] , у зв`язку із прийняттям вказаного рішення від 19.12.2023 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну. Не погоджуючись з такими діями відповідача, позивач звернулась за захистом своїх прав до суду. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки в матеріалах справи наявне рішення відповідача від 19.12.2023 року № 953 про скасування дозволу позивача на імміграцію в Україні, яким скасовано дозвіл позивачу [PERSON] на імміграцію № 17/4983 від 27.07.2007 року та скасовано видану на підставі цього рішення посвідку на постійне проживання на території України від 26.06.2015, втім таке рішення є чинним, тому відсутні правові підставі для скасування оскаржуваного рішення. Колегія суддів не погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке. Статтею 26 Конституції України закріплено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду визначається Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Відповідно до п. 7 частини першої статті 1 вказаного Закону іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні. Частиною першою статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» закріплено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення. При цьому, в силу положень частини п`ятої ст. 26 вказаного Закону іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення. У свою чергу, Порядок дій посадових осіб територіальних органів, територіальних підрозділів Державної міграційної служби України під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства (далі - іноземців), їх документування та здійснення заходів з безпосереднього примусового повернення та примусового видворення за межі України визначає Інструкція про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року №353/271/150 (далі - Інструкція). Згідно з пунктом 1.5 Інструкції іноземці можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну зокрема на підставі рішення територіальних органів, територіальних підрозділів ДМС, про примусове повернення або примусово видворенні на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду про примусове видворення. Пункт 1.6 Інструкції вказує, що підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців за межі України є: - дії іноземців, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; - дії іноземців, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; - якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні. З аналізу вищевикладених норм вбачається, що чинним законодавством визначено вичерпний перелік підстав, за яких приймається рішення про примусове повернення іноземців за межі України. Як свідчать матеріали справи, 19.12.2023 головним спеціалістом Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області Азімовим М. прийнято рішення, яким вирішено примусово повернути до країни походження або третьої країни громадянку Республіки Білорусь [PERSON] , [INFO] , у зв`язку із прийняттям рішення від 19.12.2023 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну та скасування посвідки на постійне проживання від 26.06.2015. Вказане рішення обгрунтовано тим, що відповідно до листа Управління з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства від 19.12.2023 № 8010.6.1/77231-23, на підставі п.1 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію» було скасовано дозвіл на імміграцію в Україну № 17/4983 від 27.07.2007 та прийнято рішення №953 від 19.12.2023 про скасування дозволу на імміграцію в Україну, громадянці Республіки Білорусь [PERSON] , [INFO] . До того ж, зазначено, що на підставі пп.1 пункту 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №321, громадянці Республіки Білорусь [PERSON] , [INFO] скасовано посвідку на постійне проживання серії [NUMBER] , виданої 26.06.2015. У свою чергу, механізм оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання врегульований спеціальним нормативно-правовим актом - Порядком оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року № 321 (далі - Порядок №321). За правилами пункту 1 Порядку №321 посвідка на постійне проживання (далі - посвідка) є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні. Разом з тим, згідно підпункту 1 абзацу першого пункту 64 Порядку №321 посвідка скасовується ДМС або територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі: скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 Закону України «Про імміграцію». У свою чергу, відповідно до пункту 1 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію скасовується, якщо: з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів, документів, що втратили чинність, або документів, які не підтверджують наявність підстав для отримання дозволу на імміграцію, передбачених статтею 4 цього Закону, або на підставі документів, які підтверджують факт перебування у шлюбі, який за рішенням суду визнано недійсним у разі його фіктивності. Пунктом 65 Порядку №321 закріплено, що рішення про скасування посвідки приймається Головою ДМС або уповноваженою ним особою, керівником територіального органу/територіального підрозділу ДМС чи його заступником протягом п`яти робочих днів з дня надходження відомостей, які є підставою для її скасування. Разом з тим, згідно ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року №3773-VI іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки. Тобто, іноземці або особи без громадянства мають підтверджувати законність свого перебування на території України. У свою чергу, підставою для прийняття рішення про примусове повернення іноземця до країни громадянської належності є перебування іноземця на території України з порушенням чинного законодавства, у тому числі, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 Закону України «Про імміграцію». Виключенням щодо можливості примусового повернення іноземця до країни громадянської належності є наявність обставин, що свідчать про загрозу його життю або свободі за віросповіданням, національністю, громадянством (підданством), належністю до певної соціальної групи або за політичних переконань, загроза у жорстокому, нелюдському або такому, що принижує гідність, поводження чи покарання тощо у разі повернення до країни походження. У той же час, скаржник звертає увагу на те, що дозвіл на імміграцію нею було отримано на підставі пункту 6 частини другої ст. 4 Закону України «Про імміграцію», з огляду на отримання дозволу на імміграцію її чоловіком - [PERSON] на підставі пункту 3 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію», а саме: дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається: особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням. При цьому, як зазначає позивач, на території України вона перебуває з 2007 року, шлюб із своїм чоловіком вона не розривала, та у неї є спільний син, 2018 року народження, який є громадянином України. З приводу зазначеного слід відмітити постанову Верховного Суду від 18.03.2021 року у справі №522/14416/18, в якій суд вказав, що чинне законодавство не передбачає виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території Україні і наявність сім`ї не звільняє особу від необхідності дотримання міграційного законодавства України. У відповідності до частини першої статті 4 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію надається іммігрантам, категорії яких визначені в частинах другій і третій цієї статті. У разі масового прибуття іммігрантів в Україну для державного регулювання процесу імміграції за поданням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, Кабінетом Міністрів України встановлюється квота імміграції у визначеному ним порядку. Так, пунктом 3 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію» (у редакції на момент видачі чоловіку [PERSON] дозволу на імміграцію) було закріплено, що дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається: особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням. Пунктом 6 частини другої вказаної статті закону (у редакції на момент видачі позивачу дозволу на імміграцію) було передбачено, що квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти. Разом з тим, у спірному рішенні від 19.12.2023 міграційною службою жодним чином не обгрунтовано підстави примусового повернення до країни походження або третьої країни [PERSON] , [INFO] згідно пункту 1 частини першої статті 12 Закону України «Про іміграцію», що слугувало підставою для скасування дозволу на імміграцію в Україну, яким скасовано дозвіл на імміграцію № 17/4983 від 27.07.2007 та посвідки на постійне проживання. У свою чергу, процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року № 1983 (далі - Порядок № 1983). Відповідно до пунктів 21-23 Порядку № 1983 дозвіл на імміграцію скасовується органом, який його видав. Для започаткування процедури розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію відповідне подання надсилається до органу, який приймав рішення про надання такого дозволу. ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення. За правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 820/2262/17, особа, якої стосується рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна мати у своєму розпорядженні ефективний засіб юридичного захисту, що дає йому змогу брати участь у провадженні під час розгляду його справи у компетентному судовому або адміністративному органі влади або в компетентному органі, члени якого є безсторонніми і які користуються гарантіями незалежності. Тож не запрошення для надання пояснень іммігранта, стосовно якого розглядається питання скасування дозволу на імміграцію, є позбавленням процесуальних гарантій останнього щодо безпосередньої участі у процедурі прийняття відповідного рішення компетентним органом. Аналогічний правовий висновок наведений у постановах Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 820/2262/17, від 30 липня 2020 року у справі № 824/875/19-а, від 02 грудня 2021 року у справі № 120/1859/19-а. Разом з тим, відповідачем у даній адміністративній справі, в порушення вищевказаних приписів, ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції, будь-яких доказів надіслання (вручення) позивачу запрошення про надання пояснень та відповідних документів, надано не було. До того ж, відповідачем як суб`єктом владних повноважень при прийнятті такого рішення допущено втручання у її сімейне життя, гарантоване статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Згідно статті 3 Сімейного кодексу України, сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно судової практики для матері/батька і дитини головним елементом сімейного життя є можливість постійного спільного проживання (постанова по справі «МакМайкл проти Сполученого Королевства» (McMichael v. United Kingdom) від 24 лютого 1995 pоку, Series A, № 307, p. 55, § 86). Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 21 червня 1988 року по справі «Боррехаб проти Нідерландів», яке в силу положень частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права, висвітлив правову позицію щодо захисту права на «сімейне життя» у випадку депортації іноземця з території держави-учасниці Конвенції. Позиція Суду ґрунтувалася на тому, що відмова у видачі особі нової посвідки на проживання і подальша депортація із країни призведуть до розриву сімейних зав`язків. У наведеній справі, Суд прийшов до висновку, що в такому випадку має місце порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS N005 (право на повагу до приватного і сімейного життя). Так, відповідно до положень статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до рішень Європейського суду з прав людини у справі «Боррехаб проти Нідерландів» від 21 червня 1988 року та у справі «Каплан та інші проти Норвегії» від 24 липня 2014 року, роз`єднання сім`ї без доведення таким заходом втручання досягнення мети - захисту національної, громадської безпеки, запобігання правопорушень чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб, навіть за умови дотримання вимоги законодавства, не відповідає вимогам частини другої статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Колегія суддів враховує, що у позивачки є малолітній син, 2018 року народження, який є громадянином України. З огляду на вказане, втручання органу державної влади в сімейне життя позивача є неправомірним, та таким, що свідчить про порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, тому наявні підстави для визнання протиправним та скасування рішення від 19.12.2023 про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянки [PERSON] , [INFO] . До того ж, колегія суддів звертає увагу, що адміністративні справи, визначені статтею 288 КАС України «Особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу примусового повернення чи примусового видворення іноземців або осіб без громадянства за межі території України» розглядаються судом за обов`язковою участі сторін у десятиденний строк з дня подання позовної заяви. Однак, всупереч вказаним нормам, судом першої інстанції відкрито провадження у даній справі та призначено справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику сторін, що вказує на порушення Дніпровським районним судом міста Києва норм процесального права. Таким чином, колегія суддів приходить до переконання про наявність підстав для задоволення позовних вимог. Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції. Пунктом 7 частини третьої статті 317 КАС України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, якщо: суд розглянув за правилами спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження. Відповідно до частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Оскільки судом першої інстанції було неповно з`ясовано судом обставини, що мають значення для справи та порушено норми процесуального права, тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення позовних вимог.

Результат розгляду: granted