Рішення адміністративного суду від 2022-09-21 00:00:00+03

[PERSON] (далі - позивач) \~звернувся до суду з позовом, в якому просив: - визнати протиправною бездіяльність Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області щодо припинення [PERSON] страхових виплат; - зобов`язати Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області поновити нарахування та виплату щомісячних страхових виплат [PERSON] з листопада 2017 року шляхом перерахування на поточний рахунок (№ [NUMBER] , відкритий у АТ ОЩАДБАНК", мфо 351823), а також здійснити виплату усієї суми заборгованості по страховим виплатам за період з листопада 2017 року по жовтень 2021 року включно однією сумою шляхом перерахування на поточний рахунок (№ [NUMBER] , відкритий у АТ "ОЩАДБАНК", мфо 351823). Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 13.01.2022 позов \~задоволено. Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного висновку, Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області (далі - відповідач) подало апеляційну скаргу, в якій просило рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що страхові виплати припинені позивачу з 01.11.2017 у зв`язку з не підтвердженням місця проживання на підставі рішення від 18.10.2017 № 39 Комісії з питань призначення соціальних виплат внутрішньо-переміщеним особам, які здійснили реєстрацію місця проживання на території Шевченківського району м. Харкова, яке є чинним, а тому висновки суду про протиправну бездіяльність відповідача є помилковими. Вказує, що відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» страхові виплати проводяться на підставі документів особової справи, а для осіб, що є ВПО таке право виникає на підставі довідки у період її дії. Враховуючи, що позивач є внутрішньо-переміщеною особою та в Управління відсутня його особова справа, виплати за умови відсутності місця проживання як ВПО є порушенням чинного законодавства. Крім того, з посиланням на практику Верховного Суду, зазначає, що Кабінетом Міністрів України порядок виплати соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за минулий період не визначено, а відповідач не може перебирати на себе повноваження Кабінету Міністрів України. Позивач не надав відзив на апеляційну скаргу. Відповідно до ч. 1 ст. 308, п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглянута в межах доводів апеляційної скарги, в порядку письмового провадження. Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, апеляційну скаргу, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга \~підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено та підтверджено апеляційним судом, що [PERSON] є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується довідкою № 919021280 від 31.03.2015 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (а.с. 14). З 01.10.2016 по 31.10.2017 \~позивач перебував на обліку в Управлінні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області та отримував страхові виплати на підставі особистої заяви та довідки про взяття на облік внутрішньо-переміщеної особи. 18.10.2017 Комісією з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо-переміщеним особам, які здійснили реєстрацію місця проживання на території Шевченківського району м. Харкова прийнято рішення №39 про припинення щомісячної страхової виплати позивачу у зв`язку з не підтвердженням його проживання за адресою: [ADDRESS] (а.с. 46-47) . На підставі вказаного рішення, з 01.11.2017 відповідачем припинено страхові виплати [PERSON] . В подальшому, \~позивач звернувся до відповідача із запитом щодо надання інформації про перебування на обліку, нарахування та виплати йому сум щомісячних страхових виплат. 20.10.2021 Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області повідомило позивача, що з 1 листопада 2017 року [PERSON] страхові виплати припинені у зв`язку з не підтвердженням фактичного місця проживання у м. Харкові (а.с. 16). Вважаючи, що відповідачем протиправно позбавлено позивача права на страхові виплати, [PERSON] звернувся до суду з даним позовом. Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відсутність позивача за місцем проживання у розумінні ст.46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» не є підставою для припинення страхових виплат позивачу як ВПО, а тому визнав протиправну бездіяльність відповідача \~щодо не нарахування та не виплати йому страхових виплат з листопада 2017 року по жовтень 2021 року та зобов`язав його поновити вказані виплати. Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне. За приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. З 22.11.2014 набрав чинності Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 № 1706-VII (далі Закон № 1706-VII), яким відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, закріплені гарантії для внутрішньо переміщених осіб. Статтею 1 Закону № 1706-VII визначено, що внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Відповідно до частин 1,2 ст.4 Закону № 1706-VII факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону. Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення. Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону (ч.1 ст. 5 Закону №1706-VII). Статтею 14 Закону №1706-VII встановлено, що внутрішньо переміщені особи користуються тими ж правами і свободами відповідно до Конституції, законів та міжнародних договорів України, як і інші громадяни України, що постійно проживають в Україні. Забороняється їх дискримінація при здійсненні ними будь-яких прав і свобод на підставі, що вони є внутрішньо переміщеними особами. Відповідно до ч.1 ст.7 Закону №1706-VII для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України. Виходячи із системного аналізу вищенаведених норм, слід дійти висновку, що внутрішньо переміщені особи користуються тими ж правами і свободами, що й інші громадяни, які постійно проживають на території України. Судом встановлено та не заперечується відповідачем, що з жовтня 2016 року позивач як внутрішньо перемішена особа отримував виплати у Харківському міському відділенні Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області до 01.11.2017. Правову основу, економічний механізм та організаційну структуру загальнообов`язкового державного соціального страхування громадян від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які призвели до втрати працездатності або загибелі застрахованих на виробництві, урегульовано Законом України від 23 вересня 1999 року №1105-ХІV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (далі - Закон № 1105-ХІV, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Згідно з п.1 ч.7 ст.36 Закону №1105-XIV страхові виплати складаються, зокрема, із страхової виплати втраченого заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності (далі - щомісячна страхова виплата). Страхові виплати провадяться щомісячно в установлені Фондом дні на підставі постанови цього Фонду або рішення суду: потерпілому - з дня втрати працездатності внаслідок нещасного випадку або з дати встановлення професійного захворювання (ч.1 ст.47 Закону №1105-XIV). Відповідно до ч.ч.5, 6 ст.47 Закону №1105-XIV страхові виплати провадяться протягом строку, на який встановлено втрату працездатності у зв`язку із страховим випадком, а фінансування додаткових витрат згідно з цим Законом - протягом строку, на який визначено потребу в них. Страхові виплати провадяться протягом строку, встановленого МСЕК або ЛКК. Строк проведення страхових виплат продовжується з дня їх припинення і до часу, встановленого при наступному огляді МСЕК або ЛКК, незалежно від часу звернення потерпілого або заінтересованих осіб до Фонду. При цьому сума страхових виплат за минулий час виплачується за умови підтвердження МСЕК втрати працездатності та причинного зв`язку між настанням непрацездатності та ушкодженням здоров`я. За приписами ч.7 ст. 47 Закону №1105-XIV, якщо потерпілому або особам, які мають право на одержання страхової виплати, з вини Фонду своєчасно не визначено або не виплачено суми страхової виплати, ця сума виплачується без обмеження протягом будь-якого строку та підлягає коригуванню у зв`язку із зростанням цін на споживчі товари та послуги в порядку, встановленому статтею 34 Закону України "Про оплату праці". Так, згідно довідки \~№ 023480 про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках виданої МСЕК [PERSON] встановлено відсоток втрати працездатності - 25% (а.с.18). Враховуючи викладене, незважаючи на зміну місця проживання, позивач має беззаперечне право на отримання страхових виплат, як особа, що втратила працездатність від професійного захворювання, за весь час, коли такі страхові виплати не виплачувались. Норми статті 47 Закону №1105-XIV гарантують позивачу право виплати страхової суми без обмеження строком. В обґрунтування правомірності припинення [PERSON] виплат відповідач в апеляційній скарзі посилається на рішення Комісії з питань призначення соціальних виплат внутрішньо-переміщеним особам, які здійснили реєстрацію місця проживання на території Шевченківського району м. Харкова від 18.10.2017 № 39, яким припинено щомісячні страхові виплати позивачу у зв`язку з його відсутністю за фактичним місцем проживання. Відповідно до ч. 1 ст. 46 Закону № 1105-XIV страхові виплати і надання соціальних послуг припиняються: 1) на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 2) на весь час, протягом якого потерпілий перебуває на державному утриманні, за умови, що частка виплати, яка перевищує вартість такого утримання, надається особам, які перебувають на утриманні потерпілого; 3) якщо з`ясувалося, що виплати призначено на підставі документів, які містять неправдиві відомості. Сума витрат на страхові виплати, отримані застрахованим, стягується в судовому порядку; 4) якщо страховий випадок настав внаслідок навмисного наміру заподіяння собі травми; 5) якщо потерпілий ухиляється від медичної чи професійної реабілітації або не виконує правил, пов`язаних з установленням чи переглядом обставин страхового випадку, або порушує правила поведінки та встановлений для нього режим, що перешкоджає одужанню; 6) в інших випадках, передбачених законодавством. Відповідно до пп.2 п. 12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 № 365 (далі Постанова №365) соціальні виплати припиняються у разі встановлення факту відсутності внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/перебування згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї. За змістом конституційних норм, Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України. Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, форми і види пенсійного забезпечення, захисту. Конституційне поняття «Закон України», на відміну від поняття «законодавство України», не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами. Водночас колегія суддів зазначає, що такі обставини, як "відсутність за місцем проживання" та "протокольне рішення засідання комісії", не є передбаченою законом підставою для припинення соціальних виплат, а Постанова № 365 є підзаконним нормативно-правовим актом, який обмежує встановлене законодавством право на отримання утримання позивачем. У цьому випадку, наявність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи потребує від неї, на відміну від інших громадян України, здійснення додаткових дій, не передбачених законами щодо пенсійного забезпечення (соціального страхування), зокрема ідентифікації особи, надання заяви про поновлення страхових виплат, які були припинені органами Фонду соціального страхування без законних на те підстав. Вказані висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові 22 жовтня 2020 року по справі № 185/3733/17, яка в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України враховується судом апеляційної інстанції. Інших підстав, визначених ч.1 ст. 46 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування", які слугували припиненню страхових виплат позивачу, скаржником не зазначено. Як передбачено ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. Відповідно до ст. 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Виходячи зі змісту постанови Верховної Ради України № 462-VІІІ від 21 травня 2015 року, якою схвалено заяву Верховної Ради України "Про відступ України від окремих зобов`язань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод", Україна від зобов`язань, визначених статями 1, 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, в окремих районах Донецької та Луганської областей України відповідно до статті 15 Конвенції не відступала. Підтверджуючи майнові права фізичних осіб незалежно від перебування їх на обліку як внутрішньо переміщених осіб чи від набуття ними спеціального статусу, закон не передбачає жодних обмежень інших прав таких осіб, які вони можуть реалізувати на території України. Відповідно до ст.7 Закону №1706-VII для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам. Громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина-інвалід та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи. Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Пічкур проти України" (заява 10441/06), яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, зазначено, що органи влади не надали обґрунтування позбавлення права заявника на отримання пенсії, яке стало залежним від місця проживання заявника, що було визнано порушенням статті 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою, статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права (пункти 51-54). З огляду на наведене, вірним є висновок суду першої інстанції про порушення відповідачем вимог статті 46 Закону №1105-XIV, оскільки з 01.11.2017 позивачу припинено соціальні виплати за відсутності законодавчо встановлених підстав. Щодо доводів скаржника про неможливість проведення страхових виплат позивачу, у зв`язку із відсутністю його особової справи, колегія суддів зазначає наступне. Відповідно до пункту 3 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону 1105-XIV особливості надання соціальних послуг та виплати матеріального забезпечення за соціальним страхуванням внутрішньо переміщеним особам (громадянам України, які переселилися з тимчасово окупованої території, території проведення антитерористичної операції або зони надзвичайної ситуації) визначаються Кабінетом Міністрів України. Постановою правління Фонду соціального страхування України від 12.12.2018 року №27 затверджено Порядок надання страхових виплат, фінансування витрат на медичну та соціальну допомогу, передбачених загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання для внутрішньо переміщених осіб (далі - Порядок №27). Відповідно до п. 3.2. Порядку № 27 у випадку відсутності у внутрішньо переміщеної особи оригіналу справи про страхові виплати, робочий орган виконавчої дирекції Фонду або його відділення за фактичним місцем проживання (перебування) одержує відомості з інформаційно-аналітичної системи Фонду про розмір щомісячних страхових виплат для продовження страхових виплат. Такий самий механізм продовження страхових виплат діє і для осіб, які отримували ці виплати в робочих органах виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, що знаходилися на території, де органи державної влади не здійснюють свої повноваження або на тимчасово окупованих територіях Донецької та Луганської областей, Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, а постійно проживають на території України, де органи державної влади здійснюють свої повноваження. У цьому випадку замість довідки про взяття на облік потерпілий надає копію сторінки паспорта, що містить відомості про місце проживання, з одночасним пред`явленням оригіналу. Отже, Порядок № 27 визначає процедуру отримання уповноваженим органом з інформаційно - аналітичної системи Фонду відомостей, необхідних для проведення таких виплат, а тому колегія суддів відхиляє доводи відповідача \~про неможливість проведення страхових виплат позивачу, у зв`язку з відсутністю у нього особової справи. Посилання апелянта на неможливість виплати позивачу страхових виплат за період з листопада 2017 року по жовтень 2021 року через відсутність окремого порядку проведення таких виплат за минулий період, затвердженого КМ України колегія суддів відхиляє оскільки за змістом конституційних норм, Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України. Крім того, колегія суддів зазначає, що відсутність встановленого Кабінетом Міністрів України механізму виплати нарахованих страхових виплат не звільняє державу в особі уповноваженого органу Фонду соціального страхування України від обов`язку здійснити таку виплату та не може позбавляти права особи на отримання належних їй сум страхових виплат. Судові рішення Верховного Суду, на які посилається \~апелянт в апеляційній скарзі колегія суддів не приймає до уваги , оскільки правовідносини у справі, що розглядається не є тотожними справам, які розглядав Верховний Суд. Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо задоволення позову в частині визнання протиправною бездіяльність Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області щодо припинення нарахування та виплати [PERSON] щомісячних страхових виплат з 01.11.2017 та зобов`язання відповідача поновити нарахування та виплату щомісячних страхових виплат [PERSON] з листопада 2017 року шляхом перерахування на поточний рахунок,а також здійснити виплату суми заборгованості за страховими виплатами. Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно виплати суми заборгованості по страховим виплатам однією сумою з огляду на наступне. Згідно з ч. 7 ст. 47 Закону №1105-XIV якщо потерпілому або особам, які мають право на одержання страхової виплати, з вини Фонду своєчасно не визначено або не виплачено суми страхової виплати, ця сума виплачується без обмеження протягом будь-якого строку та підлягає коригуванню у зв`язку із зростанням цін на споживчі товари та послуги в порядку, встановленому статтею 34 Закону України "Про оплату праці". Колегія суддів зазначає, що ст. 47 Закону №1105-XIV не містить приписів, які б визначали спосіб дій органу Фонду соціального страхування щодо виплати суми страхової виплати, що утворилася з його вини, зокрема, внаслідок перерахунку за рішенням суду. Отже спосіб виконання дій, які має вчинити суб`єкт владних повноважень за рішенням суду, не визначений у спірних відносинах нормативно. Колегія суддів зазначає, що належним виконанням судового рішення про зобов`язання органу Фонду соціального страхування здійснити виплату усієї суми заборгованості по страховим виплатам за період з листопада 2017 року по жовтень 2021 року буде вважатися як перерахування присудженої суми одним платежем, так і кількома платежами, а повним виконанням рішення суду буде сплата відповідачем всієї недоплаченої різниці. При цьому, кількість платежів у межах однієї суми коштів не порушує прав особи на соціальний захист. Таким чином, рішення суду в частині зобов`язання відповідача здійснити виплату заборгованості по страховим виплатам однією сумою підлягає скасуванню, а позовні вимоги в цій частині - залишенню без задоволення. Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Відповідно до п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Результат розгляду: partial