Рішення адміністративного суду від 2023-06-06 00:00:00+03

[PERSON] звернувся до суду з вимогами визнати протиправним та скасувати нарахування Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, згідно з податковими повідомленнями- рішеннями № 0124532-2411-0409 від 28.06.2022 (податковий період 2021 рік) на суму 11846,99 грн, № 0124533-2411-0409 від 28.06.2022 (податковий період 2021 рік) на суму 7100,73 грн, № 0124534-2411-0409 від 28.06.2022 (податковий період 2021 рік) на суму 7100,73грн, № 0248111-2411-0409 від 04.07.2022 (податковий період 2021 рік) на суму 11846,99 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення є протиправними, оскільки нежитлові приміщення, які належать позивачу на праві часткової власності, не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки відповідно до підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2023 року у задоволені позову відмовлено. В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження. Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку. Під час апеляційного перегляду справи встановлено, позивач є співвласником об`єктів нерухомого майна (в рівних частках) - нежитлових будівель: 8/45 частин нежитлової будівлі пожежного депо, загальною площею 1220,5 м.кв., розташованої за адресою: [ADDRESS] (право власності з 14.07.2010); 8/45 нежитлової будівлі пожежного депо, загальною площею 1220,5 м.кв., розташованої за адресою: [ADDRESS] (право власності з 19.05.2020) 1/2 частини прибудови буд. РСЦ, загальною площею 260,1 м.кв., розташованої за адресою: [ADDRESS] (будинок власності з 02.09.2009); 1/2 частини прибудови буд. РСЦ, загальною площею 260,1 м.кв, розташованої за адресою: [ADDRESS] (право власності з 19.05.2020). На підставі даних інформаційної системи Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області в автоматичному режимі сформовані податкові повідомлення-рішення форми «Ф», які направило рекомендованим листом з повідомленням про вручення та отримані позивачем 20.10.2022 року: - №0124533-2411-0409 від 28.06.2022 року, згідно з яким позивачу за 2021 рік нараховано податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у розмірі 7100,73 грн. (нежитлове приміщення площею 260,1 кв.м., частка у спільній власності - 130,5 кв.м.) - №0124534-2411-0409 від 28.06.2022 року, згідно з яким позивачу за 2021 рік нараховано податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у розмірі 7100,73 грн. (нежитлове приміщення площею 260,1 кв.м., частка у спільній власності - 130,5 кв.м.); - №0248111-2411-0409 від 04.07.2022 року, згідно з яким позивачу за 2021 рік нараховано податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у розмірі 11 846,99 грн. (нежитлове приміщення площею 1 220.5 кв.м., частка у спільній власності - 216,97 кв.м.). - №0124532-2411-0409 від 28.06.2022 року, згідно з яким позивачу за 2021 рік нараховано податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у розмірі 11 846,99 грн. (нежитлове приміщення площею 1 220.5 кв.м., частка у спільній власності - 216,97 кв.м.). Не погоджуючись з такими рішеннями відповідача та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з цим позовом до суду. Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції зазначив, що позивач не надав до суду жодного доказу на підтвердження того, що вказані приміщення використовуються за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва. Колегія суддів частково погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке. Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до п.п. 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 ПК України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі, нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості. Підпунктом 266.2.1 п. 266.2 ст. 266 ПК України встановлено, що об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі, його частка. Водночас, базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі, його часток. База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі, їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема, документів на право власності (п.п. 266.3.1, п.п. 266.3.2 п. 266.3 ст. 266 ПК України). Згідно п.п. 266.5.1 п. 266.5 ст. 266 ПК України ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної або міської ради в залежності від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування. З наведених норм Податкового кодексу України вбачається, що підставою для нарахування та сплати податку на нерухоме майно є право власності на відповідну житлову та/або нежитлову нерухомість. При цьому, об`єктом оподаткування може бути як об`єкт нерухомості в цілому, так і його частка. Якщо особа володіє об`єктом на умовах спільної часткової власності (або спільної сумісної власності об`єкта, поділеного в натурі), то й сплачувати податок буде за належну їй частку, а перебування об`єкта житлової нерухомості у спільній сумісній власності може покладати обов`язок щодо сплати податку на нерухоме майно на одного з таких співвласників виключно за їх домовленістю. Колегія суддів враховує, що приписами підпункту «є» пункту 266.2.2. п. 266.2 ст. 266 ПК України не є об`єктом оподаткування: будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств. Системне тлумачення підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України свідчить про те, що законодавець у кожному буквеному пункті (від «а» до «л») передбачив конкретні умови, за наявності яких нерухомість не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Кожен з цих випадків не підлягає розширювальному тлумаченню. Більш того, кожен з визначених підпунктом 266.2.2 буквених пунктів має прив`язку або до статусу суб`єкта, який володіє такою нерухомістю (діти-сироти, діти, позбавлені батьківського піклування («д»), суб`єкти господарювання малого та середнього бізнесу («е»), сільськогосподарський товаровиробник («ж»), громадські організації інвалідів та їх підприємства («з»), релігійні організації («и»)), та/або до виду нерухомості, його стану, місця розташування (непридатна до проживання («ґ»), будівлі дошкільних та загальноосвітніх навчальних закладів («і»), будівлі промисловості («є») тощо). Водночас, аналіз пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України свідчить про те, що нерухомість має бути класифікована як «будівлі промисловості промислових підприємств». При цьому, класифікація нерухомості відноситься до виду будівель промисловості (виробничі корпуси, цехи, складські приміщення), а не до суб`єкта власності. Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17 серпня 2000 року № 507, будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу «Будівлі нежитлові» група 125 «Будівлі промислові та склади» клас 1251 «Будівлі промисловості». До будівель промисловості відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 належать до класу 1251 «Будівлі промисловості», який в свою чергу включає підкласи: 1251.1 - «Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості»; 1251.2 - «Будівлі підприємств чорної металургії»; 1251.3 - «Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості»; 1251.4 - «Будівлі підприємств легкої промисловості»; 1251.5 - «Будівлі підприємств харчової промисловості»; 1251.6 - «Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості»; 1251.7 - «Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості»; 1251.8 - «Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості»; 1251.9 - «Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне». Наведені положення дають підстави для висновку, що застосування пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України можливе у разі віднесення об`єктів нерухомого майна до будівель промисловості. Як встановлено з матеріалів справи, у позивача на праві власності перебувають об`єкти нежитлової нерухомості за адресою: м. Покров, вул. Зонова, 3, а саме: 8/45 нежитлової будівлі пожежного депо, загальною площею 1220,5 м.кв., розташованої за адресою: м. Покров, вул. Зонова, 3 (право власності набуто на підставі договору купівлі-проджу з 19.05.2020 року) та 1/2 частини прибудови буд. РСЦ, загальною площею 260,1 м.кв., розташованої за адресою: м. Покров, вул. Зонова, 3 (право власності набуто на підставі договору купівлі-проджу з 19.05.2020 року. Однак, згідно з вказаним договорами купівлі-продажу від 19.05.2020 року жодної інформації щодо функціонального призначення нежитлових приміщень не вказано. При цьому, будь-яка інформація щодо віднесення будівель до будівель промисловості згідно з Державним класифікатором будівель та споруд ДК 018-2000 до суду позивачем надано також не було. Оскільки позивачем не надано доказів для висновку про наявність у об`єкта нерухомого майна пільги щодо оподаткування, передбаченої пп. «є» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України, тому підстави для скасування податкових повідомлень-рішень відсутні. Однак, суд першої інстанції не надав будь-якої оцінки щодо обґрунтованості податкових повідомлень-рішень №0124533-2411-0409 від 28.06.2022 року, згідно з яким позивачу за 2021 рік нараховано податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у розмірі 7100,73 грн. (нежитлове приміщення площею 260,1 кв.м., частка у спільній власності - 130,5 кв.м.) на підставі існування права власності від 14.07.2010 року та №0124532-2411-0409 від 28.06.2022 року, згідно з яким позивачу за 2021 рік нараховано податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у розмірі 11 846,99 грн. (нежитлове приміщення площею 1 220.5 кв.м., частка у спільній власності - 216,97 кв.м.) на підставі існування права власності позивача 02.09.2009 року, оскільки набуття права власності позивача на існуючи частки нежитлових будівель, відбулося на підставі договорів купівлі-проджу з 19.05.2020 року (а.с.15-32). Інших об`єктів нерухомості у власності позивача, окрім 8/45 нежитлової будівлі пожежного депо, загальною площею 1220,5 м.кв., розташованої за адресою: [ADDRESS] (право власності набуто на підставі договору купівлі-проджу з 19.05.2020 року) та 1/2 частини прибудови буд. РСЦ, загальною площею 260,1 м.кв., розташованої за адресою: м. Покров, вул. Зонова, 3, матеріали справи не містять. Водночас, податковим органом також не надано належних доказів про наявність у позивача на праві власності інших об`єктів нерухомості. Відтак, оскільки при прийнятті податкового повідомлення - рішення № 0124533-2411-0409 від 28.06.2022 року та №0124532-2411-0409 від 28.06.2022 року, відповідач фактично двічі оподаткував належні позивачу об`єкти нерухомого майна, вказане є підставою для скасування вказаних податкових повідомлень-рішень. Отже, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, що в даному випадку є правильним та таким, що відповідає приписам законодавства, якими врегульовано спірні правовідносини. Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Відповідно до частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. З огляду на вищевикладене та перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає такі суттєвими і складають підстави для висновку про порушення судом норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, через що рішення суду підлягає частковому скасуванню з прийняттям у відповідній частині нової постанови про часткове задоволення позову, з вищевикладених мотивів, а апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Результат розгляду: partial