Рішення адміністративного суду від 2022-06-02 00:00:00+03

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, у якому просила: - визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не зарахування до її страхового стажу при призначенні пенсії періоду роботи з 01.08.1985 по 28.07.1992 в Профспілковому комітеті АТП; - зобов`язати відповідача зарахувати до її страхового стажу при призначенні пенсії періоду роботи з 01.08.1985 по 28.07.1992 в Профспілковому комітеті АТП. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 листопада 2021 року адміністративний позов задоволено. Відповідач, не погоджуючись з вказаним рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане рішення та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Апеляційна скарга обґрунтована тим, що спірний період не був зарахований до трудового стажу позивача зважаючи на наявність виправлення у записі трудової книжки про період роботи з 01.08.1985 по 28.07.1992 в Профспілковому комітеті АТП. При цьому позивачем не надано додаткових документів, які б підтверджували такий стаж, що свідчить про те, що пенсію позивачу обраховано у відповідності до чинного законодавства. Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 квітня 2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 листопада 2021 року та на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України призначено справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження. Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін та зазначає про безпідставність доводів, викладених в апеляційній скарзі. Переглядаючи справу в межах доводів апеляційних скарг на предмет законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення, колегія суддів виходить з наступного. Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, [PERSON] є пенсіонеркою та перебуває на обліку у Головному управління Пенсійного фонду України в м. Києві. З 15.04.2020 позивачу призначено пенсію за віком на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV (далі - Закон №1058-IV). 25.06.2020 позивач звернулась до відповідача із заявою про надання інформації щодо розрахунку призначеної пенсії. Листом від 06.08.2020 №17415-17610/02/8-2600/20 відповідач надав відповідь в якій повідом позивача про те, що з 15.04.2020 їй призначено пенсію за віком у розмірі 6912,35 грн. Пенсія розрахована при загальному стажі роботи 34 роки, 2 місяці та 19 днів. При цьому до страхового стажу роботи при призначенні пенсії не було враховано стаж роботи з 01.08.1985 по 28.07.1992 в Профспілковому комітеті АТП у зв`язку із виправленням в даті рішення протоколу №10. Також відповідачем зазначено, що за умови надання уточнюючої кадрової довідки з Профспілкового комітету АТП про підтвердження спірного періоду роботи та відповідної заяви протягом тримісячного терміну з дати подання першої заяви позивачу буде проведено до призначення пенсії з урахуванням даного стажу. Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо зарахування до страхового стажу періоду роботи в Профспілковому комітеті АТП, позивач звернулась до суду з даним позовом. Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що трудова книжка позивача містить інформацію з відповідними записами про роботу позивача в Профспілковому комітеті АТП 09101 на посаді завідувача бібліотекою, а також містить посилання на відповідні накази на підставі яких зроблено записи про прийняття позивача на роботу та звільнення з роботи, містить підпис уповноваженої особи та проставлена печатка підприємства. Водночас, наголошено на тому, що працівник не відповідає за правильність записів у трудовій книжці та не повинен контролювати роботодавця щодо її заповнення. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у трудовій книжці. Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне. Відповідно до положень частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. За приписами пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України. Відповідно до частини першої, другої статті 5 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі - Закон « 1058-IV) цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Відповідно до норм статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (частина друга). Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (частина четверта). Відповідно до положень статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-ХІІ, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно з пунктом 1 «Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (зі змінами), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. Відповідно до пункту 3 «Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній», за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи. Пунктом 2.4 «Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України від 17.08.1993 за №110 (зі змінами) встановлено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження) (абзац 1). Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилами чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення (абзац 3). Відповідно до пункту 4.1 «Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників», у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів. Судом першої інстанції встановлено, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві до страхового стажу позивача не було зараховано періоди роботи з 07.08.1985 по 28.07.1992 в Профспілковому комітеті АТП з тих підстав, що в даному записі міститься виправлення в даті рішення ПК (протокол №10), запропоновано для зарахування вищезазначеного періоду надати уточнюючу довідку з даної установи. Натомість, з матеріалів справи убачається, що у трудовій книжці позивача міститься запис №3 відповідно до якого позивача з 01.08.1985 року прийнято на посаду завідувача бібліотекою Профспілкового комітету АТП 09101 на підставі рішення ПК від 28.07.1985 (протокол №10). Відповідно до запису №4 з 28.07.1992 позивача звільнено по переводу в фірму «Зовнішінформаудит» на підставі рішення ПК від 21.07.1992 (протокол №50). Колегія суддів зауважує, що вказані записи виконано без перекреслень, у чіткій послідовності та відповідності дати, завірено підписом та печаткою роботодавця. Отже, вказані записи трудової книжки у періоді з 01.08.1985 по 28.07.1992 є розбірливими для сприйняття. Відповідно до ч. 3 ст. 44 Закону №1058-IV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. Пунктом 1 ч. 1 ст. 64 Закону №1058-IV визначено, що виконавча дирекція Пенсійного фонду та її територіальні органи мають право отримувати безоплатно від органів державної влади, підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та господарювання і від фізичних осіб - підприємців відомості, пов`язані з нарахуванням, обчисленням та сплатою страхових внесків, а також інші відомості, необхідні для виконання ними функцій, передбачених цим Законом та іншими законами України Згідно з п. 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005 (далі - Порядок №22-1), при прийманні документів орган, що призначає пенсію: 1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж; 2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів; 3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності). Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі; 4) видає пам`ятку пенсіонеру (додаток 4), копія якої зберігається у пенсійній справі. Отже, законодавством передбачені дії відповідача стосовно направлення запиту та проведення перевірки інформації, поданої для призначення пенсії. При цьому, працівник не відповідає за правильність записів у трудовій книжці та не повинен контролювати роботодавця щодо її заповнення. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у трудовій книжці. Тож, наведене не можна ставити в провину найманій особі, тим більше, вказане не може позбавляти з формальних причин таку особу ґарантованого Конституцією України права на отримання пенсії від держави у належному розмірі. Доказів визнання недостовірними записів у трудовій книжці щодо роботи позивача відповідачем суду не надано, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що вказані в трудовій книжці відомості безпідставно не взято до уваги відповідачем. Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Беручи до уваги, що пенсійним органом при призначенні пенсії позивача не враховано усі записи, зазначені у трудовій книжці, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення адміністративного позову у повному обсязі. Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі. Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні. За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи. Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування. За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Результат розгляду: denied