Рішення адміністративного суду від 2022-04-07 00:00:00+03

У листопаді 2021 року [PERSON] звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС в Одеській області, в якому позивач просив суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення відповідача № 0846458-2404-1516 від 21.10.2021 року. \~ Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2022 року адміністративний позов [PERSON] задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС в Одеській області від 21.10.2021 року № 0846458-2404-1516. Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Головне управління ДПС в Одеській області звернулось до П`ятого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій вказує, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права в частинні правових підстав застосування пп. 266.2.1 п. 266.2 ст. 266 ПК України, тому просить рішення суду першої інстанції скасувати повністю та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити повністю. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що позивачем не надано жодного належного доказу, що об`єкт, який йому належить використовується ним в сільськогосподарській діяльності як сільськогосподарським товаровиробником. У зв`язку з вищевикладеним, апелянт важчає, що відсутні правові підстави для звільнення позивача від сплати податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки. Позивач надав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначено про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення. Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 125476124 від 29.05.2018 року (а.с.8) позивачу на праві приватної власності належить об`єкт нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , з відомостями про складові частини об`єкта нерухомого майна: - складова частина об`єкта нерухомого майна:\~ мехмайстерня, А - додаткові відомості:\~ загальна площа 720,7 кв.м - складова частина об`єкта нерухомого майна:\~ кузня, Б - додаткові відомості: загальна площа 75,2 кв.м - складова частина об`єкта нерухомого майна:\~ вбиральня, В - складова частина об`єкта нерухомого майна:\~ споруда, № 1-3,1. Податковим повідомленням-рішенням від 21.10.2021 року № 0846458-2404-1516 відповідач повідомив позивача, що згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України та відповідно до підпункту 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 Податкового кодексу України, визначено суму податкового зобов`язання за платежем: под.на нерух.майно, відмінне від зем.ділянки, сплач.фізособами, які є власн.об`єктів нежитл.нерух. 18010300, податковий період 2020, сума податкового зобов`язання 25830,38 грн. (а.с.5) Не погоджуючись із податковим повідомленням-рішенням відповідача № 0846458-2404-1516 від 21.10.2021 року, позивач оскаржив його в судовому порядку. На доведення обставин, на яких ґрунтуються вимоги, позивачем суду також надано копії, зокрема (а.с.6-7, 9-17): - витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права № 164874787 від 24.04.2019, згідно з яким 24.04.2019 за позивачем зареєстроване право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) площею 3,5841 га, згідно з яким, зокрема, опис об`єкта іншого речового права: земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,5841 га; - витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права № 164875768 від 24.04.2019, згідно з яким 24.04.2019 за позивачем зареєстроване право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) площею 9,3034 га, згідно з яким, зокрема, опис об`єкта іншого речового права: земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 9,3034 га; - технічного паспорту на нежитлові будівлі за адресою: [ADDRESS] (за межами населеного пункту); - акту обстеження нежилих будівель від 09.08.21, згідно з яким: - комісія у складі депутатів Кілійської територіальної громади, в присутності власника [PERSON] , провели обстеження нежилих будівель, розташованих за адресою: [ADDRESS] ; - в ході обстеження виявлено, що дані будівлі використовуються, як складські приміщення для зберігання зернової продукції, зберігання і обслуговування сільськогосподарської техніки, зберігання сіна та соломи, вберігання інструментів та запчастин для ремонту і обслуговування сільськогосподарської техніки, також в одному з приміщень знаходиться мілке обладнання для виготовлення корму для птиці та тварин, що використовується у власних потребах. Судом також встановлено, що згідно з постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 17 листопада 2021 року у справі № 420/13905/20 (а.с.52-58) за позовом [PERSON] до\~ \~Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення та податкової вимоги, яка набрала законної сили 17.11.2021 року, встановлено, зокрема, що згідно з договорами збереження зерна, книги обліку зерна, облікових листів тракториста, [PERSON] займається збереженням зерна з використанням комплексу будівель за адресою: [ADDRESS] . Вирішуючи спірне питання, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки нежитлові будівлі за адресою: [ADDRESS] (за межами населеного пункту), що перебувають у власності позивача, відносяться до відповідного класу Державного класифікатора 018-2000, використовуються особою, що займається сільськогосподарською діяльністю, з використанням землі сільськогосподарського призначення, тому спірна нерухомість не є об`єктом оподаткування згідно з підпунктом «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України. Вирішуючи дану справу в апеляційній інстанції, колегія суддів виходить з наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 266 Податкового кодексу України (далі ПК України), регламентовано елементи податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Згідно з підпунктами 266.1.1, 266.1.2 пункту 266.1 статті 266 ПК України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості. Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка. За приписами підпунктів 266.3.1, 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток. База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності. Підпунктом 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України встановлено пільги зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Так, відповідно до підпункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України (в редакції, яка діяла до 1 січня 2019 року) не є об`єктом оподаткування: будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності. Законом України від 23 листопада 2018 року №2628-VIII, який набрав чинності 1 січня 2019 року, внесено зміни до ПК України й підпункт «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України викладено в наступній редакції: не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб), віднесені до класу «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства» (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку. Аналізуючи наведені вище приписи норми підпункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, колегія суддів зазначає, що її застосування передбачає наявність двох умов, перша з яких - власник об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) є сільськогосподарським товаровиробником, а друга - об`єкт нерухомості (будівля, споруда) призначений для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності. Залежно від періоду застосовувалася додаткова умова - безпосереднє використання власником (без здачі в оренду лізинг, позичку). Аналогічні висновки щодо застосування норм права було неодноразово викладено у постановах Верховного Суду, зокрема від 22 квітня 2020 року у справі №540/2206/19, від 21 жовтня 2020 року у справі № 806/2686/18, від 17 лютого 2021 року у справі № 820/3707/17. Так, Державним комітетом України по стандартизації, метрології та сертифікації наказом від 17.08.2000 р. № 507 затверджено і введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, який призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) України. Об`єктами класифікації в ДК 018-2000 є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення. Відповідно до названого Державного класифікатора будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства включають в себе будівлі для використання в сільськогосподарській діяльності, наприклад, корівники, стайні, свинарники, кошари, кінні заводи, собачі розплідники, птахофабрики, зерносховища, склади та надвірні будівлі, підвали, винокурні, винні ємності, теплиці, сільськогосподарської силоси та інше. Як вірно встановлено судом першої інстанції, згідно з даними технічного паспорта на нежитлові будівлі за адресою: [ADDRESS] (за межами населеного пункту), до нього входять: мехмайстерня; кузня, убиральня, надвірні споруди, із зазначенням їх призначення: рем.майстерня, підсобне, побутове приміщення, склад, кузня тощо. Також, відповідно до Акту обстеження нежилих будівель від 09.08.2021 року, комісія у складі депутатів Кілійської територіальної громади, в присутності власника [PERSON] , провели обстеження нежилих будівель, розташованих за адресою: [ADDRESS] . В ході обстеження виявлено, що дані будівлі використовуються, як складські приміщення для зберігання зернової продукції, зберігання і обслуговування сільськогосподарської техніки, зберігання сіна та соломи, вберігання інструментів та запчастин для ремонту і обслуговування сільськогосподарської техніки, також в одному з приміщень знаходиться мілке обладнання для виготовлення корму для птиці та тварин, що використовується у власних потребах. Отже, матеріалами справи підтверджується, що нежитлові будівлі за адресою: [ADDRESS] (за межами населеного пункту) відповідають вимогам Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, та фактично використовуються безпосередньо у сільськогосподарській діяльності. Загальні підходи до визначення поняття сільськогосподарського виробника сформульовані у постановах Верховного Суду від 1 квітня 2021 року у справі № 820/6752/16, від 17 лютого 2021 року у справі № 820/3707/17, від 24 квітня 2020 року у справі №540/2206/19, від 10 квітня 2020 року у справі №823/1751/17. У цих постановах Верховний Суд зазначав, що відповідно до підпункту 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 ПК України сільськогосподарський товаровиробник для цілей глави 1 розділу XIV цього Кодексу - це юридична особа незалежно від організаційно-правової форми, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власновиробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання. Тобто, визначення «сільськогосподарський товаровиробник», яке міститься у підпункті 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 ПК України, застосовується для цілей глави розділу ХІV цього Кодексу «Спрощена система оподаткування, облік та звітність», тоді як в даному випадку йдеться про сплату податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (розділ ХІІ «Податок на майно»). Разом з тим, визначення поняття «сільськогосподарський товаровиробник» також міститься у статті 1 Закону України «Про стимулювання розвитку сільського господарства на період 2001 - 2004 років» від 18 січня 2001 року № 2238-III, під яким мається на увазі фізична або юридична особа, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції, переробкою власновиробленої сільськогосподарської продукції та її реалізацією. Більш того, законодавцем з метою визнання осіб такими, що займаються сільськогосподарською діяльністю, вживається також поняття «виробники сільськогосподарської продукції». Так, згідно з абзацом другим статті 1 Закону України «Про сільськогосподарський перепис» виробники сільськогосподарської продукції - це юридичні особи всіх організаційно-правових форм господарювання та їх відокремлені підрозділи, фізичні особи (фізичні особи - підприємці, домогосподарства), які займаються сільськогосподарською діяльністю, передбаченою класифікацією видів економічної діяльності, мають у володінні, користуванні або розпорядженні землі сільськогосподарського призначення чи сільськогосподарських тварин. Системний аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що поняття «сільськогосподарський товаровиробник» не суперечить його визначенню у підпункті 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 ПК України, яке, до того ж, має чітко обмежену сферу застосування. Як наслідок, для інших випадків мають бути застосовані субсидіарно норми інших законів відповідно до положень пункту 5.3 статті 5 ПК України. Зазначене дає підстави для висновку, що в розумінні підпункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України право на пільгу зі сплати податку мають особи (як юридичні, так і фізичні), які безпосередньо займаються сільськогосподарською діяльністю, тобто, зайняті у процесі виробництва, переробки власновиробленої сільськогосподарської продукції та її подальшої реалізації. Колегія суддів зазначає, що відповідно до приписів ч.4 ст. 78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом Як вбачається з матеріалів справи, постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 17 листопада 2021 року у справі № 420/13905/20 (а.с.52-58) за позовом [PERSON] до\~ \~Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення та податкової вимоги, яка набрала законної сили 17.11.2021 року, встановлено, зокрема, що згідно з договорами збереження зерна, книги обліку зерна, облікових листів тракториста, [PERSON] займається збереженням зерна з використанням комплексу будівель за адресою: [ADDRESS] . За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку що позивач підпадає під статус сільськогосподарського товаровиробника, а належні йому на праві власності нежитлові приміщення не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Таким чином, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, яким повно та правильно встановлено обставини справи і ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін. На підставі викладеного,

Результат розгляду: denied