Рішення адміністративного суду від 2023-04-03 00:00:00+03

у лютому 2023 року [PERSON] (далі позивач, [PERSON] ) звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Вінницькій області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі відповідач, орган ДВС) у якому (з уточненням позовних вимог від 10.02.2023) просив: - визнати протиправними дії відповідача щодо виконання постанови про стягнення виконавчого збору від 16.10.2014 №44446966 про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні № 70615623, які полягають у визначенні розміру мінімальних витрат виконавчого провадження відповідно до постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 26.12.2022 у виконавчому провадженні №70615623; - зобов`язати відповідача закінчити виконавче провадження №70615623. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що 16.10.2014 державним виконавцем прийнято постанову про стягнення із нього виконавчого збору у виконавчому провадженні №44446966, відкритому на підставі виконавчого листа №128/2004/14. 26.12.2022 року державним виконавцем прийнято постанову про повернення виконавчого листа №128/2004/14 стягувачу. Отримавши виконавчий документ, стягувач звернувся до приватного виконавця, яким відкрито виконавче провадження та виконано в повному обсязі виконавчий документ (стягнуто борг), внаслідок чого боржником сплачено приватному виконавцю винагороду у розмірі 166904,22 грн. (ВП № 70645860). Однак після цього, державним виконавцем повідомлено боржника (позивача) про відкриття виконавчого провадження (№ 70615623) щодо стягнення виконавчого збору на підставі постанови від 16.10.2014. Позивач із посиланням на правову позицію Верховного Суду викладену у постанові від 21.07.2022 по справі №320/6215/19 вважає, що з огляду на сплату приватному виконавцю його основної винагороди, стягнення виконавчого збору є неправомірним оскільки у такому випадку відбувається подвійне стягнення коштів які мають однакову правову природу, за виконання одного і того ж виконавчого документа. Тому з метою захисту своїх прав та інтересів, позивач звернувся із вказаним позовом до суду. Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 27 лютого 2023 року у задоволенні позову відмовлено. Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та ухвалити нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору. Зазначає, що судом першої інстанції всупереч нормам ч.5 ст.242 КАС України не застосовано правову позицію Верховного Суду у справі №320/9215/19 (постанова від 21.07.2022), не застосовано норми ст.1 Протоколу №1 до Конвенції про захист людських прав і основоположних свобод, не застосовано норми ч.6 ст.7 КАС України щодо необхідності застосування аналогії закону. 30 березня 2023 відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, у якому відповідач просить відмовити у задоволенні її вимог у повному обсязі. Зазначив, що стягнення виконавчого збору та вчинення необхідних для цього виконавчих дій це обов`язок органу ДВС. Просить врахувати, що постанова про стягнення виконавчого збору від 16.10.2014 року є чинною, а тому вважається виконавчим документом та підлягає примусовому виконанню. Відповідач ставить під сумнів достовірність тверджень позивача про сплату ним приватному виконавцю його основної винагороди, посилаючись на те, що ксерокопія меморіального ордеру наданого позивачем не є достатнім доказом у підтвердження цієї обставини. Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Перевіривши матеріали справи та дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити виходячи з наступного. Судом встановлено, що рішенням Вінницького районного суду Вінницької області 23 червня 2014 року у цивільній справі №128/2004/14 стягнуто з [PERSON] та Товариства з обмеженою відповідальністю «Приват-Петрол», на користь ПАТ «Альфа-Банк», заборгованість за договором №23-ОКЛ/12 від 29.08.2012 про надання кредиту у формі овердрафт в сумі 1676151 грн. 64 коп. та судовий збір в сумі 3654,00 грн. Для виконання цього рішення судом оформлено виконавчий лист №128/2004/14. 13.08.2014 року стягувач - ПАТ «Альфа-Банк» звернувся до органу ДВС із заявою про відкриття виконавчого провадження та проведення дій спрямованих на виконання судового рішення про стягнення боргу (арк. - 1 матеріалів ВП). На підставі заяви стягувача постановою державного виконавця від 22.08.2014 відкрито виконавче провадження ВП №44446966 (арк.6 матеріалів ВП). Згідно п.2 постанови боржнику запропоновано самостійно виконати вимоги виконавчого документа до 28.08.2014. Постановою від 16.10.2014 стягнуто із боржника виконавчий збір в сумі 167980,56 грн, (10 % суми, що підлягала стягненню). Нормативною підставою для прийняття цієї постанови стала ч.1 ст.28 Закону України «Про виконавче провадження», а фактичною невиконання боржником рішення суду майнового характеру у встановлений строк. Ухвалою від 14.09.2020 (справа №128/2004/14) задоволено заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Глобал Енерджи» та замінено сторону виконавчого провадження - стягувача з ПАТ «Альфа-Банк» його правонаступником - ТОВ «Глобал Енерджи» у процедурі виконання рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 23.06.2014 по цивільній справі №128/2004/14-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк»» до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором №23-ОКЛ/12 про надання кредиту в формі овердрафту. Постановою від 24.11.2014 №155/2.1-35/2 зобов`язано начальника органу ДВС в строк до 28.11.2014 передати матеріали виконавчого провадження ВП №44446966 для об`єднання у зведене виконавче провадження (арк.19 матеріалів ВП). Підставою для ухвалення цієї постанови стало виявлення факту перебування в провадженні органу ДВС іншого виконавчого провадження (№436/90411) з примусового виконання виконавчого листа №128/4125/13-ц виданого 10.06.2014 про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованості за договором №23-ОКЛ/12 від 29.08.2012 про надання йому кредиту в сумі 5012499,90 грн. Згідно постанови від 27.11.2014 матеріали виконавчого провадження ВП №44446966 передано для об`єднання у зведене виконавче провадження. Цього ж дня відбулася фактична передача матеріалів виконавчого провадження про що складено акту приймання передавання виконавчого провадження від 27.11.2014 (арк. 23 матеріалів ВП). Постановою від 01.12.2014 приєднано виконавче провадження ВП №44446966 до зведеного виконавчого провадження №45717541 (арк. 24 матеріалів ВП). 06.07.2022 року стягувач (ТОВ «Глобал Енерджи») звернувся до органу ДВС із заявою про закінчення виконавчого провадження №44446966 на підставі п.9 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» (фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом) (арк.30 матеріалів ВП). Постановою від 04.07.2022 виведено виконавче провадження №44446966 із зведеного (а.с.32 матеріалів ВП), а іншою постановою від 04.07.2022 закінчено виконавче провадження №44446966 на підставі вказаної вище заяви стягувача. Однак, ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 27.09.2022 визнано неправомірною та скасовано постанову про закінчення виконавчого провадження №44446966 від 04.07.2022 року внаслідок чого виконавче провадження № 44446966 відновлено (арк.68-70, 93 матеріалів ВП). 22.11.2022 представником ТОВ «Глобал Енерджи» подано заяву про повернення виконавчого документу №128/2004/14 стягувачу (арк.94 матеріалів ВП). Постановою від 26.12.2022 виконавчий лист №128/2004/14 повернуто стягувачу на підставі вказаної заяви (арк.99 матеріалів ВП). Згідно пункту 2 цієї постанови, постанову про стягнення виконавчого збору №44446966 від 16.10.2014 у сумі 167980,56 грн. (залишок нестягнутої суми виконавчого збору становить 166404,22) вирішено не пізніше наступного робочого дня з дня закінчення виконавчого провадження зареєструвати в автоматизованій системі виконавчих проваджень як виконавчий документ який підлягає виконанню. На момент прийняття постанови про повернення виконавчого документа стягувачу обов`язок боржника на підставі виконавчого листа №128/2004/14 вважався невиконаним, а тому стягувач (ТОВ «Глобал Енерджи») 03.01.2023 звернувся до приватного виконавця Собчука В.В. із заявою про відкриття виконавчого провадження (ВП №70645860) (а.с.82). Відповідно до меморіального ордеру від 04.01.2023 на рахунок приватного виконавця надійшли кошти в сумі 166904,22 грн. У розділі призначення платежу вказано: «основна винагорода, витрати ВП АСВП № 70645860, платіж за власні кошти [PERSON] » (а.с. 99). Згідно довідки приватного виконавця від 04.01.2023 року №9, кошти що надійшли на рахунок приватного виконавця у сум 166904,22 грн. є достатніми для задоволення основної винагороди та витрат виконавчого провадження АСВП №70645860 з примусового виконання виконавчого листа по справі №128/2004/14 (а.с.101). Постановами приватного виконавця від 04.01.2023 стягнуто із [PERSON] основну винагороду приватного виконавця у сумі 166404,22 грн., визначено для боржника мінімальний розмір витрат у виконавчому провадженні 500 грн., накладено арешт на майно боржника, \~\~(а.с. 91, 93, 95). 05.01.2023 року стягувач звернувся до приватного виконавця із заявою про закінчення виконавчого провадження на підставі п.9 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» (фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом). На підставі заяви стягувача приватним виконавцем прийнято постанову від 06.01.2023 про закінчення виконавчого провадження \~№70645860 (а.с.103). Разом із цим постановою відповідача від 26.12.2022 відкрито виконавче провадження №70615623 з виконання постанови №44446966 від 16.10.2014 про стягнення із позивача виконавчого збору в розмірі 166404,22 грн., а постановою від 26.12.2022 органом ДВС визначено розмір мінімальних витрат виконавчого провадження в сумі 206,31 грн. \~(а.с.32-35). В інтересах позивача до відділу примусового виконання рішень було подано заяву із проханням закінчити виконавче провадження, скасувати арешт накладений в рамках виконавчого провадження із посиланням на те, що борг за виконавчим листом № 128/2004/14 сплачено у виконавчому провадженні яке закінчено приватним виконавцем (№70645860) крім цього повідомлено, що [PERSON] сплатив винагороду приватному виконавцю в сумі 166904,22 грн. Позивача листом від 09.01.2023 №435/4.1-22/5 у відповідь на його звернення повідомлено, що постанову про стягнення виконавчого збору зареєстровано в АСВП як виконавчий документ та прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження №70615623 з метою її виконання. Проінформовано також і про те, що на цей час у державного виконавця відсутні підстави для закінчення виконавчого провадження №70615623 та припинення дій з метою виконання постанови про стягнення виконавчого збору №44446966 від 16.10.2014. Позивач вважає, що з огляду на сплату приватному виконавцю його основної винагороди, стягнення виконавчого збору є неправомірним оскільки у такому випадку відбувається подвійне стягнення коштів які мають однакову правову природу, за виконання одного і того ж виконавчого документа. Із цих мотивів, посилаючись на правову позицію Верховного Суду викладену у постанові від 21.07.2022 по справі №320/6215/19 позивач просить визнати протиправними вказані в уточненій редакції позову дії відповідача щодо виконання постанови про стягнення виконавчого збору від 16.10.2014 №44446966 та зобов`язати орган ДВС закінчити виконавче провадження №70615623. Відповідач із аргументами позивача не погоджується та вважає, що докази які подані приватним виконавцем з метою підтвердження факту сплати йому основної винагороди є недопустимими та недостатніми, а тому позивач не звільняється від обов`язку сплатити виконавчий збір. З огляду на аргументи сторін ключовим у цьому спорі є питання про наявність у позивача обов`язку сплатити виконавчий збір на підставі постанови про стягнення із нього виконавчого збору від 16.10.2014 у виконавчому провадженні №44446966 беручи до уваги твердження про сплату ним винагороди приватному виконавцю за виконання цього ж виконавчого документа (виконавчий лист №128/2004/14). Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не встановив обставин які б вказували на незаконність дій щодо відкриття постановою відповідача від 26.12.2022 виконавчого провадження №70615623 з метою виконання постанови №44446966 від 16.10.2014 про стягнення із позивача виконавчого збору в розмірі 166404,22 грн. та визначення розміру мінімальних витрат виконавчого провадження в сумі 206,31 грн. постановою від 26.12.2022, тому дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції та прийнятим оскарженим рішенням, з огляду на наступне. Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Згідно з частиною першою статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів». Згідно із частиною першою статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення. Частиною восьмою статті 27 цього Закону встановлено, що під час передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю виконавчий збір не стягується, якщо він не був стягнутий на момент передачі. У разі стягнення частини виконавчого збору на момент передачі виконавчого документа приватному виконавцю стягнута частина виконавчого збору поверненню не підлягає. Відповідно до частин першої, четвертої статті 42 Закону України «Про виконавче провадження» кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. На стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення. Статтею 45 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що розподіл стягнутих виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника) здійснюється у такій черговості: 1) у першу чергу повертається авансовий внесок стягувача на організацію та проведення виконавчих дій; 2) у другу чергу компенсуються витрати виконавчого провадження, не покриті авансовим внеском стягувача; 3) у третю чергу задовольняються вимоги стягувача та стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків фактично стягнутої суми або основна винагорода приватного виконавця пропорційно до фактично стягнутої з боржника суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів); 4) у четверту чергу стягуються штрафи, накладені виконавцем відповідно до вимог цього Закону, та виконавчий збір або основна винагорода за виконавчими документами про стягнення аліментів. Розподіл грошових сум у черговості, зазначеній у частині першій цієї статті, здійснюється в міру їх стягнення. Основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору. Згідно з приписами частин першої - п`ятої статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» від 2 червня 2016 року №1403-VIII за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода. Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової. Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом. Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України. Основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). Якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). Згідно з частиною сьомою статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). На виконання приписів статті 31 цього Закону постановою Кабінету Міністрів України від 8 вересня 2016 року №643 затверджено Порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця (далі також - «Порядок №643»). Пунктом 19 цього Порядку визначено, що приватний виконавець, який забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», одержує основну винагороду у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом. Водночас, враховуючи, що підставою для звернення з даним позовом слугувало те, що на думку позивача сплата приватному виконавцю його основної винагороди, стягнення виконавчого збору є неправомірним оскільки у такому випадку відбувається подвійне стягнення коштів які мають однакову правову природу, за виконання одного і того ж виконавчого документа, колегія суддів надаючи оцінку даним доводам враховує позицію Верховного Суду викладену в постанові від 21 липня 2022 року по справі №320/6215/19. Так, в даній справі щодо розв`язання питання подвійного стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа, Верховний Суд звернув увагу \~на таке. Системний аналіз Закону України «Про виконавче провадження» свідчить про те, що цей закон не містить юридичної норми, яка необхідна для регламентації правовідносин, які виникли у справі. Цей Закон містить прогалину у правовому регулюванні процедури стягнення з боржників виконавчого збору і основної винагороди за виконання одного й того ж виконавчого документа. Так, з одного боку, Закон не визначає порядку, умов чи підстав для припинення стягнення виконавчого збору з боржників у випадку подальшого пред`явлення стягувачами виконавчого документа до виконання приватним виконавцям. Натомість з іншого боку, норми законодавства, що стосуються умов і підстав стягнення винагороди приватними виконавцями, не містять приписів, які б обмежували їхні права на отримання винагороди за вчинення виконавчих дій у разі, коли виконавчий лист попередньо перебував на виконанні в державного виконавця. Вирішення цієї проблеми зачіпає конвенційні та конституційні права особи, її інтереси, а також стосується забезпечення верховенства права під час здійснення виконавчого провадження. Виконання судового рішення є складовою частиною судового розгляду і завершальною стадією судового провадження. Виконавче провадження, серед іншого, здійснюється з дотриманням такої засади як справедливість. Стягнення з боржника виконавчого збору й основної винагороди за виконання одного судового рішення тягне за собою додаткові витрати. Ця обставина може розглядатися як накладання непропорційного і надмірного тягара на боржника, що зачіпає його право власності, гарантоване статтею 41 Конституції України і статтею 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист людських прав і основоположних свобод. Своєю чергою, ця ситуація здатна підважити засади виконавчого провадження й атакувати такі стрижневі елементи верховенства права як правова визначеність і поважання людських прав. Іншим аспектом цієї проблеми є балансування прав та інтересів учасників виконавчого провадження. Так, указана проблема за колом осіб, головним чином, стосується прав та інтересів державних виконавців, приватних виконавців і боржників. Однак з-поміж інших учасників виконавчого провадження саме боржники перебувають у найбільш уразливому становищі, позаяк у зв`язку з неповнотою законодавчого регулювання зобов`язані платити двічі за виконання одного й того ж виконавчого документа. Зрештою проблематика, яка зумовлена неповнотою законодавства, стосується й аспекту дієвого юридичного захисту індивідуальних людських прав від їх порушення суб`єктами владних повноважень та питання ефективного способу захисту, який повинен забезпечити поновлення порушеного права й бути адекватним наявним обставинам. Така невизначеність законодавчого регулювання окреслених правовідносин має наслідком потребу застосування аналогії закону (права). У цьому контексті Верховний Суд зауважив, що означене питання [про справедливість подвійного стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа] полягає у тому, що несправедливим є не стягнення виконавчого збору чи основної винагороди як таких, а саме їхнє стягнення одночасно. Тобто у ракурсі поставленого питання справедливим є стягнення лише однієї з указаних сум. Розв`язуючи це питання, Верховний Суд зазначив, що виконавче законодавство не ставить право приватного виконавця на отримання основної винагороди у залежність від тієї обставини, що на примусовому виконанні в органах державної виконавчої служби перебуває постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору. Зрештою, як уже зазначалося, це право залежить від того чи виконане рішення в повному або частковому обсязі внаслідок дій приватного виконавця. На противагу цьому, виконавче законодавство містить норму, у якій обумовлений випадок, коли виконавчий збір не стягується або припиняється стягуватися у зв`язку із участю приватного виконавця у процедурі виконання того ж самого виконавчого документа. Так, частиною восьмою статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що «під час передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю виконавчий збір не стягується, якщо він не був стягнутий на момент передачі. У разі стягнення частини виконавчого збору на момент передачі виконавчого документа приватному виконавцю стягнута частина виконавчого збору поверненню не підлягає». На відміну від решти положень виконавчого законодавства, тільки ця норма Закону України «Про виконавче провадження» регулює подібні суспільні правовідносини. Вона містить правило стосовно неможливості подальшого стягнення виконавчого збору, якщо надалі виконавчий документ буде виконувати не державний, а приватний виконавець. Логічний і цільовий способи уяснення частини восьмої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» свідчать, що у вказаному випадку її приписи мають імперативний характер і встановлюють пряму заборону стягувати (перший абзац) або продовжувати стягнення виконавчого збору (другий абзац). Указана норма спрямована на те, щоб не допустити одночасного стягнення з боржника виконавчого збору і основної винагород. Ця норма покликана уникнути подвійної плати боржником зазначених коштів. Тож її застосування дозволяє розв`язати спір стосовно справедливості подвійного стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа. За правилами частини шостої статті 7 КАС України, у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону). Верховний Суд в постанові від 21 липня 2022 року по справі №320/6215/19 вказав, що для розв`язання означеної проблеми та з метою ефективного захисту прав й інтересів осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, до подібних правовідносин слід застосувати за аналогією закону частину восьму статті 27 Закону України «Про виконавче провадження». Застосування частини восьмої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» до спірних правовідносин дає Верховному Суду підстави зробити такий висновок: у разі коли державний виконавець повернув виконавчий лист за заявою стягувача і розпочав стягнення виконавчого збору, а після цього стягувач пред`явив цей лист до виконання приватному виконавцю, який у свою чергу відкрив виконавче провадження й виніс постанову про стягнення основної винагороди у розмірі 10 відсотків від фактично стягнутих сум, то надалі \~виконавчий збір не стягується. У разі стягнення частини виконавчого збору на момент відкриття приватним виконавцем провадження з виконання того ж самого виконавчого документа стягнута частина виконавчого збору не повертається. Застосування аналогії закону дозволяє Суду також зробити висновок, що у такому випадку належний та ефективний спосіб захисту, здатний відновити й захистити права боржника, полягає у закінченні виконавчого провадження зі стягнення виконавчого збору. Правовою основою для закінчення виконавчого провадження зі стягнення виконавчого збору у подібному випадку слід розглядати як загальні підстави, перелік яких наведений у частині першій статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», так і частину восьму статті 27 цього Закону, яка у таких обставинах має характер спеціальної підстави для закінчення виконавчого провадження. Зважаючи на вжиті у частині восьмій статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» часові маркери для її застосування: , , то застосування аналогії закону до правовідносин дозволяє виснувати, що право на захист виникає з дня відкриття приватним виконавцем виконавчого провадження з виконання того самого документа, який раніше був на виконанні у державного виконавця. Водночас строк на оскарження у такому випадку пов`язується не з винесенням постанови про стягнення виконавчого збору, а з діями державного виконавця щодо стягнення виконавчого збору, вчиненими після відкриття приватним виконавцем виконавчого провадження з виконання того ж самого виконавчого листа. Враховуючи положення частини восьмої статті 27, частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», до способів судового захисту у подібних ситуаціях можна віднести, серед іншого, визнання дій, бездіяльності протиправними; зобов`язання закінчити виконавче провадження зі стягнення виконавчого збору. Способи такого роду не суперечать закону, є адекватними обставинам і здатні забезпечити ефективний захист права боржника на припинення стягнення з нього виконавчого збору. Указаний підхід до правозастосування дає змогу подолати невизначеність законодавчого регулювання, не атакувавши конвенційні й конституційні права особи та знайшовши справедливий баланс прав й інтересів учасників виконавчого провадження на основі волі законодавця, закладеної у нормі, що регулює подібні суспільні правовідносини. Відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Згідно з ч. 5 ст. 242 КАС України 5 при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Крім того, статтею 13 Конвенції про захист людських прав і основоположних свобод. (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003). Водночас під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Окрім цього, адміністративне судочинство спрямоване на захист порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин і задоволеними в адміністративному судочинстві можуть бути лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин. При зверненні до суду позивачу необхідно обирати такий спосіб захисту, який би міг відновити його становище і захистити порушене, на його думку, право. Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних відносин (предмет і підстави позову), характер порушеного права позивача і можливість його захисту в обраний ним спосіб, зокрема, встановити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Системний аналіз вищезазначеного дозволяє дійти висновку про помилковість позиції суду першої інстанції щодо наявності підстав для відмови у задоволенні позовних вимог, таким чином колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції слід скасувати з прийнятим нової постанови, якою слід задовольнити позовні вимоги [PERSON] : визнати протиправними дії відповідача щодо виконання постанови про стягнення виконавчого збору від 16.10.2014 № 44446966 про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні № 70615623, які полягають у визначенні розміру мінімальних витрат виконавчого провадження відповідно до постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 26.12.2022 у виконавчому провадженні №70615623; зобов`язати відповідача закінчити виконавче провадження № 70615623. Згідно з ст. 132 КАС України\~ судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Частиною 6 ст. 139 КАС України визначено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції,\~ не повертаючи адміністративної справи\~ на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат. Отже, на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги, за рахунок бюджетних асигнувань відповідача розмірі 5368,00 грн. Визначаючись щодо стягнення витрат на оплату правової допомоги колегія суддів зазначає наступне. Відповідно до ст.59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Реалізація кожним права на правову допомогу не може залежати від статусу особи та характеру її правовідносин з іншими суб`єктами права. Відповідно до ст.131-2 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура. Виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді, а також захист від кримінального обвинувачення. Так, у своїй заяві позивач просить стягнути на його користь позивача судові витрати понесені на професійну правничу допомогу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача в розмірі 5 000 грн. 00 коп. Відповідно до наданих до матеріалів справи та заяви документів, на підтвердження вказаних витрат позивачем та його уповноваженим представником надано: ордер про надання правничої (правової) допомоги від 31.01.2023 року серії АВ №1056972, договір про надання правової допомоги від 30.01.2023, додаткову угоду №2 до Договору від 30.01.2023, квитанцію до прибуткового касового ордеру від 31/01/2023. Згідно зазначених документів позивачем понесені витрати на правову допомогу в загальній сумі 15000 грн. 00 коп. Згідно з додатковою угодою №2 до Договору від 30.01.2023 сторони домовилися, що вартість послуг (гонорару) Адвоката, за надання послуг, передбачених п. 1 додаткової угоди становить 15000, 00 грн. Згідно із п.4 ч.1 ст.1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до ст.19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено такі види адвокатської діяльності як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності. Як передбачено п.9 ч.1 ст.1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Відповідно до п.6 ч.1 ст.1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення. Згідно із ст.30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Відповідно до положень пункту 1 частини третьої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. За змістом статті 134 КАС витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до частин першої, сьомої статті 139 КАС при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Згідно з частинами першою та п`ятою статті 143 КАС суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі. У випадку, передбаченому частиною третьою цієї статті, суд виносить додаткове рішення в порядку, визначеному статтею 252 цього Кодексу. Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що клопотання про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу необхідно задовольнити стягнувши на користь [PERSON] витрати на оплату правової допомоги в сумі 5000,00 грн. Відповідно до п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Приписи п.4 ч.1, ч.2 ст.317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Результат розгляду: granted