Рішення адміністративного суду від 2022-04-29 00:00:00+03

Позивач звернувся до суду з позовом до Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Хортицькому району, в якому просив: - визнати протиправними дії Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Хортицькому району щодо недоплати [PERSON] , ІПН [NUMBER] , щорічної грошової допомоги до 05 травня за 2020 рік та до 05 травня за 2021 рік у розмірі, визначеному частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; - стягнути з Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Хортицькому району на користь [PERSON] , ІПН [NUMBER] , недоплачену частину щорічної разової грошової допомоги до 5 травня, як учаснику бойових дій за 2020 рік, відповідно до статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту в редакції Закону № 367- ХІV від 25 грудня 1998 року "Про внесення змін до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", у розмірі 6800,00 грн.; - стягнути з Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Хортицькому району на користь [PERSON] , ІПН [NUMBER] , недоплачену частину щорічної разової грошової допомоги до 5 травня, як учаснику бойових дій за 2021 рік, відповідно до статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії» їх соціального захисту в редакції Закону №367-ХІV від 25 грудня 1998 року "Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», у розмірі 7354,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач має статус учасника бойових дій і відповідно до ст. 12 ч.5 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» має право на отримання щорічної разової грошової допомоги, яка виплачується до 05 травня. Позивач вказує, що йому було нараховано щорічну одноразову грошову допомогу до 05 травня за 2020 рік як учаснику бойових дій у розмірі 1390,00 грн., а за 2021 рік у розмірі 1491,00 грн. Проте, з таким розміром щорічної разової грошової допомоги до 05 травня позивач не погоджується та вважає, що допомога має виплачуватися у розмірі, встановленому частиною 5 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а не у розмірі, визначеному у постановах Кабінету Міністрів України № 112 від 19 лютого 2020 року та № 325 від 08 квітня 2021 року. Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2021 року адміністративний позов задоволено. Визнано протиправними дії Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Хортицькому району щодо недоплати [PERSON] щорічної грошової допомоги до 05 травня за 2020 рік та до 05 травня за 2021 рік у розмірі, визначеному ч.5 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Стягнуто з Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Хортицькому району на користь [PERSON] недоплачену частину щорічної разової грошової допомоги до 5 травня, як учаснику бойових дій за 2020 рік, відповідно до статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в редакції Закону №367-ХІV від 25 грудня 1998 року «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», у розмірі 6800,00 гривень. Стягнуто з Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Хортицькому району на користь [PERSON] недоплачену частину щорічної разової грошової допомоги до 5 травня, як учаснику бойових дій за 2021 рік, відповідно до статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в редакції Закону №367-ХІV від 25 грудня 1998 року «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», у розмірі 7354,00 гривень. Не погодившись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимоги у повному обсязі. Відповідач зазначає, що при виплаті одноразової допомоги діяв в межах своїх повноважень і у спосіб, встановлений чинним законодавством. Щодо вимоги про стягнення недоплаченої частини щорічної разової грошової допомоги до 05 травня за 2020 рік, скаржник вказує, що позивач пропустив строк звернення до суду з даною вимогою. Також скаржник наполягає, що не є належним відповідачем, оскільки вважає, що спір виник між позивачем як отримувачем допомоги та Головним управлінням національної поліції в Запорізькій області як платником допомоги. Відповідач не є учасником спірних правовідносин. Головне управління національної поліції в Запорізькій області не замовляло додаткових коштів для виплати допомоги для своїх співробітників. Дана адміністративна справа розглянута апеляційним судом відповідно до ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України в порядку письмового провадження. Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з огляду на таке. Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, позивач - [PERSON] є учасником бойових дій і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій, що підтверджується посвідченням серії [NUMBER] від 05 листопада 2015 року (а.с. 13). У 2020 році позивачу як учаснику бойових дій до 5 травня виплачена разова грошова допомога в розмірі 1390,00 грн., у 2021 році - виплачена разова грошова допомога в розмірі 1491,00 грн. На запити представника позивача щодо таких виплат відповідач листом від 05.01.2021 №ІЗ-Ш-1 від 04.01.2021 повідомив, що особам, на яких поширюється дія Закону №3551-ХІІ, в 2020 році постановою Кабінету Міністрів України №112 від 19 лютого 2020 року визначено розмір допомоги учасникам бойових дій 1390,00 грн. [PERSON] як учаснику бойових дій було перераховано допомогу 1390,00 грн. на рахунок АБ «Укргазбанк» 09.04.2020 (а.с. 18). Листом від 09.06.2021 № ІЗ-Ш-13 відповідач повідомив представника позивача, що сума грошової допомоги до 5 травня за 2021 рік на виплату [PERSON] визначена у списку, наданому ГУНП в Запорізькій області від 14.04.2021 № 1754/с, та складає 1491,00 грн., про що свідчить довідка, видана відповідачем від 09.06.2021 №01-09/4861 (а.с. 19). 19.02.2021 та 18.06.2021 позивач звертався до відповідача із заявами щодо нарахування та виплати йому недоплаченої грошової допомоги до 05 травня як учаснику бойових дій за 2020 та 2021 роки, відповідно, у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком, з урахуванням попередньо виплаченої суми допомоги. За результатами розгляду цих заяв, відповідач листами від 22.02.2021 №Н-65-2 та від 13.07.2021 4№Н-232-2 повідомив, що виплата за 2020 рік здійснена у розмірах, визначених постановою Кабінету Міністрів України № 112 від 19.02.2020, наказу Міністерства соціальної політики України від 17.03.2020 року №216, та її сума складає 1390,00 грн. Виплата за 2021 рік здійснена у розмірах, визначених постановою Кабінету Міністрів України від 08.04.2021 №325, та складає 1491,00 грн. Відповідач вважає, що у даний час немає законних підстав для нарахування та виплати позивачу разової грошової допомоги до 05 травня за 2020 та 2021 роки у розмірі 5 мінімальних пенсій (а.с. 24-26). Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом. Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив із того, що з прийняттям Конституційним Судом України рішення від 27.02.2020 року №3-р/2020 позивач має право на отримання одноразової грошової допомоги до 5 травня як учасник бойових дій у 2020 та 2021 роках у розмірі п`яти мінімальних пенсій відповідно до статті 12 Закону №3551-ХІІ. З огляду на фактичні обставини справи, норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції дійшов таких висновків. Стосовно доводів скаржника про пропуск строку звернення до суду з позовом в частині позовних вимог про перерахування позивачу коштів допомоги за 2020 рік. Відповідно до ч.1 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. За загальним правилом для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч.2 ст.122 КАС України). Відповідно до ч.3 ст.122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Таким чином, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. Перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому, під поняттям «дізнався» необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів. Поняття «повинен був дізнатися» необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21.02.2020 у справі № 340/1019/19). Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини повинні бути підтверджені відповідними та належними доказами. При вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття «дізнався» та «повинен був дізнатись». Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду передбачені статтею 123 КАС України, відповідно до частини третьої якої якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду. Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» № 3551-XII від 22 жовтня 1993 року, який визначає правовий статус ветеранів війни, передбачена виплата щорічної разової грошової допомоги до 5 травня особам, на яких поширюється дія цього Закону. Така грошова допомога є одноразовим платежем, який виплачується до 5 травня відповідного року, а тому в будь-якому разі її розмір відомий особі, яка її отримує. Отримавши цю допомогу, особа має реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації про рішення, на підставі якого було визначено її розмір, як обрахована та на підставі яких нормативно-правових актів був здійснений саме такий її розрахунок. Отже, з дня отримання щорічної разової грошової допомоги особою, якій призначена ця виплата вона вважається такою, що повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів. Винятком з цього правила є випадок, коли така особа без зайвих зволікань, в розумний строк після отримання щорічної разової грошової допомоги, демонструючи свою необізнаність щодо розміру складових нарахованої грошової допомоги звернулась до Управління соціального захисту населення за місцем проживання особи та/або Центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат з заявою про надання їй відповідної інформації. В такому випадку особа вважається такою, що дізналась про порушення її прав при отриманні від відповідного органу (пенсійного або органу УСЗН) відповіді на подану нею заяву. При цьому суд враховує, що відповідно до ч. 4 ст.17-1 вказаного Закону особи, які не отримали разової грошової допомоги до 5 травня, мають право звернутися за нею та отримати її до 30 вересня відповідного року, в якому здійснюється виплата допомоги. Тобто, Законом № 3551-XII встановлено розумний строк для звернення до органу, що здійснює виплату одноразової грошової допомоги для отримання її доплати, у разі якщо виплату не здійснено або здійснено в розмірі меншому ніж встановлено Законом. В спірному випадку позивач, отримавши 09.04.2020 разову грошову допомогу до 5 травня за 2020 рік, знав про розмір виплаченої допомоги, тому до 30 вересня 2020 року, відповідно, - тобто до закінчення встановленого законом кінцевого строку виплати цієї допомоги, мав обґрунтовані очікування на отримання більшої суми, ніж йому була нарахована та виплачена. Після спливу граничної дати виплати щорічної разової грошової допомоги у відповідному році, у випадку незгоди із її розміром, у позивача розпочинається відлік процесуального строку звернення до суду із оскарженням розміру такої щорічної разової грошової допомоги. Таким чином, строк звернення до суду із позовом, в частині заявлених вимог щодо виплати допомоги за 2020 рік, слід обраховувати з 30 вересня 2020 року. Отже, не погодившись із розміром виплаченої у 2020 році щорічної разової грошової допомоги до 5 травня, позивач до 30.03.2021 мав звернутися до суду із адміністративним позовом. Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з позовом 11.08.2021, тобто поза межами шестимісячного стоку, визначеного ч.2 ст.122 КАС України. При цьому позивачем до суду першої інстанції подана письмова заява про поновлення строку звернення до суду щодо позовних вимоги за 2020 рік. В обґрунтування підстав пропуску строку звернення до суду позивач посилався на те, що він дізнався про порушені права щодо невиплати вказаної допомоги у повному обсязі з листа-відповіді відповідача від 22.02.2021 на заяву [PERSON] , подану до УСЗН по Хортицькому району 19.02.2021 щодо нарахування та виплати недоплаченої грошової допомоги. Суд першої інстанції визнав наведені позивачем обставини поважними причинами пропуску строку звернення до суду з означеними вище вимогами, у зв`язку з чим дійшов висновку, що заява позивача про поновлення пропущеного строку є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню, про що виніс ухвалу від 01.09.2021. Суд апеляційної інстанції не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, зазначає, що отримання позивачем листа від відповідача у відповідь на його заяву не впливає на обізнаність позивача стосовно порушення його прав, не змінює момент, з якого позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в даному випадку. Також, позивач не навів належних обставин і не надав доказів на підтвердження наявності обставин, які дійсно перешкоджали реалізації права позивача на звернення до суду вчасно, у визначений законом строк. Крім того, суд апеляційної інстанції враховує висновки, викладені Верховним Судом у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних Касаційного адміністративного суду в постанові від 31 березня 2021 року по справі № 240/12017/19, адміністративне провадження № К/9901/15971/20, в якій суд дійшов правового висновку, що для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів. Суд зазначає, що реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача. Позивач, необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, не реалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою. Відповідно до правових висновків Європейського Суду з прав людини, право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення у справі "Перетяка та Шереметьєв проти України" від 21.12.2010, заява №45783/05). Норми, що регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (пункти 22-23 рішення у справі "Мельник проти України" від 28.03.2006, заява №23436/03). При цьому, аналіз практики Європейського суду з прав людини свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, ЄСПЛ виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних причин, внаслідок непереборних, незалежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб. Отже, за практикою Європейського суду з прав людини, застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду. За таких обставин, не доведення суду обставин об`єктивно непереборних, які не залежали від волевиявлення позивача і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення позивачем процесуальної дії, унеможливлює поновлення судом процесуального строку. Пунктом 8 частини першої статті 240 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу. Відповідно до частини 1 статті 319 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу. Виходячи з вищенаведеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції рішення в частині заявлених позовних вимог щодо грошової допомоги за 2020 рік ухвалено без повного з`ясування обставин, що мають значення, з неправильним застосуванням норм процесуального права, тому в цій же частині рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із залишенням позовних вимог без розгляду. Щодо решти позовних вимог суд апеляційної інстанції встановив таке. Відповідно до частини 5 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (в редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 25 грудня 1998 року № 367-XIV) щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком. Пунктом 20 розділу II Закону України від 28 грудня 2007 року № 107-VI «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» текст вказаної вище частини статті 12 Закону № 3551-ХІІ викладено в новій редакції, відповідно до якої щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі, який визначається Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України. Рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року № 10рп/2008 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), зокрема, пункту 20 розділу II «Внесення змін до деяких законодавчих актів України» Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 107-VI від 28 грудня 2007 року. Отже, на час виникнення спірних правовідносин діяла редакція ч.5 ст.12 Закону №3551-XII у редакції Закону №367-ХІV, згідно з якою щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком. Поряд із цим, з 01.01.2015 законодавцем правовідносини щодо нарахування, виплати та розмірів одноразової грошової допомоги до 5 травня були також врегульовані пунктом 26 розділу VI Бюджетного кодексу України. Так, Законом України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28 грудня 2014 року № 79-VІІІ розділ VІ Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України доповнено п. 26, яким встановлено, що норми і положення ст.ст. 12,13,14,15 та 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування. Рішенням Конституційного Суду України від 27.02.2020 №3-р/2020 зазначене положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним). У даному рішенні Суд дійшов висновку, що встановлення пунктом 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України іншого, ніж у ст.ст. 12, 13, 14, 15 та 16 Закону № 3551-ХІІ, законодавчого регулювання відносин у сфері надання пільг ветеранам війни спричиняє юридичну невизначеність при застосуванні зазначених норм Кодексу та Закону № 3551-ХІІ, що суперечить принципу верховенства права, встановленому ст. 8 Конституції України. Згідно з ч. 2 ст. 152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Таким чином, з 27 лютого 2020 року до застосування підлягають положення ст. 12 Закону № 3551-XII в редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 25 грудня 1998 року № 367-XIV (з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року № 10рп/2008), за якими щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком. Водночас, 08.04.2021 Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 325 «Деякі питання виплати разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» відповідно до якої учасникам бойових дій у 2021 році виплата разової грошової допомоги до 5 травня, передбаченої Законом № 3551-XII, проводиться у розмірі 1491,00 грн., тобто у розмірі меншому, ніж це передбачено частиною п`ятою статті 12 цього Закону. Отже, на час виплати позивачу у 2021 році щорічної разової грошової допомоги до 5 травня одночасно діяли і Закон №3551-XII (ч.5 ст.12), і Постанова Кабінету Міністрів України від 08.04.2021 №325, які по-різному регламентують розмір щорічної разової грошової допомоги до 5 травня учасникам бойових дій. З цього приводу суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що під час визначення розміру разової грошової допомоги до 5 травня, що належить до виплати позивачу як учаснику бойових дій у 2021 році, слід застосовувати не Постанову Кабінету Міністрів України №325, а Закон №3551-XII, який має вищу юридичну силу. Слід зауважити, що норми підзаконних нормативно-правових актів, у тому числі і постанови Кабінету Міністрів України, на яку посилається відповідач, не можуть змінювати приписів Закону №3551-ХІІ. При цьому, вища юридична сила закону полягає у тому, що всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні суперечити їм. Підпорядкованість таких актів законам закріплена у положеннях Конституції України. У випадку суперечності норм підзаконного акта нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу. Таким чином, позивач має право на одержання разової грошової допомоги до 5 травня за 2021 рік у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком, як це передбачено ч.5 ст.12 Закону №3551-XII в редакції Закону 367-XIV. Як встановлено вище, позивачеві виплачена разова грошова допомога до 5 травня у розмірі 1491,00 грн., тобто у розмірі меншому, ніж визначено ч.5 ст.12 Закону №3551-XII в редакції Закону 367-XIV. Суд апеляційної інстанції не приймає доводи скаржника в апеляційній скарзі, що Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Хортицькому району не є належним відповідачам у справі з огляду на те, що кошти на виплату разової грошової допомоги до 5 травня за 2021 рік було перераховано на рахунок Головного управління національної поліції в Запорізькій області загальною сумою для виплати 322 особам, а саме: 47187,00 грн. і перерахування позивачу коштів разової грошової допомоги у розмірі 1491,00 грн. здійснено рахунок Головним управлінням національної поліції в Запорізькій області. Відповідно до ст.17 Закону № 3551-XII фінансування витрат, пов`язаних з введенням в дію цього Закону, здійснюється за рахунок коштів державного та місцевого бюджетів. Статтею 17-1 Закону № 3551-XII встановлено, що щорічну виплату разової грошової допомоги до 5 травня в розмірах, передбачених статтями 12-16 цього Закону, здійснює центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері соціального захисту населення, через відділення зв`язку або через установи банків (шляхом перерахування на особовий рахунок отримувача) пенсіонерам - за місцем отримання пенсії, а особам, які не є пенсіонерами, - за місцем їх проживання чи одержання грошового утримання. Військовослужбовцям, поліцейським, особам начальницького та рядового складу органів внутрішніх справ України, особам начальницького і рядового складу Державної кримінально-виконавчої служби України, які проходять службу (крім пенсіонерів), виплата разової грошової допомоги здійснюється шляхом перерахування коштів органами праці та соціального захисту населення на спеціальні рахунки військових частин, установ і організацій за місцем їх служби (ч.2 ст.17-1 Закону). Отже, наведені правові норми однозначно визначають орган, відповідальний за виплату разової грошової допомоги до 5 травня в розмірах, передбачених статтями 12-16 цього Закону, і встановлений частиною 2 статті 17-1 Закону № 3551-XII механізм виплати не змінюють цієї, відповідальної особи, якою у даному випадку є саме Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Хортицькому району. За таких обставин, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що відповідач, обчислюючи позивачу розмір разової грошової допомоги до 5 травня за 2021 рік у сумі меншій, ніж визначено статтею 12 Закону №3551-XII в редакції Закону 367-XIV, діяв протиправно та порушив право позивача на отримання такої допомоги у належному розмірі. Разом з тим, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції, при прийнятті рішення дійшов помилкового висновку, що ефективним способом захисту прав позивача буде саме стягнення з відповідача недоплаченої частини разової грошової допомоги, оскільки стягненню підлягають лише ті суми, які були нараховані, але не виплачені. За правилами ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Законодавець чітко визначив, що суд може вийти за межі позовних вимог лише у тому випадку, якщо це потрібно для ефективного захисту прав та інтересів людини і громадянина від порушень з боку суб`єкта владних повноважень. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема статтею 13 установлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Європейський суд з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005у (заява N38722/02) дійшов висновку, що засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави. Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. В даному випадку в силу наведеної вище ст. 17-1 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» перерахунок та виплата конкретної суми грошової допомоги відноситься до дискреційних повноважень відповідача. Отже, наведене вище дає підстави не погодитись з обраним судом першої інстанції способом судового захисту порушеного права позивача у вигляді стягнення з відповідача недоотриманої суми щорічної разової грошової допомоги. Також суд апеляційної інстанції зауважує, що Верховний Суд в рішенні від 29.09.2020 у зразковій справі № 440/2722/20, яке набрало законної сили 13.01.2021, чітко визначив спосіб поновлення прав позивача, шляхом зобов`язання нарахувати та виплатити недоплачену грошову допомогу до 5 травня за 2020 рік у відповідному розмірі з урахуванням попередньо виплаченої суми допомоги. Визначаючи спосіб захисту прав позивача суд апеляційної інстанції враховує обраний Верховним Судом у згаданій зразковій справі підхід щодо того, що належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача є визнання протиправною бездіяльності органу соціального захисту щодо не нарахування та невиплати щорічної разової грошової допомоги до 5 травня у встановленому законом розмірі; зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу недоплачену грошову допомогу до 5 травня у встановленому Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» розмірі, з урахуванням попередньо виплаченої суми такої допомоги. Враховуючи викладені вище обставини в їх сукупності та у відповідності до статті 317 КАС України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із прийняттям нового рішення.

Результат розгляду: partial