Рішення адміністративного суду від 2022-02-14 00:00:00+02

У січні 2021 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до Військової частини [NUMBER] (далі в/ч [NUMBER] ) в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог (а.с.16) просив: визнати протиправною бездіяльності в/ч [NUMBER] щодо не нарахування та не виплати, нарахування не у повному обсязі та не виплати [PERSON] індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2010 по 15.06.2018 із застосуванням при нарахуванні січня 2008 року та березня 2018 р., як базових місяців; зобов`язати нарахувати та виплатити [PERSON] у повному розмірі індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2010 р. по 15.06.2018 із застосуванням січня 2008 року та березня 2018 року, як базових місяців. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 9 квітня 2021 року позов задоволено. Не погодившись із ухваленим рішення, його оскаржив відповідач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. В апеляційній скарзі із покликанням на окремі обставини справи вказує, що проведення індексації перебуває у прямій залежності від фінансових ресурсів відповідних бюджетів та не може виходити за їх межі. З 01.01.2016 грошове забезпечення військовослужбовцям було значно збільшено за рахунок збільшення розмірів їх грошової винагороди. У межах наявного фінансового ресурсу можливості виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовців з 2016 року у Міністерства оборони України (далі МОУ) не було, а тому у відповідача відсутня бездіяльність щодо невиплати індексації грошового забезпечення. Позивач відзиву на апеляційну скаргу не подав. У відповідності до частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства (далі КАС), суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами. Переглянувши справу за наявними у ній матеріалами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки за період з 01.01.2010 по 15.06.2018 відповідач протиправно, без наявності для цього обґрунтованих підстав не нараховував належним чином відповідно до чинного законодавства та не виплачував позивачу індексацію грошового забезпечення, його слід зобов`язати вчинити відповідні дії, з метою відновлення порушених прав позивача. Такі висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, з таких міркувань. Апеляційним судом, з урахуванням встановленого судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи те, що наказом командира в/ч [NUMBER] (по стройовій частині) від 15.06.2018 №128 майора [PERSON] бортового авіаційного техніка вертолітної ланки вертолітної ескадрильної, звільненого наказом командувача Сухопутних Військ Збройних Сил України від 06.06.2018 №236 з військової частини у запас за пунктом «б» (за станом здоров`я) частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон №2232-XII). 13.11.2020 позивач скерував до відповідача звернення, згідно з яким просив надати довідку про нарахування індексації грошового забезпечення та у випадку її непроведення, нарахувати та виплати йому індексацію та провести нарахування та виплату компенсації втрати частини доходів у зв`язку із затримкою даної виплати. Відповідач листом від 15.12.2020 №71/1/1289 надіслав позивачу довідку про нараховану та виплачену індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2014 по 15.06.2018 та вказав, що інформація щодо вказаної виплати з 01.01.2010 по 31.12.2013 у в/с [NUMBER] відсутня у зв`язку із знищенням розрахункових відомостей по закінченню терміну зберігання. За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Положеннями статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» (далі - Закон №1282-ХІІ; в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) визначено, що індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Згідно зі статтею 2 Закону №1282-ХІІ індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Статтею 4 Закону №1282-ХІІ визначено, що індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті. Підвищення грошових доходів населення, у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін. У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв`язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України (далі КМУ) від 17.07.2003 №1078 \~затверджено «Порядок проведення індексації грошових доходів населення» (далі Постанова №1078, Порядок №1078 відповідно), яким визначені правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення. Відповідно до пункту 1 Порядку №1078 він визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення і поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників. Згідно з пунктом 2 Порядку №1078 індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби. Відповідно до пункту 4 Порядку №1078 сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків. Пунктом 5 Порядку №1078 визначено, що у разі підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків. Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення. Сума індексації у місяці підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу. На запит суду щодо періодів нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення в/ч [NUMBER] надано довідку про нараховану та виплачену індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2010 по 15.06.2018, в якій зазначено, що за січень 2010 року по грудень 2013 року індексація позивачу не нараховувалась та не виплачувалась, з січня 2014 року по грудень 2015 року індексація грошового забезпечення була нарахована та виплачена, з січня 2016 року по червень 2018 року індексація не нараховувалась та не виплачувалась. Зі змісту позову видно, що [PERSON] не погоджується з доводами скаржника за якими йому неможливо нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2010 по 31.12.2013 через знищення фінансових документів та з січня 2016 по червень 2018 року у зв`язку із відсутністю належного фінансування на виплату індексації. Разом з тим, позивач жодних доводів щодо неправильності йому нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за період з січня 2014 року по грудень 2015 року не наводить і суд першої інстанції вказаного питання також не досліджував. Суд апеляційної інстанції приймає до уваги доводи скаржника про те, що розрахунок індексації грошового забезпечення є компетенцією органу з якого звільнено позивача, як органу, в якому останній проходив службу і який виплачував йому грошове забезпечення. Саме на відповідача за наявності законних підстав покладається обов`язок нарахувати та виплатити позивачу індексації грошового забезпечення. Згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Здійснюючи судочинство Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні ЄСПЛ від 17.12.2004 у справі «Педерсен і Бодсгор проти Данії» зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень. У рішенні ЄСПЛ від 02.06.2006 у справі «Волохи проти України» (заява № 23543/02) при наданні оцінки повноваженням державних органів суд виходив з декількох ознак, зокрема щодо наявності дискреції. Так, суд вказав, що норма права є «передбачуваною», якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку. «…надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання». Тобто, під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з урахуванням принципу верховенства права. Зміст компетенції органу виконавчої влади складають його повноваження - певні права та обов`язки органу діяти, вирішуючи коло справ, визначених цією компетенцією. В одних випадках це зміст прав та обов`язків (право діяти чи утримуватися від певних дій). В інших випадках органу виконавчої влади надається свобода діяти на свій розсуд, тобто оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів дій (або утримуватися від дій) чи один з варіантів можливих рішень. У даній справі індексація грошового забезпечення не була нарахована та виплачена позивачеві. Тобто, питання про те, який базовий місяць буде використаний відповідачем при нарахуванні індексації є передчасним, оскільки у цій частині права позивача ще не порушені. За таких обставин, слід вказати, що у даному випадку повноваження щодо обрахунку індексації, в тому числі, щодо визначення базового місяця для такого нарахування, у відповідності до положень Порядку №1078 та Закону №1282-XII, покладається на відповідача, а тому, підстави для зобов`язання останнього здійснити розрахунок індексації позивача з урахуванням базового місяця «січень 2008 року», «березень 2018 року» відсутні. Вказані висновки щодо вирішення аналогічного у цій справі питання узгоджуються із позицією Верховного Суду, що викладена у постанові від 15 жовтня 2020 року у справі №240/11882/19. На підставі викладеного, а також зважаючи на те, що задовольняючи позов суд першої інстанції керувався виключно доводами позивача, що наведені ним у позові, а також ухвалив рішення без жодних письмових доказів того, що відповідачем не нараховувалась та не виплачувалась позивачу індексація грошового забезпечення за період з 01.01.2010 по 15.06.2018, що частково знайшло своє підтвердження лише в суді апеляційної інстанції, не досліджувалось питання правильності нарахування та виплати індексації грошового забезпечення [PERSON] за період з січня 2014 року по грудень 2015 року, попри те, що сам позивач не наводить жодних доводів неправильності нарахованих та виплачених сум за цей період, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову [PERSON] щодо визнання протиправною бездіяльності в/ч [NUMBER] щодо не нарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2010 по 31.12.2013 та з 01.01.2016 по 15.06.2018 та зобов`язання нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за вказаний період. Відповідно до частини першої статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Підсумовуючи, враховуючи вимоги наведених правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення суд першої інстанції, не правильно встановив обставини справи, та дійшов помилкового висновку щодо необхідності задоволення позову у повному обсязі, а тому апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

Результат розгляду: partial