Рішення адміністративного суду від 2022-10-21 00:00:00+03

в грудні 2021 року позивач, [PERSON] , звернувся в суд з позовом до Державної установи "Вінницька установа виконання покарань (№1)" (відповідача) про визнання протиправними дій відповідача щодо не проведення повного розрахунку при звільненні та невиплати грошової компенсації замість предметів речового майна особистого користування; зобов`язання провести розрахунок та виплатити: за два дні перебування на службі - 05-06.10.2021 року, виходячи з розміру посадового окладу 3 000 грн.; одноразову грошову допомогу при звільненні, виходячи з посадового окладу 3 000 грн., з включенням до місячного грошового забезпечення, з якого нараховується ця грошова допомога, надбавки за особливості проходження служби у розмірі 50 відсотків посадового окладу з урахуванням окладу за спеціальним званням та надбавки за вислугу років у сумі 1659 грн., та премії, розрахованої за період з 01.07.2019 року по 30.06.2020 року, у сумі 2023, 50 грн; середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку; грошову компенсацію замість предметів речового майна особистого користування в сумі 15 722, 79 грн. Вінницький окружний адміністративний суд рішенням від 16.05.2022 позов задовольнив частково. Визнав протиправними дії Державної установи "Вінницька установа виконання покарань (№1)" щодо не проведення повного розрахунку при звільненні з [PERSON] та невиплати грошової компенсації замість предметів речового майна особистого користування. Зобов`язав Державну установу "Вінницька установа виконання покарань (№1)" провести розрахунок та виплатити [PERSON] грошову компенсацію замість предметів речового майна особистого користування.\~\~\~В задоволені решти позовних вимог відмовив. Не погоджуючись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги або зміни судове рішення на користь позивача. Аргументами на підтвердження вимог скарги зазначає, що судом першої інстанції не в повній мірі надано оцінку доводам позовної заяви, що є підставою для скасування чи зміни рішення суду. Вважає, що приступив до виконання службових обов`язків за відповідною посадою з 05.10.2021, а звільнений 06.10.2021, а тому облікуванню у табелі робочого часу та оплаті у жовтні 2021 підлягають два дні - 05.10 та 06.10.2021, тому не погоджується із складовими, які визначені відповідачем для обчислення розміру місячного грошового забезпечення, з якого нарахована одноразова грошова допомога при звільненні. Також вважає, що у день звільнення йому не були виплачені належні суми, а тому відповідач повинен здійснити виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Зазначає, що 07.10.2021 позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату грошової компенсації за належні до отримання предмети речового майна особистого користування, однак в порушення вимог Порядку забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.08.2013 \~№ 578, зазначена компенсація позивачеві не виплачена. У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача вважає законним та обґрунтованим рішення суду першої інстанції. Також зазначає, що грошова компенсація виплачується за умови наявності коштів та в межах бюджетних асигнувань, установлених на відповідні цілі. Згідно з положеннями ч. 3\~ ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства\~ України (далі-КАС України), суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Виходячи з приписів ст.ст. 311, 263 КАС України, вищезазначена апеляційна скарга розглядається в порядку письмового провадження. Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач проходив службу в званні прапорщик внутрішньої служби, на посаді молодшого інспектора 2 категорії відділу режиму і охорони. В період з 01.07.2020 по 05.10.2021, відповідно до наказу № 29/ОС-ВП-20 від 26.06.2020, перебував у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. 05.10.2021 позивачем подано рапорт про звільнення за власним бажанням з 06.10.2021 року. На підставі даного рапорту відповідачем прийнято наказ №132/ос-21 від 05.10.2021, в якому зазначено, що позивач вважається таким, що приступив до виконання службових обов`язків та йому встановлено посадовий оклад по 05 тарифному розряду 2820 грн. з 06.10.2021; встановлено стаж служби для виплати надбавки за вислугу років 20 року 09 місяців 22 дні. Цим же наказом, у відповідності до п.7 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про національну поліцію" позивача звільнено зі служби 06.10.2021; календарна вислуга років на день звільнення становить 14 років 10 місяців 02 дні; пільгова вислуга років на день звільнення становить 20 років 09 місяців 22 дні; вислуга років на день звільнення для виплати одноразової грошової допомоги становить 14 років 10 місяців 02 дні. 07.10.2021 позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату грошової компенсації за належні до отримання предмети речового майна особистого користування. Відповідач, в свою чергу, оформив довідку № 8 у відповідності до п.60 Постанови Кабінету Міністрів України "Про забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби" від 14.08.2013 \~№ 578. 20.10.2021 з позивачем проведено розрахунок, зокрема, нараховано та виплачено: за один день перебування на службі (06.10.2021) - 262, 26 грн., в тому числі посадовий оклад 2820, 00/30*1=94, 00 грн, оклад за звання 950/30*1=31,67 грн, надбавка за вислугу років 125, 67*45%=56,55, індексація 40,03 грн; одноразова грошова допомога при звільненні 22576, 64 грн, в тому числі вихідна допомога (2820+950+1696,50)*25%*14 років календарної служби=19132, 75 грн. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне. Критерії, за якими адміністративний суд перевіряє рішення суб`єктів владних повноважень, визначені у ч. 2\~ст. 2 КАС України. Згідно частин першої, другої та третьої\~статті 242 КАС України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Крім того, ст.\~ 2\~ та ч. 4 ст.\~ 242 КАС України\~встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Частиною другою\~статті 19 Конституції України\~передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~Конституцією\~та законами України. Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень. Так, відповідно до частини 5 статті 23 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" №2713-IV від 23.06.2005 (Закон №2713-IV) на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України "Про Національну поліцію", а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України. Згідно зі ст.24 Закону №2713-IV фінансування діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України та інших джерел, передбачених законом. Відповідно до ч. 5 \~ст. 23 Закону № 2713-IV \~на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений \~\~\~\~Законом України «Про національну поліцію», а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України. Згідно п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про національну поліцію» поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється за власним бажанням. Приписами пп.1 п. 22 р. ІІ Порядку виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 28.03.2018 \~№ 925/5 (далі - Порядок № 925/5) днем звільнення зі служби вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення, яка не повинна передувати даті звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби. Як встановлено судом першої інстанції, з наказу відповідача № 132/ос-21 від 05.10.2021, позивач вважається таким, що приступив до виконання службових обов`язків та йому встановлено посадовий оклад по 05 тарифному розряду 2820 грн. з 06.10.2021 та цим же наказом, у відповідності до п.7 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про національну поліцію", позивача звільнено зі служби 06.10.2021 року. При цьому, 05.10.2021 позивачем власноручно написаний рапорт, де він просить вважати його таким, що приступив до виконання службових обов`язків з подальшим звільненням з 06.10.2021. З виписки табелю за жовтень 2021 року денної зміни № 5 встановлено, що позивач приступив до роботи 06.10.2021, 05.10.2021 це останній день декрету позивача. Також, в матеріалах справи відсутні інші докази, що свідчать про те, що позивач приступив до виконання службових обов`язків саме 05.10.2021. Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що днем, з якого позивач приступив до виконання службових обов`язків, і днем його звільнення є саме 06.10.2021. Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції щодо посилань позивача на неправомірність визначення його посадового окладу у наказі про звільнення № 132/ос-21 від 05.10.2021 року, колегія суддів \~зазначає наступне.\~ Так, згідно вимог п.п. 2 п. 1 р. 11 Порядку № 925/5 встановлено, що особам рядового і начальницького складу, призначеним на посаду, за якою посадовий оклад (тарифний розряд за посадою) встановлено від мінімального розміру до максимального, конкретний розмір посадового окладу (тарифний розряд) встановлюється або змінюється (підвищується чи знижується) в межах зазначених розмірів наказом органу або установи (а начальнику підлеглого органу або установи - наказом відповідного органу управління вищого рівня) залежно від складності, обсягу, досвіду роботи і ставлення до виконання службових обов`язків. Отже, конкретний розмір посадового окладу встановлюється або змінюється наказом органу або установи залежно від складності, обсягу, досвіду роботи і ставлення до виконання службових обов`язків. Як вірно зазначено судом першої інстанції, з урахуванням вказаних критеріїв роботи відповідачем був визначений (змінений) позивачеві посадовий оклад у розмірі 2820,00 грн., оскільки останній вийшов з відпустки, фактично тривалий час не здійснював службові обов`язки тощо. При цьому, Порядком № 925/5 врегульоване питання зміни посадового окладу особам рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби. Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції щодо проведення розрахунку та виплати одноразової грошової допомоги при звільненні, виходячи з посадового окладу 3 000 грн., з включенням до місячного грошового забезпечення, з якого нараховується ця грошова допомога, надбавки за особливості проходження служби у розмірі 50 відсотків посадового окладу з урахуванням окладу за спеціальним званням та надбавки за вислугу років у сумі 1659 грн., та премії, розрахованої за період з 01.07.2019 по 30.06.2020, у сумі 2023, 50 грн, колегія суддів з урахуванням положень Порядку № 925/5 \~вважає, що судом першої інстанції надано належну правову оцінку \~помилковості доводів позивача щодо належної йому надбавки за особливості проходження служби з урахуванням окладу за спеціальним званням та надбавки за вислугу років та відсутності права позивача на отримання премії та включення її у одноразову грошову допомогу. Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції стосовно виплати грошової компенсації замість предметів речового майна особистого користування, колегія суддів зазначає наступне. Приписами пункту 1 Порядок забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби, затверджений 14.08.2013 постановою Кабінету Міністрів України №578 (Порядок №578) визначає механізм речового забезпечення персоналу Державної кримінально-виконавчої служби - осіб рядового і начальницького складу, спеціалістів, які не мають спеціальних звань, та працівників, які працюють за трудовими договорами. Згідно з п. 22 Порядку № 578 особам рядового і начальницького складу (крім курсантів) після перших трьох років служби за їх бажанням та рішенням керівника органу чи установи дозволяється за умови наявності в їх користуванні придатних до використання предметів раніше виданого речового майна особистого користування замість одних предметів, передбачених нормами забезпечення, отримувати інші, вартість яких не перевищує вартості предметів, що замінюються, або отримувати за них грошову компенсацію. Грошова компенсація виплачується за умови наявності коштів та в межах бюджетних асигнувань, установлених на відповідні цілі. Відповідно до положень п. 23 Порядку № 578 грошова компенсація замість предметів речового майна особистого користування, що підлягають видачі особам рядового і начальницького складу, виплачується згідно з п. 60 цього Порядку на підставі заяви. Вартість предметів речового майна особистого користування визначається Мін`юстом за пропозицією державної установи "Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України", державної установи "Центр пробації" відповідно до їх закупівельної вартості. П. 27 Порядку № 578 визначено, що під час звільнення із служби особам рядового і начальницького складу за їх бажанням може видаватися речове майно особистого користування, яке не було ними отримано на день звільнення, або виплачуватися грошова компенсація за нього за цінами, що діють на день підписання наказу про звільнення.\~ П. 60 Порядку № 578 визначено, що для виплати персоналу грошової компенсації за належні до отримання предмети речового майна особистого користування оформляється довідка про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна за формою згідно з додатком 7 у двох примірниках, перший з яких подається бухгалтерії органу чи установи для виплати компенсації, другий додається до арматурної картки. Згідно визначеної форми довідки у додатку 7 до Порядку № 578 позивач повинен був поставити особистий підпис на вказаній довідці щодо ознайомлення із нею. Як встановлено судом першої інстанції, позивачем 07.10.2021 відповідачеві була написана відповідна заява про виплату компенсації. При цьому, право позивача на отримання грошової компенсації за неотримане речове майно відповідачем не заперечується та, згідно довідки № 8 про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна, загальна сума до виплати компенсації позивачу складає 13363,8 грн. Також, відповідачем не надано доказів на підтвердження правомірності невиплати коштів позивачу ( у тому числі стосовно об`єктивної неможливості такої виплати). Враховуючи вищенаведені обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо виплати грошової компенсації за неотримане речове майно, у зв`язку з чим дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог у цій частині. Разом з тим, колегія суддів вважає помилковими доводи позивача, що він має право на стягнення середнього середнього заробітку за неплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна відповідно до\~статті 117 Кодексу законів про працю України, оскільки положення цієї статті на момент звільнення 06.10.2021 зазначена компенсація не входила у рахунок повного розрахунку із ним при звільненні 06.10.2021. З матеріалів справи встановлено, що 07.10.2021 позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату грошової компенсації за належні до отримання предмети речового майна особистого користування. Тобто, позивач із відповідною заявою звернувся до відповідача після звільнення зі служби. Щодо правової природи компенсації за неотримане речове майно, судова палата Верховного Суду від 30 листопада 2020 року в справі №480/3105/19 зазначила, що таку слід розглядати як особливий, окремий вид належних військовослужбовцю сум. За змістом статті 116 КЗпП України при звільненні працівника йому виплачуються «всі суми, що належать працівнику», а стаття 117 цього Кодексу передбачає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні. Чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби, грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно на день виключення зі списків особового складу військової частини. Умовою для виникнення такого обов`язку є подання відповідного рапорту під час проходження служби. Отже, в даному випадку компенсація вартості за неотримане речове майно не належала до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні статті 116 КЗпП України, оскільки на момент написання рапорту був звільнений зі служби. Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції щодо вирішення питання виплати позивачеві середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, яке суд вважав передчасним, оскільки остаточний розрахунок із позивачем ще не проведений відповідачем, колегія суддів зазначає наступне. Відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого\~Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008\~(далі - Положення №1153/2008), після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини. Як встановлено судом першої інстанції, позивачем лише 20.10.2021 частково отримано кошти у рахунок повного розрахунку із ним при звільненні 06.10.2021. При цьому, із позовом до суду позивач звернувся лише 15.12.2021, тобто позов подано більш ніж через місяць після отримання коштів у рахунок повного розрахунку. Разом з тим, за правилами частини першої статті 122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Відповідно до частини третьої статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. З аналізу зазначених положень процесуального закону слідує, що законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про такі факти. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина п`ята статті 122 цього Кодексу). Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає про те, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду у справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року, заява № 28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Колегія суддів приходить до переконання про необхідність залишення позову без розгляду в частині стягнення середнього заробітку при звільненні, а також зауважує що позивачем не наведено обставин, які б давали підстави для висновку про наявність об`єктивних, тобто таких, що не залежали від його волі, обставин, які б зумовили поважність пропуску встановленого процесуальним законом строку звернення до суду у цій категорії спорів. Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 КАС України. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. За змістом ч. 1 ст. 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Результат розгляду: partial