Рішення адміністративного суду від 2022-11-25 00:00:00+02

[PERSON] 01.11.2021 звернувся в суд з позовом до Військової частини [NUMBER] в якому просить визнати протиправними дії відповідача щодо не проведення своєчасного повного розрахунку при звільненні з військової служби, зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні з військової служби за період з 27.03.2020 до 29.10.2021 відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100. Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 16 травня 2022 року задоволено частково. Визнано протиправними дії Військової частини [NUMBER] щодо не проведення повного розрахунку при звільненні [PERSON] з військової служби. Зобов`язано Військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити [PERSON] середнє грошове забезпечення за час затримки повного розрахунку при звільненні з військової служби за період з 28.03.2020 до 28.10.2021, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Не погоджуючись із вказаним рішенням Військова частина [NUMBER] подала апеляційну скаргу, яку обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допущено порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову. У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечує проти її задоволення посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів і просить оскаржуване рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим. Відповідно до статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27.09.2022 призначено апеляційний розгляд в порядку письмового провадження. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга підлягає частковому задоволенню з наступних мотивів. Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що [PERSON] проходив військову службу у Військовій частині [NUMBER] у період з 2015 до 2020 року, де отримував грошове забезпечення. Наказом начальника Генерального штабу Головнокомандувача Збройних Сил України від 25.02.2020 №121 (по особовому складу) полковника [PERSON] звільнено з військової служби у запас за підпунктом «б» пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (за станом здоров`я). Відповідно до витягу з наказу командувача військ оперативного командування « [INFO] » від 27.03.2020 №73 (по стройовій частині), полковника [PERSON] , заступника начальника управління морально-психологічного забезпечення управління оперативного командування « [INFO] », звільненого наказом начальника Генерального штабу Головнокомандувача Збройних Сил України від 25.02.2020 №121 (по особовому складу), з правом носіння військової форми одягу, вважати, що справи та посаду здав. З 27.03.2020 виключити із списків особового складу частини, з усіх видів забезпечення й направити для зарахування на військовий облік до [INFO] . Станом на день виключення [PERSON] зі списків особового складу частини відповідач не провів з ним належного розрахунку в частині нарахування та виплати індексації грошового забезпечення. Тому, з приводу згаданих виплат позивач звернувся до суду із відповідним позовом. Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 19.04.2021 у справі №460/773/21, залишене без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.10.2021 позов [PERSON] до Військової частини [NUMBER] про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинення певних дій, позов задоволено повністю: - визнано протиправною бездіяльність Військової частини [NUMBER] щодо ненарахування та невиплати [PERSON] індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 з встановленням базового місяця січень 2008 року, з 01.03.2018 по 30.11.2018 з встановленням базового місяця березень 2018 року; - зобов`язано Військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити [PERSON] індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 з встановленням базового місяця січень 2008 року, за період з 01.03.2018 по 30.11.2018 з встановленням базового місяця березень 2018 року. На виконання рішення суду, 29.10.2021 відповідачем виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення за відповідні періоди в сумі 84638,95 грн. (сума після утримання податків, зборів та інших обов`язкових платежів), що підтверджується банківською випискою від 30.10.2021 по картковому рахунку позивача та не заперечується відповідачем за змістом поданої ним заяви по суті справи. Позивач, вважаючи наявними підстави для стягнення з відповідача середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), звернувся до суду з цим позовом. Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, в межах доводів та вимог апеляційної скарги колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі та в межах повноважень у спосіб, що передбачений, як Конституцією, так і Законами України. Власник або уповноважений ним орган відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП України зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Приписами статті 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно з частиною 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Конституційний Суд України у рішенні №4-рп/2012 від 22.02.2012 у справі про офіційне тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу щодо визначення строку для звернення працівника до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, вказав, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. За змістом частини 2 і 3 статті 16 Закону України «Про Збройні Сили України» від 06.12.1991 за № 1934-XII соціальний і правовий захист військовослужбовців, резервістів, які виконують обов`язки служби у військовому резерві, військовозобов`язаних, призваних на навчальні (або перевірочні) і спеціальні збори, та членів їх сімей здійснюється відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та інших нормативно-правових актів. Соціальний захист працівників Збройних Сил України забезпечується відповідно до законодавства про працю, про державну службу, інших нормативно-правових актів. Судом встановлено відповідно до матеріалів справи, що рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 19.04.2021 в адміністративній справі №460/773/21 позов [PERSON] задоволено повністю. Відповідно до частини 4 статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Позивач був звільнений з військової служби з виключенням зі списків особового складу військової частини 27.03.2020 та відповідач на виконання рішення суду, яке набрало законної сили лише 29.10.2021 провів повний розрахунок належних позивачу коштів при звільненні виплативши кошти в сумі 84638,95 грн. Таким чином, загальна сума грошових коштів, що підлягали до виплати позивачу при звільненні, становить 84638,95 грн. та за встановлений період з 27.03.2020 по 28.10.2021 включно відповідачем допущено затримку повного розрахунку при звільненні позивача. Статтею 117 КЗпП України передбачено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Так, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Верховний Суд України в постанові від 17.02.2015 в справі № 21-8а/15 зазначив, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Така правова позиція підтримана Верховним Судом. З аналізу статей 47, 116, 117 КЗпП України випливає, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Водночас за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Правова позиція щодо застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, викладена у постанові Верховного Суду, зокрема від 29.07.2020 в справі №1.380.2019.003696. Щодо позовних вимог, які задоволенні судом першої інстанції в частині зобов`язання Військової частини [NUMBER] нарахувати та виплатити [PERSON] середнє грошове забезпечення за час затримки повного розрахунку при звільненні з військової служби за період з 28.03.2020 до 28.10.2021, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, то колегія суддів вважає, що суд першої інстанції помилково не здійснив розрахунок виплати за час затримки розрахунку при звільненні. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 за №100 (далі - Порядок №100). Так, відповідно до пункту 2 Порядку №100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно з пунктом 5 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Пунктом 8 Порядку №100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статті 117 КЗпП, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Тому Велика Палата Верховного Суду також відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27.04.2016 у справі №6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені ст.116 КЗпП. Відповідно до матеріалів справи згідно довідки про середньомісячну заробітну плату [PERSON] , розмір грошового забезпечення позивача за два останні місяці служби перед звільненням (січень 2020 року) становив 28215,01 грн. (28215,01 грн. за лютий 2020 року), відповідно середньоденна заробітна плата позивача становить 940,50 грн. (56430,02 грн./60 день). Період за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, а саме з 27 березня 2020 року по 28 жовтня 2021 року (включно) становить 580 календарних днів. Отже, обчислений відповідно до встановлених статтею 117 КЗпП правил середній заробіток за час затримки виплати належних при звільненні з роботи складає 545490 грн. (940,50 грн. х 580 календарний день). Зокрема, істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 84638,95 грн./ 545490 грн. (індексації грошового забезпечення/середній заробіток за весь час затримки розрахунку) = 0,16. Сума, яка підлягає відшкодуванню становить: 940,50 грн. (середньоденна заробітна плата позивача) х 0,16 х 580 (дні затримки розрахунку) = 87278,40 грн. Таким чином, середній заробіток, який підлягає виплаті позивачу у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні становить 87278,40 грн. Враховуючи зазначені вище встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що фактично розрахунок з позивачем проведено зі спливом значного проміжку часу та після звернення останнього до суду із відповідним позовом, а тому слід зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до 87278,40 грн., який є пропорційним, співмірним до заявленої до стягнення суми грошового забезпечення, її характером та діями позивача та відповідача, тобто в цій частині позов підлягає частковому задоволенню. Згідно з частиною 1 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина 1 статті 2 КАС України). Згідно частини 2 статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Враховуючи зазначені вище встановлені обставини справи, колегія суддів вважає правильним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що позовні вимоги слід задовольнити частково, однак судом першої інстанції було помилково не здійснено розрахунок середнього заробітку за час затримки виплати індексації грошового забезпечення та на думку колегії суддів підлягає зміні рішення суду першої інстанції в частині не стягнення суми стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, тому апеляційну скаргу слід задовольнити частково з урахуванням наведеного вище. Вказана правова позиція апеляційного суду узгоджується із постановами Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, від 30.10.2019 у справі № 806/2473/18, від 26.02.2020 у справі №821/1083/17, від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19, від 28.01.2021 у справі №580/2427/19, від 20.05.2021 у справі №380/3007/20 , які в силу приписів частини 5 статті 242 КАС України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховуються апеляційним судом під час вирішення наведеного спору. Відповідно до пунктів 3, 4 частини 1, частин 2 та 4 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини. Оскільки як зазначалося вище, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про необхідність зміни резолютивної частини рішення суду першої інстанції, вказане рішення підлягає зміні та в решті залишенню без змін.

Результат розгляду: partial