Рішення адміністративного суду від 2023-08-18 00:00:00+03

05.04.2021р. [PERSON] звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області, у якому просив суд: - визнати протиправним та скасувати сільської ради від 27.08.2020р. №877-VІІ; - зобов`язати відповідача вирішити питання про виділення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку на території Нерубайської сільської ради та надати дозвіл на виготовлення землевпорядної документації щодо відведеної земельної ділянки. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що спірним рішенням Нерубайської сільської ради №877-VІІ від 27.08.2020р. позивачу фактично повторно було відмовлено у виділенні земельної ділянки (повторний розгляд клопотання позивача проведено на виконання рішення суду від 10.06.2020р. у справі №420/1652/20) у зв`язку з затвердженням проекту землеустрою щодо відведення такої земельної ділянки гр. [PERSON] , чим порушено права позивача та приписи ст.118 ЗК України. Разом з тим, як вказує позивач, з урахуванням ч.7 ст.118 ЗК України, підставою для відмови у наданні дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки може бути лише тільки невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Посилаючись на правову позицію Верховного Суду, висловлену у постанові від 27.03.2018р. у справі №463/3375/15-а, позивач зазначив, що з урахуванням приписів ст.ст.116,118 ЗК України місцева рада не має права визначати пріоритетність того чи іншого заявника на стадії надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою на одну і ту ж саму земельну ділянку. Також, на переконання позивача, підставою для відмови не може бути і факт надання раніше аналогічного дозволу іншому заявнику. Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 04.06.2021 року до участі у справі в якості 3-ї особи, яка не заявляє самостійних вимог, було залучено [PERSON] , як власника нібито спірної земельної ділянки (пл.0,06 га) кадастровий №5121084200:02:001:2374 (реєстраційний №2234439351210). Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 24.09.2021 року провадження в адміністративній справі №420/5297/21- закрито на підставі п.1 ч.1 ст.238 КАС України та роз`яснено позивачу [PERSON] , що даний спір належить розглядати в порядку цивільного судочинства. Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18.11.2021 року вказану вище ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 24.09.2021 року - скасовано та направлено дану справу №420/5297/21 до суду першої інстанції для продовження розгляду по суті. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 02 лютого 2023 року у задоволенні адміністративного позову [PERSON] відмовлено у повному обсязі. Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням суду 1-ї інстанції, позивач 09.02.2023р. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02.02.2023р. та прийняти нове про задоволення усій заявлених позовних вимог. Ухвалою судді П`ятого апеляційного адміністративного суду від 15.02.2023р. вказану вище апеляційну скаргу позивача залишено без руху. 28.02.2023р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду. Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 02.03.2023р. клопотання позивача про звільнення його від сплати судового збору - задоволено, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження. 03.04.2023 року до суду 2-ї інстанції надійшов письмовий відзив відповідача на апеляційну скаргу позивача, в якому сільрада категорично не визнала і не погодилася із доводами апеляційної скарги та наполягала на залишенні її без задоволення, а рішення суду 1-ї інстанції без змін. Відповідно до п.1 ч.1 ст.311 КАС України, суд\~ апеляційної інстанції\~ може розглянути справу без повідомлення\~ учасників справи\~ (в порядку\~ письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів та у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю. Згідно з ч.1 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення у межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів доходить висновку про наявність усіх підстав для її задоволення. Судом першої інстанції встановлено наступні обставини справи. 26.09.2018р. позивач [PERSON] звернувся до Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області із письмовою заявою про виділення йому земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку. Далі, у зв`язку з неотриманням жодної відповіді та фактичним залишенням вказаної заяви без розгляду, позивач звернувся до Одеського окружного адміністративного суду, який своїм рішенням від 30.01.2019р. по справі №420/6354/18 (яке в апеляційному порядку не оскаржувалось та набрало законної сили) визнав протиправною бездіяльність Нерубайської сільської ради та зобов`язав її розглянути заяву позивача від 26.09.2018р. 04.06.2019р. Нерубайська сільська рада, на виконання вказаного вище судового рішення від 30.01.2019р. по справі №420/6354/18, \~ухвалила рішення №650-VI, яким відмовила позивачу у задоволенні його заяви щодо виділення вільної земельної ділянки з підстав ненадання до заяви графічних матеріалів, на яких зазначено бажане місце її розташування. Доказів оскарження вказаного вище рішення сільради №650-VI від 04.06.2019р. позивачем не надано. \~ 01.07.2019р. [PERSON] , посилаючись на вимоги ст.ст.118,122 ЗК України, фактично повторно звернувся до Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області із письмовим клопотанням про виділення йому земельної ділянки площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та надання відповідного дозволу на виготовлення землевпорядної документації щодо її відведення. До клопотання позивачем було додано викопіювання з кадастрової карти України із зазначенням орієнтовного бажаного місця розташування земельної ділянки (т.1, а.25-27). Однак, рішенням Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області №697-VII від 22.08.2019р. [PERSON] було відмовлено у наданні дозволу на складання землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність загальною площею 0,10 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), у зв`язку з тим, що зазначена земельна ділянка, ще 06.06.2014р. рішенням сесії сільської ради №746-VII вже була виділена іншому мешканцю с. Нерубайське ( [PERSON] ). Не погодившись з таким рішенням сільради, позивач оскаржив його до Одеського окружного адміністративного суду, який, в свою чергу, своїм рішенням від 10.06.2020р. по справі №420/1652/20 (залишеним без змін постановою 5ААС від 05.08.2020р. і ухвалою ВС від 19.08.2020р.) визнав протиправним та скасував вказане вище рішення Нерубайської сільської ради №697-VІІ від 22.08.2019р. та зобов`язав Нерубайську сільську раду повторно розглянути заяву [PERSON] про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність загальною площею 0,10 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд з врахуванням висновків суду. Далі, Нерубайська сільська рада Біляївського району, на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10.06.2020р. у справі №420/1652/20, повторно розглянула заяву-клопотання [PERSON] від 01.07.2019р. та прийняла рішення №877-VІІ від 27.08.2020р. (п.3), яким знову відмовила заявнику у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність загальною площею 0,10 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, але вже з підстав затвердження 27.08.2020р. (т.б. в той же день) проекту землеустрою щодо відведення даної земельної ділянки гр. [PERSON] , згідно рішення №878-УІІ (т.1, а.с.69,72). Не погодившись з таким рішенням сільради, позивач знову (т.б. вже втретє) звернувся до суду із даним позовом. Вирішуючи справу по суті та повністю відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із необґрунтованості позовних вимог та, відповідно, з правомірності прийнятих відповідачем рішень. Однак, колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції та вважає їх необґрунтованими, з огляду на наступне. Частиною 2 ст.19 Конституції України та ст.24 Закону України «Про місцеве самоврядування» встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до змісту ст.ст.1,78 Земельного кодексу України, земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній і державній власності та є, в свою чергу, основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною Держави. Так, як передбачено положеннями ч.1 ст.116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (ч.2 ст.116 ЗК України). Частиною 3 цієї ж статті передбачено, що безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. У відповідності до ч.1 ст.117 ЗК України, передача земельних ділянок державної власності у комунальну власність чи навпаки здійснюється за рішеннями відповідних органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, які здійснюють розпорядження землями державної чи комунальної власності відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом. Так, порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у власність визначений ст.118 ЗК України, зокрема ч.6 вказаної статті передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель \~\~\~\~\~\~\~\~і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. \~\~\~ До клопотання також додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). Отже, якщо особою, яка звернулася до відповідного суб`єкта владних повноважень, виконані всі передумови для отримання відповідного дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, підстави для відмови у наданні такого дозволу відсутні. Далі, як загально відомо, за правилами ч.7 ст.118 ЗК України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк та дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. \~Підставою для такої відмови у наданні такого дозволу може бути лише тільки невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Тобто, за результатами розгляду клопотання громадянина, зацікавленого в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності у межах норм безоплатної приватизації, відповідний орган місцевого самоврядування у місячний строк зобов`язаний надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення такої земельної ділянки або ж надати мотивовану відмову у наданні такого дозволу. Разом із тим, як вже зазначалося вище, така відмова має бути вмотивована, оформлена належним чином та прийнята виключно з підстав, встановлених ч.7 ст.118 ЗК України. Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду (ч.10 ст.118 ЗК України). За правилами ч.6 ст.186 ЗК України, проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються в порядку, встановленому ст.186-1 цього Кодексу, і затверджуються Верховною Радою АР Крим, Радою міністрів АР Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу. Таким чином, з системного аналізу наведених норм законодавства можна дійти висновків, що набуття особами права власності (або користування) на земельну ділянку відбувається поетапно - починаючи з отримання дозволу на розробку проекту землеустрою, який оформлюється відповідним рішенням органу місцевого самоврядування або органу державної влади, погодження та затвердження такого проекту землеустрою та завершується рішенням про передачу земельної ділянки у власність або користування. Отже, рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою є одним з начальних етапів процесу отримання права власності чи користування на земельну ділянку. Проте, сам факт отримання цього дозволу в подальшому ще зовсім не гарантує особі набуття такого права, оскільки сам по собі дозвіл фактично не є «правовстановлюючим» актом (документом), а має усі ознаки «ненормативного акту індивідуальної дії» та вичерпує свою дію після його реалізації (виконання). Наведене вище відповідає правовій позиції Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду, викладеній, зокрема, у постанові від 17.10.2018р. у справі №380/624/16-ц та від 28.11.2018р. у справі №826/5735/16. Так, як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення від 27.08.2020р. №877-УІІ, єдиною підставою для відмови позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою є «затвердження 27.08.2020р. (т.б. в той же день) проекту землеустрою щодо відведення даної земельної ділянки іншому мешканцю с.Нерубайське [PERSON] » (рішення №878-УІІ). При цьому, одночасно варто звернути увагу на те, що фактично аналогічна підстава для відмови позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою була зазначена сільрадою (відповідачем) і в своєму попередньому рішенні від 22.08.2019р. №697-VІІ (т.б. «виділення у 2014р. земельної ділянки іншому жителю с.Нерубайське»), яке, в свою чергу, було скасовано рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 10.06.2020р. по справі №420/1652/20 (залишеним без змін постановою 5ААС від 05.08.2020р. і ухвалою ВС від 19.08.2020р.). Як встановлено ч.4 ст.78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Крім того, як вже вказувалося вище, діючим законодавством (т.б. ст.118 ЗКУ) не визначено ні такого стану земельної ділянки, як її перебування у «стані відведення» та не передбачено таку підставу для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, як «у зв`язку із наданням такого дозволу іншій особі» або навіть «у зв`язку із затвердженням проекту землеустрою іншій особі». Як вже зазначалося, ЗК України чітко визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, це зокрема: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Судова колегія ще раз наголошує на тому, що чинним законодавством не передбачено право відповідача, як суб`єкта владних повноважень, відступати від положень ст.118 ЗК України у цьому спірному питанні. Тобто, відмова у наданні дозволу з інших категорично підстав не допускається. Також, у відповідача, на думку судової колегії, не було і не має й законних підстав самостійно визначати «приорітетність» того чи іншого заявника на стадії надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Тобто, в даному випадку, позивач фактично мав (має) право отримати дозвіл та розробляти проект землеустрою навіть одночасно з 3-ю особою, а подальше затвердження цих проектів сільрадою повинно відбуватися об`єктивно, справедливо і прозоро, з кінцевим визначенням особи, що і отримає право власності або користування (оренду) на цю з/ділянку. Аналогічна правова позиція щодо застосування цих норм права наведена у постановах Верховного Суду України від 10.12.2013р. у справі №21-358а13, від 11.10.2016р. у справі №806/3787/13-а, від 07.06.2016р. у справі №820/3507/15, від 19.01.2016р. у справі №824/167/15-а, та постановах Верховного суду від 05.03.2019р. (справа № 360/2334/17), від 27.02.2018р. (справа №545/808/17) та від 07.02.2019р. (справа №814/702/17). Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. До того ж, слід зазначити й на ту суттєву обставину, що саме на момент прийняття оскаржуваного рішення №877-УІІ, т.б. станом на 27.08.2020р., спірна земельна ділянка ще не перебувала у власності або користуванні фізичних чи юридичних осіб (в т.ч. у 3-й особи) та рішення про остаточне відведення цієї земельної ділянки 3-й особі відповідачем не приймалося, а було лише ухвалено рішення про затвердження проекту землеустрою і то, фактично після (а не до) прийняття спірного рішення №877-УІІ, що підтверджується його порядковим номером - №878-УІІ. Тому, за таких обставин, відповідач, по логіці, фактично не міг у своєму спірному рішенні №877-УІІ посилатися, як на підставу для відмови, на своє наступне рішення №878-УІІ, яке, в свою чергу, виходячи з порядкового номеру, фактично було прийнято пізніше. До того ж, не зайвим буде також зауважити й про те, що відповідач, приймаючи рішення №878-УІІ від 27.08.2020р. (яке у даному позові не оскаржується) про затвердження проекту землеустрою на користь 3-ї особи [PERSON] (якому було надано дозвіл рішенням №746-УІ від 06.06.2014р.), взагалі не звернув увагу на приписи Закону України №497-УІІІ від 02.06.2015р. «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо визначення складу, змісту та порядку погодження документації із землеустрою», якими передбачено, що прийняті і не виконані до набрання чинності цим законом рішення органів виконавчої влади або місцевого самоврядування про надання дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо створення нових та впорядкування існуючих землеволодінь зберігають чинність протягом 2-х років з дня набрання чинності цим законом. Тобто, приймаючи до уваги норми цього Закону №497-УІІІ, відповідач, в даному конкретному випадку, повинен був розглянути питання затвердження проекту землеустрою для 3-ї особи ще у 2017 році, а фактично розглянув його чомусь через 3 роки (6 років з момент надання дозволу) лише тільки 27.08.2020р. (т.б. в день прийняття рішення про відмову позивачу), але суд 1-ї інстанції, в свою чергу, як і відповідач, теж на цю обставину достатньої уваги не звернув. \~ Отже, враховуючи вищевикладені обставини, судова колегія, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, вважає, що відповідач, приймаючи оскаржуване рішення №877-УІІ від 27.08.2020р., діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Земельним кодексом України, Законом України «Про землеустрій», та без дотримання вимог ч.2 ст.2 КАС України, що свідчить про повторне (фактично втретє) допущення ним, як суб`єктом владних повноважень, протиправних дій в процесі прийняття рішення відносно поданої позивачем заяви-клопотання від 01.07.2019р., в якій останній просив виділити йому «бажану» вільну земельну ділянку, яку він «орієнтовно» відмітив на викопіюванні з кадастрової карти України та додав до свого клопотання. \~\~ При цьому, судова колегія, діючи в межах заявлених позовних вимог, при прийняті остаточного рішення щодо інших заявлених у позові вимог (п.2), вважає за необхідне враховати як вищезазначені обставини, так і факт неодноразового порушення прав позивача та допущення подібних протиправних дій, та вважає за необхідне задовольнити їх у повному обсязі, а саме, зобов`язати відповідача вирішити питання про виділення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку на території Нерубайської сільської ради та надати дозвіл на виготовлення землевпорядної документації щодо відведеної цієї земельної ділянки. Ухвалюючи саме таке рішення, судова колегія зазначає, що спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який буде виключати подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення. Вказана вище позиція суду 2-ї інстанції повністю кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п.75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005р. (заява №38722/02)). Отже, саме "ефективний засіб правого захисту" в розумінні статті 13 Конвенції і повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату. Отже, враховуючи вищевикладені обставини, судова колегія, оцінивши наявні у справі докази, \~дійшла висновку, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки викладеним вище обставинам справи та не застосував норми Закону і нормативно-правових актів, що врегульовують спірні правовідносини, які виникли між фізичною особою та суб`єктом владних повноважень. До того ж, слід також зазначити й про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. А за правилами ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову, що, у свою чергу, не було відповідним чином реалізовано відповідачем при розгляді справи в суді 2-ї інстанції. Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів також керується і ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»). Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. У силу вимог ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду 1-ї інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Отже, з урахуванням наведеного, колегія суддів, діючи в межах заявлених позовних вимог і доводів апеляційної скарги та у відповідності до ч.1 ст.317 КАС України, вважає, що судом 1-ї інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення було допущено порушення норм матеріального і процесуального права, в зв`язку із чим, апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - скасуванню, а позовні вимоги задоволенню.

Результат розгляду: granted