Рішення адміністративного суду від 2022-09-12 00:00:00+03

Позивач звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду із позовом, в якому просив: - визнати неправомірними дії Головного територіального управління юстиції у Житомирській області в особі ліквідаційної комісії при нарахуванні та виплаті заборгованості з грошової допомоги до щорічної основної оплачуваної відпустки за жовтень 2016, жовтень 2017, червень 2018, листопад 2019, щодо не включення до обчислення щорічної основної оплачуваної відпустки щодо не включення до обчислення розрахунку середньомісячної заробітної плати суми отриманої державний виконавцем винагороди за попередні два місяці. - зобов`язати з Головне територіальне управління юстиції у Житомирській області в особі ліквідаційної комісії нарахувати та виплатити заборгованість з грошової допомоги до щорічної основної оплачуваної відпустки за жовтень 2016, жовтень 2017, червень 2018, листопад 2019, з урахуванням суми отриманої державним виконавцем винагороди. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідач при нарахуванні та виплаті відпустки до обчислення розрахунку середньомісячної заробітної плати не включено суми отриманої державний виконавцем винагороди за попередні місяці відповідно до вимог Закону України "Про державну службу" ст.13 Закон України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" та Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати". Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 04 травня 2022 року в задоволенні позову [PERSON] ( [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ) до Головного територіального управління юстиції у Житомирській області (в особі ліквідаційної комісії) (майдан Соборний, 1, м.Житомир, 10014; код ЄДРПОУ 34900660) про визнання неправомірними дій, зобов`язання вчинити дії , відмовлено. Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач звернувся із апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 04 травня 2022 року та \~ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі. Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що суд першої інстанції приймаючи рішення хибно прийшов до висновку про те, що права позивача в частині зобов`язання виплатити грошову допомогу у розмірі середньомісячної заробітної плати до щорічної основної оплачуваної відпустки за 2016, 2017, 2018 та 2019 з урахуванням суми отриманої державний виконавцем винагороди., захищені судовим рішенням № 240/16767/20 від 07.12.2020. Від позивача до Сьомого апеляційного адміністративного суду надійшло \~клопотання про заміну Головного територіальне управління юстиції у Житомирській області на правонаступника, яке не підлягає задоволенню, оскільки \~відповідних доказів на підтвердження вказаного факту суду не було надано скаржником. Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного. Як вбачається з матеріалів справи, позивач працював на посаді начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Житомирській області. Із матеріалів справи вбачається, що позивач у жовтні 2016, жовтні-листопаді 2017, червні 2018, листопаді 2019 перебував у щорічних оплачуваних відпустках, що підтверджується копіями наказів Головного територіального управління юстиції у Житомирській області (а.с. 21-24). Згідно довідок про доходи та розрахункових листів, в серпні 2016 та вересні 2016 позивачу виплачувалась винагорода державного виконавця в сумі 12386 грн. та 22740,20 грн.; у вересні 2017 виплачувалась винагорода державного виконавця в сумі 84205,10 грн.; у квітні 2018 - в сумі 31594,57 грн., у вересні 2019 та жовтні 2019 - в сумі 12552,64 грн. та 12773,18 грн. Виплата винагороди державного виконавця була передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2015 року № 126 "Про затвердження Порядку виплати та розмірів винагород державному виконавцю", ст.13 Закону України від 02.06.2016 № 1403-VIII "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів", Порядком виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 вересня 2016 року № 643. Оскільки при визначенні розміру належних до виплати позивачу в спірний період з 2016 по 2019 роки відпускних за щорічну основну оплачувану відпустку, Головне територіальне управління юстиції у Житомирській області не врахувало при обчисленні середньої заробітної плати для нарахування вказаних виплат, отриману у зазначений період винагороду державного виконавця, позивач звернувся до суду. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вказав, що рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 07.12.2020 у справі №240/16767/20, що набрало законної сили, встановлено протиправність дій відповідача щодо неврахування суми отриманої винагороди державного виконавця при обчисленні розрахунку середньомісячної заробітної плати для нарахування та оплаті йому ( [PERSON] ) щорічних оплачуваних відпусток за 2016, 2017, 2018 та 2019 роки, наслідком чого було зобов"язання відповідача їх врахувати, а тому порушені права позивача у цій частині вже є захищені судовим рішенням, що набрало законної сили, відтак, повторного захисту не потребують. Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. За приписами ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Також, ст.45 Конституції України встановлено, що кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом. Основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус, визначені в Законі України від 02.06.2016 №1403-VIII «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (далі Закон України № 1403-VIII). Відповідно до статті 1 Закону України № 1403-VIII примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України "Про виконавче провадження" випадках - на приватних виконавців. Згідно з частиною 1 статті 7 Закону України № 1403-VIII державними виконавцями є керівники органів державної виконавчої служби, їхні заступники, головні державні виконавці, старші державні виконавці, державні виконавці органів державної виконавчої служби. Частиною 1 статті 8 Закону України № 1403-VIII передбачено, що державні виконавці, керівники та спеціалісти органів державної виконавчої служби є державними службовцями. Аналогічна норма про те, що державні виконавці є державними службовцями містилась також і у Законі України від 24.03.1998 № 202/98-ВР «Про державну виконавчу службу», який був чинним до 05.10.2016. Статтею 35 Закон України від 16.12.1993 № 3723-XII «Про державну службу», було передбачено, що державним службовцям надається щорічна відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законодавством не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою допомоги для оздоровлення у розмірі посадового окладу. Державним службовцям, які мають стаж роботи в державних органах понад 10 років, надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю до 15 календарних днів. Порядок і умови надання додаткових оплачуваних відпусток встановлюються Кабінетом Міністрів України. 01.05.2016 Закон України від 16.12.1993 № 3723-XII «Про державну службу», за виключенням певних положень, втратив чинність у зв`язку з прийняттям Закону України від 10.12.2015 № 889-VIII «Про державну службу». Згідно зі статтею 57 Закону України «Про державну службу» державним службовцям надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законом не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати. Також, відповідно до статті 54 Закону України «Про державну службу» державним службовцям може надаватися матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань. Зі змісту вищезазначених норм вбачається, що грошова допомога (матеріальна допомога на оздоровлення) та матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань є двома окремими видами допомоги, які виплачуються державному службовцю у зв`язку з настанням різних підстав: грошова допомога у розмірі середньомісячної заробітної плати (матеріальна допомога на оздоровлення) при наданні державному службовцю щорічної основної оплачуваної відпустки, а матеріальна допомога для вирішення соціально - побутових питань - у зв`язку з необхідністю вирішення державним службовцем певних соціально-побутових питань. В позовній заяві від 28.09.2020 та уточненнях до неї від 27.10.2020, предметом судового розгляду в справі № 240/16767/20 від 07.12.2020 була правомірність нарахування: - матеріальної допомоги (матеріальна допомога для вирішення соціально - побутових питань) за 2016, 2017, 2018 та 2019 роки; - щорічних оплачуваних відпусток за 2016,2017.2018 та 2019 роки; - грошової компенсації за не використані відпустки. Правомірність нарахування грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати до щорічної основної оплачуваної відпустки за 2016, 2017, 2018 та 2019 роки не була предметом судового розгляду в справі № 240/16767/20, що підтверджується ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 07.06.2022 про відмову в роз`ясненні рішення суду. Враховуючи те, що матеріальна допомога для вирішення соціально - побутових питань і грошова допомога до щорічної основної оплачуваної відпустки є різними видами заохочувальних та компенсаційних виплат, передбачених чинним законодавством для державних службовців, та мають різний правовий статус і не с тотожними видами виплат. Так, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань та порядок її надання державним службовцям врегульовано постановою Кабінету Міністрів України від 8 серпня 2016 р. № 500. Саме правовими норами цієї постанови Позивачем обґрунтовувалися свої позовні вимоги. Виплата державному службовцеві грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати при наданні щорічної основної оплачуваної відпустки тривалістю 30 календарних днів, як вже було зазначено вище, передбачена ст.57 Закону України Про державну службу". Правомірність нарахування грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати до щорічної основної оплачуваної відпустки за 2016. 2017, 2018 та 2019 роки не була предметом судового розгляду в справі № 240/16767/20. Відповідно до ст.17 Закону України Про державну виконавчу службу від 24.03.1998 №202/98-ВР (далі - Закон № 202/98) заробітна плата працівника органу державної виконавчої служби, зазначеного у частині першій статті 6 цього Закону, складається з посадового окладу, премії, доплати за ранг та надбавки за вислугу років, а також інших надбавок згідно із законодавством. За забезпечення реального, своєчасного і законного виконання виконавчого документа державні виконавці одержують винагороду в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження". Відповідно до п.1.3 розділу 1 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державної казначейської служби України від 13.01.2004 №5, до фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцiненi в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплатi, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Відповідно до розділу 2 даної інструкції фонд оплати праці складається з фонду основної заробітної плати, 2.2. фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Порядок обчислення середньої заробітної плати врегульовано Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок №100). Положеннями розділу III Порядку N 100 передбачені виплати, які підлягають і не підлягають врахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу. Перелік виплат, які не підлягають врахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування спірних виплат, є вичерпним. Такий перелік на час спірних відносин не включав винагороду державного виконавця як таку, які не підлягають врахуванню при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування спірних виплат. При цьому п.п.б п.4 Порядку встановлено, що при обчисленні середньої зарплати не враховуються одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, тощо). Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2015 №126 затверджено Порядок виплати та розміри винагород державному виконавцю (далі - Порядок №126). Відповідно до п.2 Порядку, державний виконавець, який забезпечив фактичне виконання в повному обсязі виконавчого документа майнового характеру, одержує винагороду в розмірі 5 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, але не більше двохсот п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а за виконавчим документом немайнового характеру, за яким боржником є фізична особа - в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та за виконавчим документом немайнового характеру, за яким боржником є юридична особа - в розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Пунктом 5 Порядку №126 встановлено, що у заяві про виплату винагороди державний виконавець визначає розрахунок розміру належної до виплати винагороди. Згідно із п.14 цього Порядку погоджена керівником структурного підрозділу відповідного Головного територіального управління юстиції Мін`юсту в Автономній Республіці Крим, в області, мм.Києві та Севастополі, що забезпечує здійснення повноважень у сфері організації примусового виконання рішень, або керівником Департаменту державної виконавчої служби Мін`юсту в установленому порядку заява про виплату винагороди державному виконавцю не пізніше ніж протягом наступного робочого дня після погодження надсилається (подається) відповідному Головному територіальному управлінню юстиції Мін`юсту в Автономній Республіці Крим, в області, мм. Києві та Севастополі (уповноваженому структурному підрозділу Мін`юсту) та є підставою для видачі протягом п`яти робочих днів з дня отримання погодженої заяви відповідного наказу із зазначенням у ньому розміру винагороди. Відповідно до п.16 Порядку №126 державний виконавець одержує винагороду одночасно з виплатою заробітної плати. Пунктом 17 Порядку №126 передбачено, що державному виконавцю, який звільняється із займаної посади раніше дня, установленого для виплати заробітної плати, належна сума винагороди виплачується під час звільнення. Згідно Інструкції щодо застосування економічної класифікації видатків бюджету, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 12.03.2012 №333, винагорода державного виконавця включена до коду економічної класифікації видатків (КЕКВ) 2.1.1.1 Заробітна плата. Із аналізу вищенаведених норм випливає, що винагорода державного виконавця є частиною його оплати праці. Введення інституту винагороди державного виконавця мало на меті стимулювання своєчасного виконання рішень судів та інших компетентних органів, що сприяє підвищенню авторитету правосуддя, дотриманню принципу законності як складової верховенства права. Право на винагороду у державного виконавця виникає у зв`язку з повним фактичним виконанням виконавчого документу, стягненням виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій Таким чином, винагорода державному виконавцю відноситься до виплат, що належать до фонду оплати праці, вказана виплата не включена до переліку виплат, що не враховуються при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, наведеному у п.4 Порядку №100. Суд зауважує, що винагорода державному виконавцю за своєю суттю охоплюється поняттям додаткова заробітна плата та входить до структури заробітної плати, оскільки ця стимулююча виплата виплачується за сумлінне виконання державним виконавцем своїх обов`язків під час проведення виконавчих дій. Враховуючи те, що вказана виплата може виплачуватись неодноразово в залежності від якості та результативності праці державного виконавця, продуктивності його роботи, вона не може вважатись одноразовою грошовою виплатою, а тому має бути врахована під час обчислення середньої заробітної плати. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 09.09.2020 по справі № 814/564/16. За таких умов відповідачем при нарахуванні позивачу при нарахуванні та виплаті матеріальної допомоги у жовтні 2016, жовтні 2017, червні 2018, листопаді 2019 протиправно не включено до обчислення розрахунку середньомісячної заробітної плати суми отриманої державним виконавцем винагороди . У силу п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Згідно зі ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. З огляду на викладені обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нової постанови про задоволення позовних вимог.

Результат розгляду: granted