Рішення адміністративного суду від 2022-02-07 00:00:00+02

У травні 2021 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява адвоката [PERSON] до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, як відокремленого підрозділу , в якій позивач просила визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління Державної податкової служби в Дніпропетровській області про сплату боргу (недоїмки) № Ф-436640-53 від 26.02.2021 року на суму 12349,48 грн. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03.08.2021 адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління Державної податкової служби в Дніпропетровській області про сплату боргу (недоїмки) №Ф-436640-53 від 26.02.2021 року на суму 12349,48 грн. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на користь [PERSON] сплачений судовий збір в розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн.У задоволенні клопотання про стягнення витрат на правову допомогу відмовлено. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, самозайнята особа адвокат [PERSON] та Головне управління ДПС у Дніпропетровській області подали апеляційні скарги, в яких, самозайнята особа адвокат [PERSON] просила суд скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні витрат на професійну правничу допомогу адвокатом [PERSON] у сумі 7700 грн. Головне управління ДПС у Дніпропетровській області посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову. Апеляційна скарга позивача мотивована тим що, всупереч вимогам ст.ст.210, 211, 242, 246 судом першої інстанції не досліджено надані позивачем докази, а саме Акт №1 від 12.05.2021р. на суму 7700 грн. Апеляційна скарга Головного управління ДПС у Дніпропетровській області мотивована тим що, відповідно до Закону № 2464-VI фізичні особи, які здійснюють незалежну професійну діяльність є платниками ЄСВ, які, перебуваючи на обліку у контролюючому органі, зобов`язані своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок відповідно до визначеної бази нарахування єдиного внеску. При цьому, базу нарахування єдиного внеску зобов`язані визначати платники, які отримують, так і ті, які не отримують дохід від провадження такої діяльності незалежно від фінансового стану платника. Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що на підставі рішення Дніпропетровської обласної кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури від 13.07.2006 року [PERSON] 17.07.2006 року отримала свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № 1595. Таким чином, позивач є самозайнятою особою, яка здійснює незалежну професійну діяльність. З 15.01.2014 року дотеперішній час позивач перебуває у трудових відносинах з УБ ТОВ фірма "Луксор", працюючи на посаді юриста. Відповідно до довідки від 08.07.2021 року за №09/2, виданої УБ ТОВ фірма "Луксор", з 01.10.2019 року по 31.12.2020 року позивачу нараховано заробітну плату в розмірі 64850,20 грн. Згідно з цією довідки від 08.07.2021 року за №09/21, УБ ТОВ фірма "Луксор", як роботодавець, сплатило за позивача Єдиний соціальний внесок у розмірі 15696,96 грн. 26.02.2021 року Головним управлінням Державної податкової служби у Дніпропетровській області сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-436640-53, у відповідності до якої, [PERSON] , повідомлено про наявність заборгованості з Єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, яка, станом на 31.01.2021 року, складає 12349,48 грн. Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при ухвалені оскарженого рішення виходить з наступного. Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України від 08.07.2010 № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі Закон № 2464-VI). Відповідно до статті 1 Закону №2464, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. Частиною 1 статті 4 Закону №№ 2464-VI визначено, що платниками єдиного внеску є: роботодавці; фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування; особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності; члени фермерського господарства, якщо вони не належать до осіб, які підлягають страхуванню на інших підставах; особи, які беруть добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування; центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері зовнішніх зносин, уповноважений орган центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики з питань національної безпеки у воєнній сфері, сфері оборони і військового будівництва у мирний час та особливий період, - за непрацюючого іншого з подружжя працівника дипломатичної служби, який перебуває за кордоном за місцем довготермінового відрядження такого працівника. Пунктом п`ятим частини першої цієї статті до платників єдиного внеску віднесено також осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або осіб, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності. Платниками єдиного внеску є роботодавці та особи, які забезпечують себе працею самостійно (у т.ч. фізичні особи - підприємці). В силу вимог статті 4 Закону №2464-VI роботодавців та фізичних осіб - підприємців визначено окремими платниками єдиного внеску. В силу вимог Закону №2464-VI за найманого працівника єдиний внесок сплачує роботодавець; фізична особа - підприємець сплачує єдиний внесок самостійно. Зазначені механізми передбачені з метою участі усіх без винятку працюючих осіб (у тому числі, і тих, що забезпечують себе працею самостійно) у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування. Верховний Суд у постанові від 04 грудня 2019 року прийнятої у справі № 440/2149/19 зробив висновок про те, що особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем. Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Як визначено підпунктом 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (в редакції чинній, на момент винесення спірної вимоги), самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб. Тобто, позивач, як самозайнята особа зобов`язаний сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування якщо, такий обов`язок сплати за нього цього внеску не покладено на роботодавця або позивач отримує дохід від своєї незалежної професійної діяльності. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем не надано доказів отримання позивачем у спірний період доходів від провадження індивідуальної адвокатської діяльності. Крім того, вимоги щодо сплати ЄСВ за 4 квартал 2019 року були вже розглянуті Дніпропетровським окружним адміністративним судом у справі № 160/4678/20 та у рішенні суду від 01.07.2020 року вимогу відповідача до позивача по сплаті ЄСВ за 4 квартал 2019 року, було визнано протиправною. Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справі № 160/4678/20 набрало законної сили 02.10.2020 року. Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Приписами статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать також витрати на професійну правничу допомогу. Статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу матеріали справи містять: угоду про надання правової допомоги, додаткову угоду №1 від 11.05.21р., акт про прийняття -передачу наданих послуг. Колегія суддів вважає, що при визначенні суми витрат, понесених позивачем на сплату послуг з правничої допомоги, має бути враховано складність справи та обсяг виконаних адвокатом робіт. Справа за позовом самозайнятої особи адвоката [PERSON] до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування вимоги віднесена судом до категорії незначної складності, тому заявлена адвокатом кількість витрачених ним годин на вивчення документів клієнта, аналіз нормативно-правових актів України та судової практики, що врегульовують правовідносини, а також складання позовної заяви, на думку колегії суддів, не є співмірною із наведеним критеріям. Враховуючи наведені обставини, застосовуючи принцип співмірності заявлених до відшкодування витрат складності справи, колегія суддів дійшла висновку про стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних відшкодувань відповідача 1500 грн. в рахунок понесених витрат на оплату професійної правничої допомоги.

Результат розгляду: partial