Рішення адміністративного суду від 2022-08-10 00:00:00+03

19 листопада 2021 року [PERSON] звернувся в суд з адміністративним позовом до Міжвідомчої комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності волонтера і деяких інших категорій осіб при Міністерстві у справах ветеранів України, в якому просив: визнати протиправним та скасувати рішення від 30 вересня 2021 року про відмову у наданні статусу учасника бойових дій; зобов`язати повторно розглянути заяву про надання статусу учасника бойових дій з урахуванням висновків суду. На обґрунтування позовних вимог зазначає, що в період з 24 червня 2016 року по 23 липня 2016 року та з 01 вересня 2016 року по 30 вересня 2016 року брав участь у проведенні антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей в складі Першого добровольчого мобільного шпиталю ім. Миколи Пирогова, що підтверджується витягом з наказу першого заступника керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 14 вересня 2016 року № 044, витягом з наказу першого заступника керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 31 жовтня 2016 року № 056, довідкою Першого добровольчого мобільного шпиталю ім. Миколи Пирогова від 27 липня 2021 року № 2299. Вказує, що 22 липня 2021 року звернувся до відповідача із заявою про надання статусу учасника бойових дій додавши всі необхідні документи. Однак, 07 жовтня 2021 року ним отримано рішення Міжвідомчої комісії від 30 вересня 2021 року про відмову в наданні статусу учасника бойових дій, у зв`язку з відсутністю правових підстав відповідно до пункту 21 частини першої статті 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Вважає вказане рішення відповідача протиправним та зазначає, що згідно з пунктом 21 частини 1 ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасниками бойових дій визнаються особи, які у період до набрання чинності Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» у складі добровольчих формувань, що були утворені або самоорганізувалися для захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, брали безпосередню участь в антитерористичній операції, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення не менше 30 календарних днів, у тому числі за сукупністю днів перебування в районах її проведення, у взаємодії із Збройними Силами України, Міністерством внутрішніх справ України, Національною поліцією, Національною гвардією України, Службою безпеки України та іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами. Звертає увагу на те, що Міністерством оборони України, Генеральним штабом Збройних Сил України, Міністерством охорони здоров`я України та організацією «Перший добровольчий мобільний шпиталь ім. М. Пирогова» 05 лютого 2016 року підписано меморандум про взаємодію. Відповідно до цього Меморандуму відбувалося залучення цивільних медиків для надання медичної допомоги військовослужбовцям, працівникам правоохоронних органів та цивільному населенню, які проживають чи проходять військову службу в районах проведення АТО, про що свідчать довідки добровольчого формування «Перший добровольчий мобільний шпиталь ім. Миколи Пирогова». Вважає, що під час розгляду документів позивача, яких було достатньо для прийняття позитивного рішення і які підтверджували його участь в бойових діях, відповідачем прийнято невмотивоване (без детального з`ясування обставин перебування в АТО і вивчення про це наданих документів), рішення про відмову в наданні позивачу статусу учасника бойових дій. Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2022 року адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано рішення Міжвідомчої комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності волонтера і деяких інших категорій осіб при Міністерстві у справах ветеранів України від 30.09.2021 про відмову в наданні [PERSON] статусу учасника бойових дій. Зобов`язано Міжвідомчу комісію з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності волонтера і деяких інших категорій осіб при Міністерстві у справах ветеранів України повторно розглянути заяву [PERSON] про надання йому статусу учасника бойових дій, з урахуванням висновків суду. Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що на позивача поширюється дія абзацу першого пункту 21 частини 1 статті 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», позивач у період до набрання чинності Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» у складі добровольчого формування, що було утворено (самоорганізувалося) для захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, брав участь в проведенні антитерористичної операції, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення не менше ніж 30 календарних днів. Суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що спірне рішення Міжвідомчої комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності волонтера і деяких інших категорій осіб при Міністерстві у справах ветеранів України від 30 вересня 2021 рокупро відмову в наданні [PERSON] статусу учасника бойових дій є протиправним та підлягає скасуванню. Оскільки повноваження Міжвідомчої комісії у даному випадку є дискреційними, належним способом захисту прав позивача є зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву [PERSON] про надання статусу учасника бойових дій, з урахуванням висновків суду та прийняти відповідне рішення. Не погодившись з прийнятим рішенням, Міністерство у справах ветеранів України подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю. Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що відповідно до пункту 19 частини першої статті 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в редакції, діючій з 19 липня 2014 року по 18 червня 2015 року, була передбачена можливість надання статусу учасника бойових дій такій категорії осіб як працівники підприємств, установ, організацій, які залучались та брали безпосередню участь в антитерористичній операції в районах її проведення. Однак, у подальшому Законом України від 07 квітня 2015 року № 291-VIII до Закону були внесені ряд змін, а саме працівники підприємств, установ, організацій були виключені із пункту 19 частини першої статті 6 Закону як такі, що можуть отримати статус учасника бойових дій, та були включені до нового пункту 13 статті 9 Закону як такі, що можуть отримати інший статус - статус учасника війни. Вказує, що оскільки позивач брав участь в антитерористичній операції починаючи з 24 червня 2016 року, тому він не має права на отримання статусу учасника бойових дій відповідно до пункту 19 частини першої статті 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», як працівник організації, а має право на отримання статусу учасника війни. Звертає увагу на те, що правовідносини між відповідачем та позивачем з приводу визнання останнього учасником бойових дій виникли лише з 30 липня 2021 року, а в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції до одних і тих саме правовідносин застосував один й той самий Закон в різних його редакціях, які кардинально відрізняються, чим порушив норми процесуального права. Зазначає, що позивачем не подано на розгляд Міжвідомчої комісії ні довідку, видану суб`єктом, який безпосередньо здійснює боротьбу з тероризмом, ні свідчення (заяви) не менше ніж трьох свідків, підпис на яких має бути засвідчено нотаріально. Представником позивача подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що на позивача поширюється дія абзацу першого пункту 21 частини 1 статті 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», оскільки він залучався до проведення і антитерористичної операції як громадянин України (за згодою), а не як як працівник ПДМШ, що підтверджується листом Штабу Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 07 липня 2021 року № 33/5-3028, доданим до апеляційної скарги відповідача. Суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження) (п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України). Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав. Як встановлено судом першої інстанції, відповідно до витягу з наказу першого заступника керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 14 вересня 2016 року № 044 медичний працівник лікар-хірург Першого добровольчого мобільного шпиталю ім. М. Пирогова [PERSON] в період з 24 червня 2016 року по 23 липня 2016 року залучався до проведення антитерористичної операції в Донецькій та Луганській областях (а.с.10). Відповідно до витягу з наказу першого заступника керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 31 жовтня 2016 року № 056 медичний працівник лікар-хірург Першого добровольчого мобільного шпиталю ім. М. Пирогова [PERSON] в період з 01 вересня 2016 року по 30 вересня 2016 року залучався до проведення антитерористичної операції в Донецькій та Луганській областях (а.с.11). Згідно з довідкою Першого добровольчого мобільного шпиталю ім. М. Пирогова № 2299 від 27 липня 2021 [PERSON] з 24 червня 2016 року по 23 липня 2016 року та з 01 вересня 2016 року по 30 вересня 2016 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції в Донецькій та Луганській областях в складі Першого добровольчого мобільного шпиталю ім. М. Пирогова в зоні АТО (а.с.9). 22 липня 2021 року позивач звернувся до відповідача з заявою про надання йому статусу учасника бойових дій до відповідача відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», надавши пакет необхідних документів (а.с.15-16). Рішенням Міжвідомчої комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності волонтера і деяких інших категорій осіб відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 30 вересня 2021 року [PERSON] відмовлено у наданні статусу учасника бойових дій у зв`язку з відсутністю правових підстав відповідно до пункту 21 частини першої статті 6 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту (а.с.17). Листом Міністерства у справах ветеранів України від 07 жовтня 2021 року за № 10542/02/09.1-21 позивача повідомлено про рішення Міжвідомчої комісії від 30 вересня 2021 року. У листі зазначено, що дія абзацу першого пункту 21 частини першої статті 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не поширюється на працівників підприємств, установ, організацій, які залучалися та брали безпосередню участь у забезпеченні проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, а також на осіб, які добровільно забезпечували (або добровільно залучалися до забезпечення) проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях (у тому числі здійснювали волонтерську діяльність). Вказано, що з метою здійснення об`єктивного розгляду надісланих [PERSON] документів та прийняття рішення про надання (відмову в наданні) статусу учасника бойових дій, Мінветеранів надсилало запити до Антитерористичного центру при Службі безпеки України та Генерального штабу Збройних Сил України щодо уточнення інформації про те, в якій якості представники Першого добровольчого мобільного шпиталю ім. Миколи Пирогова (далі - ПДМШ) були залучені до проведення антитерористичної операції. Антитерористичний центр при Службі безпеки України листом від 05 липня 2021 року №33/5-3028 повідомив про те, що медики Першого добровольчого мобільного шпиталю ім. Миколи Пирогова залучались до проведення антитерористичної операції, як громадяни України (за згодою). Крім того, зазначено, що відповідно до пунктів 1 та 2 Меморандуму про взаємодію в рамках проекту «Перший добровольчий мобільний шпиталь ім. Миколи Пирогова» від 05 лютого 2016 року сторони співпрацюють в рамках проекту ПДМШ, що має на меті залучення цивільних медиків та допоміжного персоналу для проведення діагностики, диспансеризації та надання медичної допомоги військовослужбовцям, працівникам правоохоронних органів та цивільному населенню, що проживають військову службу в районах проведення антитерористичної операції, а також інших регіонах України. Проект ПДМШ діє зі статусом мобільного загону медицини катастроф, у відповідності до вимог чинного законодавства. Враховуючи викладене, Міжвідомчою комісією 30 вересня 2021 рокуприйнято рішення відмовити [PERSON] в наданні статусу учасника бойових дій у зв`язку з відсутністю правових підстав для надання статусу учасника бойових дій відповідно до пункту 21 частини першої статті 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (а.с.56-57). Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку про обгрунтованість позовних вимог. Колегія суддів погоджується з обґрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав. З 07 квітня 2014 року територія Донецької та Луганської областей визнана районом проведення АТО, на якій був запроваджений спеціальний правовий режим. Правовий статус ветеранів війни, якими є також особи, які брали участь в бойових діях визначає Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551-ХІІ (далі - Закон № 3551-ХІІ, тут і надалі в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин), який також забезпечує створення належних умов для життєзабезпечення ветеранів війни, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них. Згідно зі статтею 5 Закон № 3551-ХІІ учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час. Статтею 6 Закону № 3551-ХІІ визначено коло осіб, які належать до учасників бойових дій. У пункті 21 частини 1 статті 6 Закон № 3551-ХІІ визначено, що учасниками бойових дій визнаються особи, які у період до набрання чинності Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» у складі добровольчих формувань, що були утворені або самоорганізувалися для захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, брали безпосередню участь в антитерористичній операції, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення не менше 30 календарних днів, у тому числі за сукупністю днів перебування в районах її проведення, у взаємодії із Збройними Силами України, Міністерством внутрішніх справ України, Національною поліцією, Національною гвардією України, Службою безпеки України та іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами. Дія абзацу 1 цього пункту не поширюється на працівників підприємств, установ, організацій, які залучалися та брали безпосередню участь у забезпеченні проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, а також на осіб, які добровільно забезпечували (або добровільно залучалися до забезпечення) проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях (у тому числі здійснювали волонтерську діяльність). Закон України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» набрав чинності 24 лютого 2018 року. У пункті 21 частини 1 статті 6 Закону № 3551-ХІІ зазначено, що рішення про надання статусу учасника бойових дій особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, приймається міжвідомчою комісією, утвореною центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері соціального захисту ветеранів війни. Порядок надання статусу учасника бойових дій особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, категорії таких осіб, терміни їх участі в антитерористичній операції, а також райони антитерористичної операції визначаються Кабінетом Міністрів України. Згідно з підпунктом 2 пункту 1 Розділу ІІ Положення про міжвідомчу комісію з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності волонтера і деяких інших категорій осіб відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі - Положення, Міжвідомча комісія) затвердженого наказом Міністерства у справах ветеранів України від 26 лютого 2021 року № 43 основними завданнями Міжвідомчої комісії є, зокрема: надання статусу учасника бойових особам, зазначеним в пункті 21 частини першої статті 6 Закону № 3551-ХІІ. Згідно з пунктом 2 Розділу ІІІ Порядку Міжвідомча комісія приймає рішення про надання статусу учасника бойових дій на підставі документів, зазначених у пункті 4 Порядку № 413 та пункті 4 Порядку № 203. Міжвідомча комісія розглядає документи та у разі потреби уточнює інформацію про осіб, стосовно яких вони подані, заслуховує пояснення таких осіб, свідків, представників державних органів та у місячний строк із дня надходження документів (уточненої інформації) приймає рішення щодо надання (відмови у наданні) статусу учасника бойових дій, про що інформує комісії, підприємства, установи, організації або їх працівників за формою, наведеною в додатку 1 до цього Положення (пункт 3 Розділу ІІІ Положення). Із матеріалів справи слідує, що 05 лютого 2016 року між Міністерством оборони України, Генеральним штабом Збройних Сил України, Міністерством охорони здоров`я України та благодійною організацією «Благодійний фонд «Перший добровольчий мобільний шпиталь ім. М. Пирогова» підписано Меморандум про взаємодію, згідно з яким сторони співпрацюють в рамках проекту ПДМШ, що має на меті залучення цивільних медиків та допоміжного персоналу для проведення діагностики, диспансеризації та надання медичної допомоги військовослужбовцям, працівника правоохоронних органів та цивільноу населенню, щопроживають чи проходять військову службу в районах проведення АТО, а також в інших регіонах України. Проект ПДМШ діє зі статусом мобільного загону медицини катастроф, у відповідності до вимог чинного законодавства (а.с.12-14). Судом першої інстанції встановлено, що Перший добровольчий мобільний шпиталь ім. М. Пирогова, є добровольчим формуванням, що було утворене з числа медичних працівників для захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, та брало безпосередню участь в антитерористичній операції, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення у взаємодії із Збройними Силами України, Службою безпеки України. Згідно з листом Штабу Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 07 липня 2021 року № 33/5-3028, доданим до апеляційної скарги відповідача, Службу безпеки України поінформовано про персональну взаємодію окремих осіб з вказаними військовими формуваннями та правоохоронними органами. У даному листі вказано, що медики добровольчого мобільного шпиталю ім. Миколи Пирогова залучались до проведення антитерористичної операції за клопотаннями суб`єктів боротьби з тероризмом відповідно до статей 4,6,7, 12 і 13 Закону України «Про боротьбу з териризмом», пунктів 11,12,14 Положення про оперативний штаб з управління антитерористичною операцією, як громадяни України (за згодою). Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що на позивача поширюється дія абзацу першого пункту 21 частини 1 статті 6 Закон № 3551-ХІІ, який у період до набрання чинності Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» у складі добровольчого формування, що було утворено (самоорганізувалося) для захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, брав участь в проведенні антитерористичної операції, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення не менше ніж 30 календарних днів. Положення абзацу 2 пункту 21 частини 1 статті 6 Закону № 3551-ХІІ до позивача не застосовуються, оскільки він не був працівником Першого добровольчого мобільного шпиталю ім. М. Пирогова. Згідно з пунктом 5 Розділу ІІІ Положення Міжвідомча комісія відмовляє в наданні статусу учасника бойових дій у разі:1) відсутності правових підстав для надання статусу учасника бойових дій; 2) відсутності документів, що містять достатні докази безпосередньої участі особи у виконанні завдань антитерористичної операції у районах її проведення чи у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення; 3) виявлення факту подання недостовірної інформації про участь в антитерористичній операції чи здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, у забезпеченні їх проведення або подання недостовірних даних про особу; 4) виявлення факту підробки поданих документів; 5) наявності обвинувального вироку суду, який набрав законної сили, за вчинення особою умисного тяжкого або особливо тяжкого злочину в період участі в антитерористичній операції чи здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях. Із рішення Міжвідомчої комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності волонтера і деяких інших категорій осіб відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 30 вересня 2021 року слідує, що [PERSON] відмовлено у наданні статусу учасника бойових дій у зв`язку з відсутністю правових підстав відповідно до пункту 21 частини першої статті 6 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту (а.с.17). Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що спірне рішення Міжвідомчої комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності волонтера і деяких інших категорій осіб при Міністерстві у справах ветеранів України від 30 вересня 2021 року про відмову в наданні [PERSON] статусу учасника бойових дій є протиправним та підлягає скасуванню. Щодо доводів скаржника про те, що позивачем не було надано встановлених законом довідок від будь-якого суб`єкта, який залучається до боротьби з тероризмом, колегія суддів зазначає наступне. Відповідно до пункту 21 частини 1 статті 6 Закону № 3551-ХІІ підставою для надання статусу учасника бойових дій особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, є (але не виключно) такі документи: а) довідка органів, які згідно із Законом України "Про боротьбу з тероризмом" визначені суб`єктами, які безпосередньо здійснюють боротьбу з тероризмом, про період безпосереднього виконання особою бойових завдань антитерористичної операції в районах її проведення у взаємодії із зазначеними в абзаці першому цього пункту суб`єктами; б) витяг із наказу Антитерористичного центру при Службі безпеки України про залучення особи до проведення антитерористичної операції. Згідно з абзацом 5 пункту 21 частини 1 статті 6 Закону № 3551-ХІІ, у разі відсутності зазначених документів підставою для надання статусу учасника бойових дій особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, є: для осіб, які брали безпосередню участь в антитерористичній операції, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, - свідчення (заява) не менше ніж трьох свідків про період безпосередньої участі такої особи у виконанні завдань антитерористичної операції в районах її проведення, здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах здійснення зазначених заходів, підпис на яких має бути засвідчено нотаріально. До уваги беруться свідчення (заяви) осіб, підпис на яких має бути засвідчений нотаріально, яким встановлено статус учасника бойових дій відповідно до абзацу першого пункту 19 частини першої цієї статті та/або статус особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до пункту 11 частини другої статті 7 цього Закону та які мають документальне підтвердження своєї участі в антитерористичній операції, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях за період, за який вони свідчать. До періоду безпосереднього виконання особою, зазначеною в абзаці першому цього пункту, завдань антитерористичної операції в районах її проведення, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях у районах здійснення таких заходів включається період, підтверджений усіма свідками. В статті 4 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» (в редакції від 24 березня 2016 року та 28 липня 2016 року, що діяли під час залучення позивача до проведення АТО), яка визначає коло суб`єктів, які безпосередньо здійснюють боротьбу з тероризмом, передбачено, що до участі в антитерористичних операціях за рішенням керівництва антитерористичної операції можуть бути залучені з дотриманням вимог цього Закону й інші центральні та місцеві органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від підпорядкованості і форми власності, їх посадові особи, а також громадяни за їх згодою. Координацію діяльності суб`єктів, які залучаються до боротьби з тероризмом, здійснює Антитерористичний центр при Службі безпеки України. Із матеріалів справи слідує, що позивач залучався до проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей в складі добровольчого формування з підпорядкуванням керівнику оперативного штабу з її управління на підставі наказів першого заступника керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 14 вересня 2016 року № 044 та від 31 жовтня 2016 року № 056, що з врахуванням згаданої норми Закону України «Про боротьбу з тероризмом» не передбачало отримання документу від інших суб`єктів, які залучаються до боротьби з тероризмом. Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що вимога про подання такого документу, як довідки органів, які згідно з Законом України «Про боротьбу з тероризмом» визначені суб`єктами, які безпосередньо здійснюють боротьбу з тероризмом з`явилася в Законі України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту в редакції Закону від 01 січня 2020 року. В матеріалах справи наявні копії документів, які подавалися позивачем відповідачу разом із заявою про надання статусу учасника бойових дій, серед яких були витяги з наказів першого заступника керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 14 вересня 2016 року № 044 та від 31 жовтня 2016 року № 056, довідка Першого добровольчого мобільного шпиталю ім. М. Пирогова від 27 липня 2021 року № 2299. Постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року № 413 затверджено Порядок надання та позбавлення статусу учасника бойових дій осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення чи у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення. В пункті 4 цього Порядку (в редакції, що діяла під час залучення позивача до проведення АТО) документами, на підставі яких надавався статус учасника бойових дій були: витяги з наказів керівника Антитерористичного центру при СБУ або особи, яка його заміщує, першого заступника чи заступника керівника Антитерористичного центру при СБУ про залучення до проведення антитерористичної операції, документи про направлення у відрядження до районів проведення антитерористичної операції або інші офіційні документи, видані державними органами, що містять достатні докази про безпосередню участь особи у виконанні завдань антитерористичної операції в районах її проведення. Частиною 1 статті 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Офіційне тлумачення цього положення надано в рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 №1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів). У цьому рішенні зазначено, що загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Таким чином, зважаючи на зміст рішення Конституційного суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що до позивача не можуть застосовуватися вимоги щодо подання документів, складання яких не було передбачено в період залучення позивача до проведення антитерористичної операції. Колегія суддів вказує на те, що прийняття рішення про надання статусу учасника бойових дій належить до повноважень Міжвідомчої комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності волонтера і деяких інших категорій осіб при Міністерстві у справах ветеранів України, які є дискреційними. Згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Тобто, під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з урахуванням принципу верховенства права. Зміст компетенції органу виконавчої влади складають його повноваження - певні права та обов`язки органу діяти, вирішуючи коло справ, визначених цією компетенцією. В одних випадках це зміст прав та обов`язків (право діяти чи утримуватися від певних дій). В інших випадках органу виконавчої влади надається свобода діяти на свій розсуд, тобто оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів дій (або утримуватися від дій) чи один з варіантів можливих рішень. Частиною четвертою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач з урахуванням його правової оцінки наданої судом у рішенні. Враховуючи те, що повноваження відповідача у даній справі є дискреційними, належним способом захисту прав позивача є зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву [PERSON] про надання статусу учасника бойових дій та прийняти відповідне рішення, з урахуванням висновків суду. Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29). Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи. За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Результат розгляду: denied