Рішення адміністративного суду від 2024-06-04 00:00:00+03

\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Позивач, звернувся до суду з позовом до Управління Державної міграційної служби України в Херсонській області про визнання протиправною відмови в прийнятті декларації про відмову від іноземного громадянства, зобов`язання вчинити певні дії, мотивуючи його тим, що 24.11.2020 року він набув громадянство України на підставі ч. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України» та отримав тимчасове посвідчення громадянина України з терміном дії до 24.11.2022. Позивач зобов`язався протягом двох років припинити громадянство російської федерації та надати документи на підтвердження припинення громадянства російської федерації. Чинна в РФ процедура виходу з російського громадянства особами, які мають документи про право на проживання в інших державах, вимагає звернення з цим питанням виключно до консульських установ РФ у відповідній країні. Тобто, для припинення громадянства РФ позивач має подати заяву із відповідними документам до посольства РФ в Україні. Позивач почав збирати необхідний пакет документів задля звернення до повноважних органів РФ з питання виходу з громадянства, проте через карантинні заходи закордонні установи довгий час не здійснювали прийом громадян. Крім того, 24.02.2022 внаслідок повномасштабного збройного вторгнення РФ на територію України, було розірвано дипломатичні відносини України та РФ. Станом на сього консульські установи РФ в Україні не функціонують, записатися на прийом неможливо. Отже, позивач з об`єктивних причин не може звернутися до уповноважених органів РФ із клопотанням про припинення громадянства РФ. При цьому, звернення до консульств РФ третіх країнах є неможливим, оскільки Україна є єдиною державою, право на постійне проживання в якій має позивач. Відтак, позивач має право подати декларацію про відмову від іноземного громадянства. Позивачем було направлено лист із декларацією відповідачу, на що отримано відповідь, згідно з якою відповідач не визнає права позивача на подачу декларації, що по суті є відмовою від прийняття декларації. При цьому відповідачем проігноровано доводи позивача про те, що він з незалежних від нього причин не може отримати документ про припинення громадянства РФ, і саме тому й має право на подання декларації про відмову від іноземного громадянства. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 13 березня 2024 року позов задоволено частково. Визнано протиправною відмову Управління Державної міграційної служби України в Херсонській області прийняти у [PERSON] декларацію про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства РФ. Зобов`язано Управління Державної міграційної служби України в Херсонській області повторно розглянути звернення [PERSON] щодо прийняття декларації про відмову від іноземного громадянства від 27.12.2023 року замість документа про припинення громадянства РФ з урахуванням висновків суду. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, [PERSON] подав апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції змінити рішення суду та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що задовольняючи частково позов, суд першої інстанції констатував наявність незалежних від позивача причин неотримання документа про припинення іноземного громадянства, вказавши, що позивач має право на подачу декларації, та протиправність відмови міграційної служби в прийнятті декларації про відмову від громадянства рф, відтак належним та ефективним способом поновлення порушеного права [PERSON] є зобов`язання відповідача прийняти відповідну декларацію. Зобов`язання відповідача лише заново розглянути заяву призведе до нової відмови і, як наслідок, необхідності для позивача звертатись до суду за встановленням судового контролю та просити суд перевіряти, чи дійсно при розгляді декларації відповідач діяв із врахуванням висновків суду. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Управління Державної міграційної служби України в Херсонській області подало апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нову постанову, якою у задоволенні вимог позивача відмовити. В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що задовольняючи частково позов, суд першої інстанції не врахував, що чинним законодавством України не передбачено прийняття декларації про відмову від громадянства за наведених представником позивача обставин, а розрив Україною дипломатичних відносин з Російською Федерацією не впливає на суть правовідносин між УДМС у Херсонській області та [PERSON] , оскільки позивач у будь-який час, починаючи з 24.11.2020, міг звернутись із відповідною заявою до дипломатичного (консульського) представництва Російської Федерації. [PERSON] було надано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що доводи, викладені в апеляційній скарзі Управління Державної міграційної служби України в Херсонській області є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Крім того, позивач зазначає, що відповідач не може посилатися на факт неповернення національного паспорт громадянина рф до уповноважених органів цієї держави як на підставу відмови прийняти у позивача декларацію. Управлінням Державної міграційної служби України в Херсонській області було надано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що доводи, викладені в апеляційній скарзі [PERSON] є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Крім того, відповідач зазначає, що аналіз приписів КАС України свідчить про те, що завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, оскільки ключовим його завданням є здійснення правосуддя. На підставі ст. 311 КАС України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги належить залишити без задоволення з наступних підстав: Судом першої інстанції встановлено, що [PERSON] , [INFO] , уродженець м. Веймар, Німеччина, громадянин Російської Федерації, звернувся 28.07.2020 до Корабельного відділу у м. Херсоні УДМС у Херсонській області із заявою про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до вимог частини 1 статті 8 Закону України «Про громадянство України» (мати народилась на території України до 24 серпня 1991 року). До заяви надано копії паспорта громадянина Російської Федерації, посвідка на постійне проживання в Україні, свідоцтво про народження, свідоцтво про народження матері та інші документи, що передбачені законодавством. До заяви також подано зобов`язання про припинення іноземного громадянства від 28.07.2020 (заява власноруч підписана заявником). 24.11.2020 року УДМС у Херсонській області прийнято рішення про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до частини 1 статті 8 Закону України «Про громадянство України» відносно [PERSON] . Відповідно до законодавства України [PERSON] є громадянином України з 24.11.2020, оформлена довідка № 520/44/20 від 23.12.2020 про реєстрацію особи громадянином України та оформлено тимчасове посвідчення громадянина України серії [NUMBER] від 28.01.2021, строком дії до 24.11.2022. 27.12.2023 року позивач спрямував до УДМС у Херсонській області декларацію про відмову від іноземного громадянства (форма 45) та супровідний лист, в якому зазначив, що чинна в РФ процедура виходу з російського громадянства особами, які мають документи про право на проживання в інших державах, вимагає звернення з цим питанням виключно до консульських установ РФ у відповідній країні. Тобто для припинення громадянства російського федерації мав подати заяву із відповідними документами до Посольства (консульства) РФ в Україні. Після отримання тимчасового посвідчення громадянина України одразу хотів звернутися до Посольства РФ в Україні із заявою про вихід із громадянства російської федерації, для чого почав процедуру збирання відповідних документів такі дії є обов`язковими для звернення до повноважених органів РФ з питання виходу з громадянства РФ. Однак, у зв`язку з карантинними заходами внаслідок поширення Covid-19 російські закордонні установи довгий час не здійснювали прийом громадян. В подальшому, у зв`язку із війною, розпочатою російською федерацією в Україні, діяльність російських закордонних установ в Україні була зупинена з 24.02.2022 на невизначений строк. Через припинення їхньої роботи подання та отримання будь яких документів найближчим часом є неможливим. Тому позивач не може звернутися до уповноважених органів РФ із клопотанням про припинення свого громадянства російської федерації. За результатами опрацювання поданих позивачем декларації та супровідного листа, УДМС у Херсонській області 16.01.2024 за вих. № І-1/6/6501-24/6501.2/22-24 надано відповідь наступного змісту: - під час подання заяви про набуття громадянства України разом із іншими необхідними документами Вами 28.07.2020 подано власноручно підписане зобов`язання припинити іноземне громадянство, а саме, зобов`язалися протягом двох років з моменту набуття громадянства України припинити громадянство російської федерації і подати до органу, що видав тимчасове посвідчення громадянина України, документ про припинення громадянства російської федерації, виданий уповноваженим на те органом цієї держави У разі неотримання з незалежних від Вас причин документа про припинення громадянства російської федерації зобов`язалися подати декларацію про відмову від громадянства цієї держави і повернути національний паспорт громадянина російської федерації до уповноваженого органу цієї держави; - відповідно до абзацу дванадцятого статті 1 Закону України «Про громадянство України» зобов`язання припинити іноземне громадянство письмово оформлена заява іноземця про те, що в разі набуття громадянства України він припинить громадянство (підданство) іншої держави і протягом двох років з моменту набуття ним громадянства України подасть документ про припинення громадянства (підданства) іншої держави до органу, що видав йому тимчасове посвідчення громадянина України; - таким чином, саме на особу покладається обов`язок припинити іноземне громадянство та подати документ про припинення іноземного громадянства, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України (органу що видав тимчасове посвідчення громадянина України) протягом двох років з моменту набуття ним громадянства України; - разом з цим, статтею 1 Закону України «Про громадянство України» визначено правові підстави, за наявності яких особа може подати декларацію про відмову від іноземного громадянства документ, у якому іноземець, який узяв зобов`язання припинити іноземне громадянство і в якого існують незалежні від нього причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства (підданства) або іноземних громадянств (підданств), засвідчує свою відмову від громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав; - незалежна від особи причина неотримання документа про припинення іноземного громадянства (підданства) невидача особі, в якої уповноважені органи держави її громадянства (підданства) прийняли клопотання про припинення іноземного громадянства (підданства), уповноваженим органом такої держави документа про припинення громадянства (підданства) особи у встановлений законодавством іноземної держави строк (крім випадків, коли особі було відмовлено у припиненні громадянства (підданства) чи протягом двох років з дня подання клопотання, якщо строк не встановлено, або відсутність у законодавстві іноземної держави процедури припинення її громадянства (підданства) за ініціативою особи чи нездійснення такої процедури; - чинним законодавством передбачено вичерпний перелік обставин, які є незалежними від особи причинами неотримання документа про припинення іноземного громадянства, внаслідок чого вона подає декларацію про відмову від іноземного громадянства та чітко вказано, що особа має вчинити дії щодо виходу з громадянства, а саме, звернутись до відповідного органу з клопотанням про припинення іноземного громадянства; - одночасно зазначаємо, що пунктом 2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про громадянство України» щодо спрощеного набуття громадянства України окремими категоріями осіб» № 1941-IX від 14.12.2021 (набрав чинності 19.12.2021), передбачено право подати декларацію про відмову від іноземного громадянства окремими категоріями осіб, зазначеними в Указі Президента України від 13.08.2019 № 594, та які прийняті до громадянства України (на підставі статті 9 Закону України «Про громадянство України») у період 01.01.2018 до набрання чинності цим Законом, у разі неможливості виконати зобов`язання про припинення іноземного громадянства; - 24.11.2020 на підставі рішення УДМС у Херсонській області Вам оформлено набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України»; - згідно із законодавством України Ви з 24.11.2020 є громадянином України, у зв`язку з чим 23.12.2020 видано довідку № 520/44/20 про реєстрацію особи громадянином України, на підставі якої було оформлено тимчасове посвідчення громадянина України серії [NUMBER] від 28.01.2021, строком дії до 24.11.2022. Тобто до 24.11.2022 Ви повинні були подати до УДМС у Херсонській області документ про припинення громадянства російської федерації; - наразі УДМС у Херсонській області не може прийняти до розгляду декларацію про відмову від іноземного громадянства, у зв`язку з відсутністю законних підстав для її подання. Позивач, зважаючи на те, що відповідачем проігноровано його доводи про те, що він з незалежних від нього причин не може отримати документ про припинення громадянства РФ, і саме тому й має право на подання декларації про відмову від іноземного громадянства, звернувся до суду з даним позовом. Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції зазначив, що відповідач вирішуючи питання щодо прийняття декларації позивача обмежився лише роз`ясненнями норм законодавства щодо процедури припинення іноземного громадянства, не прийняв декларацію та не надав мотивованої відмови позивачу в прийнятті такої декларації. З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що відповідач не розглянув по суті звернення позивача, не надав жодної оцінки підставам подачі ним декларації. Тобто відповідачем фактично не прийнято жодного рішення за результатами розгляду декларації позивача. Враховуючи наведені приписи чинного законодавства та встановлені обставини, з метою ефективного захисту прав позивача, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню шляхом зобов`язання Управління Державної міграційної служби України в Херсонській області повторно розглянути звернення позивача про прийняття декларації про відмову від іноземного громадянства, з урахуванням висновків суду. Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду погоджується з означеними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне. Правові та організаційні засади отримання громадянства в Україні визначені Законом України «Про громадянство України» № 2235-III від 18 січня 2001 року (далі по тексту - Закон №2235-III). Відповідно до ст.8 Закону №2235-III особа (іноземець або особа без громадянства), яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24.08.1991р. на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), а також її неповнолітні діти мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням. Для оформлення набуття громадянства України в установленому порядку разом із заявою (клопотанням) про набуття громадянства України подається іноземцем - зобов`язання припинити іноземне громадянство. Іноземці, які подали зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство), повинні подати документ про це, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту реєстрації їх громадянами України. Іноземці, які мають усі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання документа про припинення громадянства (підданства), але з незалежних від них причин не можуть отримати його, подають декларацію про відмову від іноземного громадянства. Відповідно до абзацу 12\~ \~статті 1 Закону №2235, зобов`язання припинити іноземне громадянство - письмово оформлена заява іноземця про те, що в разі набуття громадянства України він припинить громадянство (підданство) іншої держави або громадянства (підданства) інших держав і протягом двох років з моменту набуття ним громадянства України подасть документ про припинення громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав до органу, що видав йому тимчасове посвідчення громадянина України. Згідно пунктів 117, 119 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого\~ \~Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215\~ \~зазначено наступне. У разі прийняття щодо особи рішення про встановлення належності до громадянства України, прийняття до громадянства України або оформлення набуття громадянства України територіальний орган Державної міграційної служби України, дипломатичне представництво чи консульська установа України за місцем її проживання реєструють особу громадянином України. Такій особі видається довідка про реєстрацію особи громадянином України, яка подається нею для одержання документів, що підтверджують громадянство України. Особам, які набули громадянство України та взяли зобов`язання припинити іноземне громадянство, видаються тимчасові посвідчення громадянина України. Після подання цими особами в установленому Законом порядку документа про припинення іноземного громадянства або декларації про відмову від іноземного громадянства їм замість тимчасових посвідчень громадянина України залежно від місця проживання видаються паспорти громадянина України або паспорти громадянина України для виїзду за кордон. Як вбачається з матеріалів справи, 24.11.2022 року Управлінням Державної міграційної служби України в Херсонській області видано [PERSON] тимчасове посвідчення громадянина України. Отже, [PERSON] повинен подати до уповноваженого органу України документ про припинення іноземного громадянства (підданства), виданий уповноваженим органом відповідної держави, протягом двох років з моменту реєстрації його громадянином України. Суд враховує той факт, що з 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією рф проти України\~ \~Указом Президента України №64/2022\~ \~введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який діє по теперішній час, крім того всі дипломатичні відносини з рф розірвано. Консульські установи країни агресора, що розміщені на території України, станом на сьогодні закриті та не функціонують, що унеможливлюють отримання документа про припинення громадянства. У той же час, зміни у зв`язку з військовою агресією російської федерації до законодавства щодо неотримання документа при припинення громадянства рф з незалежних причин не вносилися, що ставить позивача у невизначене становище. Крім того, з 12 березня 2020 року до 30 червня 2023 року на усій території України було встановлено карантин відповідно до постанов Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", від 20 травня 2020 року № 392 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів", від 22 липня 2020 року № 641 "Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 "Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2". Таким чином, позивач об`єктивно був позбавлений можливості вжити залежні від нього заходи щодо припинення громадянства РФ в періоді з 24.11.2020 по 24.11.2022. При цьому, в такому випадку законодавство України передбачає можливість подання декларації про відмову від іноземного громадянства, що і було вчинено позивачем 27.12.2023. Поряд із тим, 20.01.2023 року позивач звернувся до ДМС України із заявою, в якій повідомив, що з перших днів війни Херсонаська область була в зоні бойових дій та з 03.03.2022 по 11.11.2022 м. Херсон, де позивач проживає, було повністю окуповано. Через це позивач не мав можливості звернутися до консульства держави-агресора задля отримання довідки про відмову від громадянства України. У зв`язку із цим позивач просив роз`яснити йому порядок отримання постійного паспорта громадянина України в умовах воєнного часу та з урахуванням повідомленим ним обставин. Також прийняти декларацію про відмову від іноземного громадянства. У відповідь листом від 16.02.2023 № І-748-23/6.4/696-23 ДМС України повідомило позивачу, що саме на особу покладається обов`язок припинити іноземне громадянство та подати документ про припинення іноземного громадянства, виданий уповноважений органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту набуття ним громадянства України. Питання припинення громадянства РФ до повноважень ДМС не належать. Паспорт громадянина України позивач зможе отримати лише після припинення громадянства України. У справі Рисовський проти України (п.70-71) Європейський Суд зазначив про особливу важливість принципу "належного урядування", який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП], заява N 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП], заява N 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови", заява N 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі", заява N 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). У справі Рисовський проти України також викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу "належного урядування". ЄСПЛ вказав на те, що принцип "належного урядування", зокрема передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов`язків. Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (рішення у справі "Москаль проти Польщі". Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки"). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі "Лелас проти Хорватії". Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", п. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії", заява N 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії", заява N 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року). З матеріалів справи вбачається, що на звернення позивача щодо можливості подати декларацію про відмову від громадянства РФ \~\~відповідач обмежився роз`ясненнями норм законодавства по процедурі припинення іноземного громадянства, при цьому не прийняв від позивача декларацію про відмову від громадянства РФ \~\~та не надав мотивованої відмови в прийнятті такої декларації. Враховуючи вищевикладене, позивач мав повне право розраховувати на прийняття відповідачем декларації про відмову від іноземного громадянства, оскільки отримати документ про припинення громадянства російської федерації наразі не є можливим. Колегія суддів зазначає, що в даній справі відсутні докази, які б свідчили про відсутність можливості у суб`єкта владних повноважень прийняти обґрунтоване та законне рішення у формі, передбаченій чинним законодавством, з урахуванням позиції суду. Відповідно до положень частини другої статті 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У відповідності до пункту 10 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд в порядку адміністративного судочинства може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів. Частиною другою статті 6 КАС України, передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Отже, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права. Обираючи спосіб захисту порушеного права, суд зважує на його ефективність з точки зору статті 13 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» та враховує положення «Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень», прийняті Комітетом Міністрів 11.03.1980, а саме суд не може підміняти державний орган рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем. Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. При цьому, з огляду на положення ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України щодо компетенції адміністративного суду останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які Конституцією України віднесені до компетенції цього органу державної влади. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого адміністративного суду України 21.10.2010 року № П-278/10. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративний суд, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), передбаченим ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, критеріям, не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Аналіз приписів КАС України свідчить про те, що завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, оскільки ключовим його завданням є здійснення правосуддя. Отже, оскільки відповідач не розглянув по суті звернення позивача, не надав жодної оцінки підставам подачі ним декларації. Тобто відповідачем фактично не прийнято жодного рішення за результатами розгляду декларації позивача. Враховуючи наведені приписи чинного законодавства та встановлені обставини, з метою ефективного захисту прав позивача, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню шляхом зобов`язання Управління Державної міграційної служби України в Херсонській області повторно розглянути звернення позивача про прийняття декларації про відмову від іноземного громадянства, з урахуванням висновків суду. Доводи апеляційних скарг встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. Також, представник [PERSON] адвокат Тарасенко Д.Ю. просила стягнути витрати на послуги адвоката за представництво інтересів в суді апеляційної інстанції в сумі 5000 грн. Так, ч. 1\~ ст.132 КАС України\~ встановлено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (ч.3\~ ст. 132 КАС України). Частинами 1 та 2\~ ст.16 КАС України\~ встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Відповідно до вимог\~ ст.134 КАС України\~ витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Аналіз наведених положень процесуального законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Результат розгляду: granted