Рішення адміністративного суду від 2024-06-07 00:00:00+03

[PERSON] (далі - позивачка, [PERSON] ) звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління ДПС у Полтавській області (далі - відповідач, ГУ ДПС), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача: Державний виконавець Подільського відділу державної виконавчої служби у місті Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Жмурко Станіслав Сергійович (далі - третя особа), в якій просить: - визнати протиправними та скасувати вимоги про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДФС у Полтавській області від 06.07.2017 №Ф-2604-17 У на суму 8752,45 грн та від 09.11.2018 №Ф-2604-17 У на суму 15819,54 грн; - визнати протиправними та скасувати вимоги про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДПС у Полтавській області від 19.06.2019 №Ф-2604-17У на суму 16219,59 грн та від 11.11.2019 №Ф-204-17У на суму 5508,36 грн. Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 23.10.2023 у задоволенні адміністративного позову [PERSON] до Головного управління ДПС у Полтавській області, третя особа - Державний виконавець Подільського відділу державної виконавчої служби у місті Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Жмурко Станіслав Сергійович про визнання протиправними та скасування вимог про сплату боргу відмовлено. Позивач, не погодившись з вищевказаним рішенням суду, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 23.10.2023 в справі № 440/5788/23 скасувати та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. На обґрунтування вимог апеляційної скарги позивачка зазначає, що суд першої інстанції не дослідив і, відповідно, жодним чином не врахував того, що протягом трьох років (з жовтня 2016 року по вересень 2019 року) вона отримувала допомогу по догляду за дитиною. З цієї допомоги УСЗН нараховувало та сплачувало єдиний внесок, а отже, підстав для формування вимог про сплату недоїмки не існує. На підтвердження своєї позиції позивачка посилається на практику Верховного Суду, викладену в постановах від 27.11.2019 у справі № 160/3114/19, від 05.12.2019 в справі № 260/358/19, від 04.10.2019 в справі № 140/566/19. Крім того, позивачка звертає увагу, що загальна сума боргу платника єдиного внеску станом на 27.03.2020 становить 40 744, 64 грн, а загальна сума боргу, яка передавалася на стягнення в примусовому порядку станом на цю ж дату становить - 46 299,94 грн. На думку позивачки відповідна ситуація склалася тому, що відповідач не виконав вимоги пункту 7 розділу VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України 20 квітня 2015 року за № 449, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 07 травня 2015 року за № 508/26953 (далі - Інструкція № 449). А саме, не врахував, що якщо протягом наступного базового звітного періоду сума боргу (недоїмки) платника зросла, після проходження відповідних процедур узгодження та оскарження вимога про сплату боргу (недоїмки) подається до органу державної виконавчої служби або до органу Казначейства тільки на суму зростання боргу (недоїмки). У цій же справі кожна наступна вимога охоплює суму попереднього боргу, на який вже було сформовано попередню вимогу. Відповідач надав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а судові витрати покласти на позивачку. У відзиві представник ГУ ДПС зауважує, що станом на 07.06.2023 в інтегрованій картці платника [PERSON] по єдиному внеску за кодом платежу 71040000 (для фізичних осіб-підприємців, у тому числі, які обрали спрощену систему оподаткування та осіб, які проводять незалежну професійну діяльність) рахується заборгованість в сумі 49239,94 грн. Всі вимоги, які направлялися позивачці є належно вручені на підставі п. 42.4 Податкового кодексу України. Жодну звітність позивачка за відповідний період не подавала, пільг щодо сплати єдиного внеску позивачка не має. Крім того, розпорядником інформації щодо сплати єдиного внеску роботодавцем за [PERSON] є Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області. У відзиві на апеляційну скаргу відповідач наголошує на неспівмірності витрат на правничу допомогу у сумі 2000 грн та недоведеності цим витрат документально, адже позивачкою надано лише попередній розрахунок виконаних робіт від 24.04.2023. У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). Враховуючи, що справа судом першої інстанції розглянута за правилами спрощеного провадження, характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі, яка відноситься до незначної складності, не вимагають витребування нових доказів та проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, то за таких обставин колегія суддів вважає за необхідне розглянути справу в порядку письмового провадження. Згідно з ч.4 ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Колегія суддів, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що вимоги апеляційної скарги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що [PERSON] зареєстрована як фізична особа-підприємець 15.11.2011, взята на облік як платник єдиного внеску з 11 жовтня 2012 року, що підтверджується відповідними записами в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. З 01.01.2012 по 01.04.2015 позивачка перебувала на спрощеній системі оподаткування, обліку та звітності. У період з 01.04.2015 по 25.04.2023 [PERSON] перебувала на загальній системі оподаткування. 25.04.2023 відбулася державна реєстрація припинення підприємницької діяльності на підставі власного рішення відповідача. Контролюючим органом у зазначений період були сформовані податкові вимоги «Про сплату боргу (недоїмки)»: - від 06.07.2017 № Ф-2604-17 на суму 11451,20 грн (повернута поштою з відміткою «за закінченням терміну зберігання» 15.08.2017); - від 19.11.2018 № Ф-2604-17 на суму 27270,74 грн (повернута поштою з відміткою «за закінченням терміну зберігання» 28.12.2018); - від 19.06.2019 № Ф-2604-17 на суму 32482,10 грн (повернута поштою з відміткою «за закінченням терміну зберігання» 15.08.2019); - від 11.11.2019 № Ф-2604-17 на суму 37990,46 грн (повернута поштою з відміткою «за закінченням терміну зберігання» 06.02.2020). Підставою для формування вказаних вимог слугувала інформація в інтегрованій картці платника податків щодо наявності заборгованості у позивача зі сплати єдиного внеску на час формування вимоги. Станом на день припинення підприємницької діяльності [PERSON] , в ІС «Податковий блок» в реєстрі страхувальників відсутня інформація, щодо наявності у платника пільги по сплаті єдиного внеску. Виходячи із положень Закону України «Про Державний бюджет України» за відповідний рік мінімальний страховий внесок, який мала б сплатити позивачка у 2017 році становив 704,00 грн (3200 грн х 22%), у 2018 році 819,06 грн (3723 грн х 22%), а у 2019 році 918,06 грн (4173 грн х 22%), а у 2020 році 1039,06 грн (4723 грн х 22%). Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка самостійно не обчислила та не сплатила суму єдиного внеску за період 2015-2019, а отже, контролюючим органом правомірно визначені суми недоїмки з єдиного внеску на загальну суму та сформовані вимоги про їх сплату №Ф-2604-17 У від 06.07.2017 на суму 8752,45 грн; №Ф-2604-17 У від 19.11.2018 на суму 15819,54 грн; № Ф-2604-17 У від 19.06.2019 на суму 16219,59 грн; № Ф-2604-17 У від 11.11.2019 на суму 5508,36 грн. Колегія суддів не погоджується з вищевказаним висновком суду першої інстанції з огляду на таке. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. За змістом частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Частиною першою статті 6 КАС України закріплено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визначаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Відповідно до статті 2 Закону України від 8 липня 2010 року № 2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (надалі - Закон № 2464-VI, який підлягає до застосування у редакції на час виникнення спірних правовідносин) його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - як консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. Як визначено пунктом 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску, є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування. В силу частини четвертої статті 4 вказаного Закону особи, зазначені у пунктах 4 та 5-1 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування. Пунктом 3 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI передбачено, що для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, єдиний внесок нараховується на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску. Відповідно до абзацу третього частини восьмої статті 9 Закону № 2464-VI (в редакції, яка діяла до 31.12.2017), платники єдиного внеску, зазначені у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 10 лютого наступного року, крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, які сплачують єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок. У редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2148-VIII, яка діє з 1 січня 2018 року, вищевказана стаття передбачає, що платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок. Згідно з частиною четвертою статті 25 Закону № 2464-VI орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату. Таким чином, підставою для формування та надіслання органом доходів і зборів платнику вимоги про сплату боргу є наявність недоїмки у платника єдиного внеску. Разом з тим, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. На підставі наведеного вище можливо зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності фізичних осіб-підприємців, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності. Як установлено судом апеляційної інстанції зі змісту інтегрованої картки платника податків (а.с. 68-78) та копій вимог, долучених до матеріалів справи: - вимога №Ф-2604-17 У від 06.07.2017 сформована на суму 8752,45 грн як недоїмка зі сплати єдиного внеску станом на 25.10.2017. Разом з тим копія даних інтегрованої картки платника податків, долучена відповідачем до матеріалів справи, взагалі не містить даних щодо операцій позивача за 2017 рік. - вимога №Ф-2604-17 У від 19.11.2018 на суму 15819,54 грн (недоїмка зі сплати єдиного внеску станом на 15.03.2019). У вимозі також зазначено, що загальна сума боргу платника єдиного внеску станом на 15.03.2019 - 29727,92 грн, з них недоїмка - 29284,95 грн, штрафи - 230 грн, пеня 212,97 грн. Інтегрована картка платника податків містить дані щодо загальної суми недоїмки, починаючи з моменту обліку платником податків, та станом на 31.03.2019 у сумі 29514,95 грн. Ця сума включає в себе також штраф у розмірі 230 грн, оскільки окремої колонки для визначення розмірі штрафу не передбачено. - вимога № Ф-2604-17 У від 19.06.2019 на суму 16219,59 грн (недоїмка зі сплати єдиного внеску станом на 09.10.2019 за період з). Загальна сума боргу платника єдиного внеску станом на 09.10.2019 - 16662,56 грн, з них недоїмка - 16219,59 грн, штрафи - 230 грн, пеня 212,97 грн; Інтегрована картка платника податків містить дані щодо загальної суми недоїмки, починаючи з моменту обліку платником податків, та станом на 30.09.2019 у сумі 35 023,31 (з них штраф - 230 грн), а загальна сума заборгованості - 35 236,28 грн. - вимога № Ф-2604-17 У від 11.11.2019 на суму 5508,36 грн (недоїмка зі сплати єдиного внеску станом на 27.03.2020). Загальна сума боргу платника єдиного внеску станом на 27.03.2020 - 40 744,64 грн, з них недоїмка - 40 301,67 грн, штрафи - 230 грн, пеня 212,97 грн. Інтегрована картка платника податків містить дані щодо загальної суми недоїмки, починаючи з моменту обліку платником податків, та станом на 31.03.2019 у сумі 40 531,67 (з них штраф - 230 грн), а загальна сума заборгованості - 40 744,64 грн. Отже, інтегрована картка платника податків [PERSON] містила дані про наявність у позивачки заборгованості зі сплати єдиного внеску. Разом з тим, як установлено судом апеляційної інстанції, та неодноразово наголошувалося позивачкою в позовній заяві та апеляційній скарзі, [PERSON] , [INFO] перебувала на обліку в управлінні соціального захисту населення Подільської районної у місті Полтаві ради та одержувала допомогу при народженні дитини на [PERSON] , [INFO] з 01.10.2016 року до 05.09.2019 року (а.с. 16). На підставі даних довідки форми ОК-5 судом апеляційної інстанції установлено, що з 01.10.2016 року по 05.09.2019 страхувальником позивачки виступало управління соціального захисту населення Подільської районної у місті Полтаві (ідентифікаційний код 03195300) ради, яке сплачувало відповідні внески, відбувалося також зарахування страхового стажу (а.с. 18-19). Загалом за три місяці 2016 року було сплачено 4500 грн, за 2017 рік - 38 400 грн, за 2018 - 44676 грн, за 2019 (частково) - 34 079,50 грн. Оцінюючи правомірність оскаржуваних вимог, суд першої інстанції серед іншого виходив з того, що пільг щодо сплати єдиного внеску позивачці не надано. Суд апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком суду, виходячи наступного. Як передбачено абзацом третім пункту 1 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI, нарахування та сплата єдиного внеску за платників, зазначених у абзаці сьомому пункту 1 частини першої статті 4 цього Закону, здійснюється за рахунок коштів державного бюджету в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, але не менше мінімального страхового внеску за кожну особу. Відповідно до підпункту 2 пункту 1 Порядку нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за деякі категорії застрахованих осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2011 № 178 (далі - Порядок № 178), цей Порядок визначає механізм сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) за: осіб, які доглядають за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відповідно до закону отримують допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та/або допомогу при народженні дитини, при усиновленні дитини. Пунктом 2 Порядку № 178 визначено, що єдиний внесок нараховується: за осіб, зазначених у підпункті 2 пункту 1 цього Порядку, - на суми допомоги при народженні дитини (крім суми, яка виплачується одноразово) та/або суми допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, нарахованої за базовий звітний період. Крім того, за правилами частини першої статті 19 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 1105-ХІV) право на матеріальне забезпечення та соціальні послуги за страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності мають застраховані особи - громадяни України, іноземці, особи без громадянства та члени їх сімей, які проживають в Україні, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Це право виникає з настанням страхового випадку в період роботи (включаючи час випробування та день звільнення), зайняття підприємницькою та іншою діяльністю, якщо інше не передбачено законом. Згідно із пунктом 1 частини першої статті 20 Закону № 1105-ХІV за страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності надаються такі види матеріального забезпечення та соціальних послуг: допомога по тимчасовій непрацездатності (включаючи догляд за хворою дитиною). Пунктом 4 частини першої статті 22 Закону № 1105-ХІV визначено, що допомога по тимчасовій непрацездатності надається застрахованій особі у формі матеріального забезпечення, яке повністю або частково компенсує втрату заробітної плати (доходу), у разі настання в неї одного з таких страхових випадків: догляду за дитиною віком до трьох років або дитиною з інвалідністю віком до 18 років у разі хвороби матері або іншої особи, яка доглядає за цією дитиною. Отже, допомога по догляду за дитиною є допомогою по тимчасовій непрацездатності, яка надається застрахованим особам (у т. ч. підприємцям) у формі матеріального забезпечення, яке повністю або частково компенсує втрату заробітної плати (доходу). Тобто, застрахована особа може не здійснювати підприємницьку діяльність у випадку догляду за дитиною віком до трьох років, при цьому, самостійно не сплачує єдиний внесок, а отримує щомісячну допомогу по догляду за дитиною, на яку нараховується та з якої сплачується єдиний внесок. На підставі наведеного можливо зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності. Поряд з цим, у випадку отримання застрахованою особою у встановленому порядку щомісячної соціальної допомоги (в т.ч. по догляду за дитиною), на яку нараховується та з якої сплачується єдиний внесок у мінімальному розмірі, обов`язок сплати такою особою, що зареєстрована як фізична особа - підприємець, єдиного внеску не виникає. Аналогічна правова позиція щодо подвійної сплати єдиного соціального внеску викладена у постановах Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 160/3114/19, від 05.12.2019 у справі № 260/358/19, від 04.10.2022 у справі № 140/566/19 За встановлених обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що оскільки протягом 2016 - 2019 років позивачка у встановленому законом порядку одержувала щомісячну допомогу по догляду за дитиною, на яку нараховувався та з якої сплачувався єдиний внесок, вказаний період включений до страхового стажу позивачки, при цьому, підприємницьку діяльність вона не здійснювала та доходів від неї не отримувала, тому у відповідача були відсутні правові підстави для формування та направлення [PERSON] оскаржуваних вимог про стягнення боргу. Крім того, колегія суддів зазначає, що у відповідності до п. 7 Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженою наказом Міністерства фінансі України від 20.04.2015 № 449, якщо протягом наступного базового звітного періоду сума боргу (недоїмки) платника зросла, після проходження відповідних процедур узгодження та оскарження вимога про сплату боргу (недоїмки) подається до органу державної виконавчої служби або до органу Казначейства тільки на суму зростання боргу (недоїмки). При цьому суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що дані інтегрованої картки платника податків, долучені відповідачем до матеріалів справи, мають фрагментарний характер, зміст оскаржуваних вимог не відповідає даним інтегрованої картки. Зі змісту оскаржуваних вимог загальна сума боргу платника єдоного внеску станом на 27.03.2020 року становить 40744, 64 грн., а загальна сума, що передавалася до стягнення згідно вимог становить 46299, 94 грн. Крім того, співставлення змісту оскаржуваних вимог та даних інтегрованої картки платника податків підтверджує обґрунтованість доводів апеляційної скарги щодо невиконання відповідачем вимог Інструкції № 449. Згідно пункту 2 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Враховуючи, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, які мають значення для справи, допустив неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 23.10.2023 - скасуванню з прийняттям нової постанови про задоволення позовних вимог. Щодо клопотання позивача про стягнення з відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2000 гривень, колегія суддів зазначає наступне. Згідно з ст. 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи. Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Частини 3, 5 ст. 143 КАС України передбачають, що якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, передбаченому частиною третьою цієї статті, суд виносить додаткове рішення в порядку, визначеному статтею 252 цього Кодексу. Витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність". Відповідно до ст. 30 цього Закону, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Отже, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Водночас, для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача, має бути встановлено, що позов позивача підлягає задоволенню, а також має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір є розумний та виправданий, що передбачено у ст. 30 Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність". Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою. Приписи ч. 9 ст. 139 КАС України містять критерії розподілу судових витрат, які суд повинен врахувати при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат. Так, пунктами 1, 2, 4 ч. 9 ст. 139 КАС України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін; стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись. Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Результат розгляду: granted