Рішення адміністративного суду від 2022-11-23 00:00:00+02

[PERSON] подано на розгляд Окружному адміністративному суду міста Києва позов до Апарату Верховної Ради України, у якому позивач просив суд: - визнати протиправною бездіяльність Апарату Верховної Ради України щодо невиплати [PERSON] одноразової грошової допомоги у розмірі тримісячної заробітної плати при звільненні з посади помічника-консультанта народного депутата на підставі дострокового припинення повноважень народного депутата 27.11.2014; - зобов`язати Апарат Верховної Ради України виплатити [PERSON] одноразову грошову допомогу у розмірі тримісячної заробітної плати при звільненні з посади помічника-консультанта народного депутата на підставі дострокового припинення повноважень народного депутата 27.11.2014; - зобов`язати Апарат Верховної Ради України виплатити [PERSON] середній заробіток за весь час затримки виплати одноразової грошової допомоги при звільненні з 27.11.2014 по день фактичного розрахунку. Позивач звернувся до суду, зазначаючи, що відповідачем протиправно не було виплачено одноразову грошову допомогу у розмірі тримісячної заробітної плати при звільненні помічника - консультанта народного депутата на підставі дострокового припинення повноважень народного депутата. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 серпня 2022 р. адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність Апарату Верховної Ради України щодо невиплати [PERSON] одноразової грошової допомоги у розмірі тримісячної заробітної плати при звільненні з посади помічника-консультанта народного депутата на підставі дострокового припинення повноважень народного депутата 27.11.2014. Зобов`язано Апарат Верховної Ради України виплатити [PERSON] одноразову грошову допомогу у розмірі тримісячної заробітної плати при звільненні з посади помічника-консультанта народного депутата на підставі дострокового припинення повноважень народного депутата 27.11.2014. Зобов`язано Апарат Верховної Ради України виплатити [PERSON] середній заробіток за час затримки виплати одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі середнього заробітку [PERSON] за один місяць. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду в частині, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині та прийняти нову постанову в частині визначення середнього заробітку, яким зобов`язати відповідача виплатити позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні з 27.11.2014 по день фактичного розрахунку; в частині стягнення судового збору усунути описку у прізвищі позивача. Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 26.09.2022 відкрито апеляційне провадження та призначено апеляційну скаргу позивача до розгляду у порядку письмового провадження на 23.11.2022. 22.11.2022, під № 52031 до суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу. Також, 22.11.2022, під № 52045 до суду від апелянта надійшло клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, у зв`язку із пропуском позивачем встановленого приписами ст. 122 КАС України строку на звернення до суду з даним позовом. Колегія суддів, розглянувши вказане клопотання відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що воно не підлягає задоволенню, з урахуванням того, що згідно норм ч. 1 ст. 308 КАС України, судом апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції переглядається в межах доводів та вимог апеляційної скарги, проте, відповідач не подавав апеляційну скаргу в даній справі, апелянтом є позивач. Дану справу розглянуто в порядку письмового провадження, оскільки, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги позивача, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, відповідно до наявної в матеріалах справи копії довідки Апарату Верховної Ради України № 20-17/1037 від 17.11.2021, [PERSON] : 01.10.2013 звільнений з посади помічника-консультанта народного депутата України за власним бажанням (розпорядження Керівника Апарату Верховної Ради України № 8443 від 08.10.2013); з 01.11.2013 по 01.12.2013 працював на посаді помічника-консультанта народного депутата України Верховної Ради України сьомого скликання [PERSON] без поширення дії Закону України «Про державну службу»; з 02.12.2013 по 27.11.2014 працював на посаді помічника-консультанта народного депутата України Верховної Ради України сьомого скликання [PERSON] з поширенням дії Закону України «Про державну службу». 15.11.2021 позивач звернувся до Апарату Верховної Ради України про надання довідок щодо заробітної плати та виплати одноразової грошової допомоги за дострокове припинення повноважень народного депутата України. Листом від 07.12.2021 № 15/26-2021/380759, Апарат Верховної Ради України відмовив у виплаті одноразової грошової допомоги за дострокове припинення повноважень народного депутата України, оскільки народний депутат самостійно у межах загального фонду, встановленого йому для оплати праці помічників - консультантів, здійснює розподіл місячного фонду оплати праці, надає матеріальну допомогу та компенсацію за невикористану відпустку. Позивачем додано до матеріалів справи довідку по зарплаті від 30.11.2021 № 9-1-15/1344, що містить інформацію про нараховану заробітну плату за період з серпня по жовтень 2014 року. Вважаючи що відповідач мав виплатити одноразову грошову допомогу у розмірі тримісячної заробітної плати при звільненні помічника - консультанта народного депутата на підставі дострокового припинення повноважень народного депутата, позивач звернувся до суду з даним позовом. Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що помічники-консультанти народного депутата України, на яких поширюється дія Закону № 2790-ХІІ, мають право на отримання передбачених законодавством виплат, зокрема одноразової грошової допомоги при звільненні та компенсації за невикористану відпустку. Виплата грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку при звільненні з посади помічника-консультанта народного депутата України відноситься до видатків Апарату Верховної Ради України у межах кошторису витрат на реалізацію повноважень Верховної Ради України, з урахуванням чого, суд першої інстанції відхилив посилання відповідача на те, що фінансове забезпечення помічників-консультантів народного депутата є можливим виключно в межах коштів, виділених за бюджетними призначеннями, і що Апарат ВР України не може брати на себе фінансові зобов`язання щодо помічників-консультантів народних депутатів України, які не передбачені Законами України про Державний бюджет України на відповідний рік, оскільки відсутність фінансових ресурсів не може бути підставою для позбавлення особи права на отримання законодавчо гарантованих виплат. Також, враховуючи невиплату відповідачем позивачу компенсації в день його звільнення за наявності законних підстав для здійснення такої виплати, та, як наслідок, не проведення повного розрахунку під час звільнення, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги про зобов`язання відповідача виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку підлягають задоволенню, у розмірі, пропорційному сумі середнього заробітку позивача за один місяць. Натомість, апелянт вважає, що суд першої інстанції не мав підстав зменшувати розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та визначати його розмір у взаємозв`язку із справедливим балансом між правами та інтересами сторін, адже такі висновки суду суперечать вимогам ст. ст. 116 та 117 КЗпП. Крім того, позивач не заявляв вимоги про стягнення компенсації конкретної суми середнього заробітку, оскільки спір щодо його розміру відсутній. Акцентовано увагу на тому, що судом першої інстанції у резолютивній частині рішення при розподілі судових витрат - стягненні судового збору, було допущено описку в прізвищі позивача. З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне. Закон України «Про статус народного депутата України», визначає статус (права, обов`язки і відповідальність) народного депутата України у Верховній Раді України та за її межами, встановлює правові і соціальні гарантії здійснення народним депутатом України своїх депутатських повноважень. За частиною першою статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України», народний депутат може мати до тридцяти одного помічника-консультанта, правовий статус і умови діяльності яких визначаються цим та іншими законами та прийнятим відповідно до них Положенням про помічника-консультанта народного депутата, яке затверджується Верховною Радою України. Згідно з частиною третьою статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України», помічники-консультанти народного депутата працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах. Помічники-консультанти народного депутата перебувають у штаті державних підприємств, установ, організацій або за заявою народного депутата прикріплюються для кадрового та фінансового обслуговування до виконавчих комітетів відповідного органу місцевого самоврядування, а у містах Києві та Севастополі до секретаріатів міських рад. Помічники-консультанти народного депутата, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі, можуть прикріплюватися для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України. Помічник-консультант народного депутата звільняється з попереднього місця роботи в порядку переведення в зазначений у його заяві і поданні народного депутата строк. Народний депутат самостійно визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі, за сумісництвом і на громадських засадах у межах загального фонду, який встановлюється йому для оплати праці помічників-консультантів Постановою Верховної Ради України; здійснює їх підбір, розподіляє обов`язки між ними та здійснює особисто розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів. На реалізацію норм статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України», затверджено Положення про помічника-консультанта народного депутата України, затверджене постановою Верховної Ради України від 13 жовтня 1995 року № 379/95-ВР (далі по тексту - Положення (застосовується в редакції, чинній на момент звільнення позивача). Нормами частини сьомої статті 1.1 Положення, визначено, що помічники-консультанти народного депутата України, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі, можуть прикріплюватися для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України. Відповідно до частини другої статті 2.2 Положення, на помічників-консультантів народного депутата України, які прикріплені для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України, поширюється дія розділів III, VI та VII Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників Апарату Верховної Ради України. Згідно із статтями 3.1, 3.2 Положення, персональний підбір кандидатур на посаду помічника-консультанта, організацію їх роботи та розподіл місячного фонду оплати праці здійснює особисто народний депутат України, який несе відповідальність щодо правомірності своїх рішень. Помічник-консультант народного депутата України працює за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах. Відповідно до статті 4.1 Положення, розмір загального фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України встановлюється Верховною Радою України. У межах загального фонду, встановленого йому для оплати праці помічників-консультантів, народний депутат України самостійно: визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах; здійснює розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів, що не може бути нижчим за встановлену законом мінімальну заробітну плату; надає помічникам-консультантам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань. У свою чергу, згідно змісту частини другої статті 4.6 Положення, у разі звільнення помічника-консультанта народного депутата України на підставі дострокового припинення повноважень народного депутата України відповідно до частини третьої статті 5 Закону України «Про статус народного депутата України» помічнику-консультанту народного депутата України, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі його тримісячної заробітної плати за рахунок бюджетних призначень на забезпечення діяльності Верховної Ради України. Згідно з пунктом першим розділу І Положення про Апарат Верховної Ради України, затвердженого розпорядженням Голови Верховної Ради України від 25 серпня 2011 року №769 (далі по тексту - Положення №769) Апарат Верховної Ради України є постійно діючим органом, який здійснює правове, наукове, організаційне, документальне, інформаційне, експертно-аналітичне, фінансове і матеріально-технічне забезпечення діяльності Верховної Ради України, її органів та народних депутатів України. Підпунктами першим та другим пункту 10 Положення №769 передбачено, що Апарат Верховної Ради України забезпечує фінансування діяльності Верховної Ради України та її Апарату відповідно до видатків, передбачених кошторисом витрат на реалізацію повноважень Верховної Ради України; здійснює в межах наявних коштів матеріально-технічне забезпечення діяльності Верховної Ради України. Тож, з наведеного слідує, що помічники-консультанти народного депутата України, на яких поширюється дія Закону № 2790-ХІІ, мають право на отримання передбачених законодавством виплат, зокрема одноразової грошової допомоги при звільненні та компенсації за невикористану відпустку, на чому цілком обґрунтовано наголосив і суд першої інстанції. Оскільки спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці помічників-консультантів народного депутата України не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику при звільненні всіх належних сум, тому суд першої інстанції дійшов висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 Кодексів законів про працю України, як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення. Частиною першою статті 47 Кодексу законів про працю України, встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно з частиною першою статті 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Враховуючи невиплату відповідачем позивачу компенсації в день його звільнення за наявності законних підстав для здійснення такої виплати, та, як наслідок, не проведення повного розрахунку під час звільнення, суд першої інстанції правильно визначив, що позовні вимоги про зобов`язання відповідача виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку підлягають задоволенню. Проте, судом першої інстанції було враховано, що період затримки розрахунку при звільненні зі служби, визначається як проміжок часу між днем звільнення [PERSON] та днем ухвалення рішення в цій справі, водночас, позивач на час звільнення з роботи був обізнаний про обставини здійснення виплати заробітної плати та ненарахування разової грошової допомоги, разом з тим, адміністративний позов у цій справі подав 20.12.2021, тобто лише через 7 років з дня звільнення, тому, з метою дотримання справедливого балансу між правами та інтересами сторін цієї справи, суд вважав необхідним зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з державної служби та присудити до стягнення на користь позивача кошти в сумі середнього заробітку за один місяць. Апелянт вважає, що суд першої інстанції не мав підстав для зменшення розміру компенсації, позаяк, між сторонами відсутній спір щодо розміру такої компенсації. Колегія суддів зазначає, що у разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак, за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку. Як встановлено вище, позивачу у день звільнення підлягала у розмірі тримісячної заробітної плати при звільненні помічника-консультанта народного депутата на підставі дострокового припинення повноважень народного депутата. При задоволенні позову, суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. При розгляді даної справи, суд враховує правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 24.10.2011 у справі № 6-39цс11 та у Пленумі Верховного Суду України у постанові від 24 грудня 1999 року № 13, а також постанову Верховного Суду від 04.04.2018 у справі № 524/1714/16-а (К/9901/8793/18), висновки Верховного Суду України від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16 та застосувати принцип співмірності, з урахуванням таких обставин, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати тощо. Аналогічні правові позиції викладені у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 30.10.2019 у справі № 806/2473/18, від 24.07.2019 у справі № 805/3167/18-а, у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 03.04.2019 у справі № 662/1626/17, від 17.01.2019 у справі № 2-1579/11. З цього приводу, колегія суддів також зазначає, що, встановлений ст. 117 Кодексу законів про працю України, механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника. При вирішенні цього питання враховуються такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати. Тож, з урахуванням наведеного, суд першої інстанції цілком обґрунтовано та з урахуванням принципу справедливості та істотності частки виплати (вихідна допомога при звільненні, не весь заробіток) порівняно із середнім заробітком працівника та заявленим періодом відшкодування (нарахування компенсації), та з урахуванням того, що позивача було звільнено у 2014 році, а за вихідною допомогою останній звернувся лише у 2021 році, вирішив задовольнити позовні вимоги, при цьому, зменшивши розмір компенсації за затримку позивачу розрахунку при звільненні до розміру середнього заробітку позивача за однин місяць. Таким чином, враховуючи невиплату відповідачем позивачу компенсації в день його звільнення за наявності законних підстав для здійснення такої виплати, та, як наслідок, не проведення повного розрахунку під час звільнення, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги про зобов`язання відповідача виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку підлягають задоволенню, проте, у розмірі, визначеному судом першої інстанції. Щодо доводів апелянта про те, що між сторонами відсутній спір про розмір компенсації, колегія суддів наголошує на тому, що позивачем заявлено вимогу про стягнення компенсації за час затримки розрахунку при звільненні за період, у разі задоволення судом якої, відповідач має здійснити виплату такої компенсації виходячи за весь період, проте, суд першої інстанції обґрунтовано та справедливо визначив розмір такої компенсації. Щодо доводів апелянта, як на підставу прийняття нового судового рішення, на допущення судом першої інстанції описки у резолютивній частині рішення щодо стягнення судового збору, колегія суддів наголошує, що такі не є підставою для скасування/зміни оскаржуваного рішення, адже може бути виправлене, у порядку, визначеному ст. 253 КАС України. Тож, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, за наслідком апеляційного розгляду, колегія суддів дійшла висновку про те, що доводи апеляційної скарги позивача не спростовують висновків суду першої інстанції та не є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції. Згідно з приписами ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін. У відповідності до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Результат розгляду: denied