Рішення адміністративного суду від 2023-01-26 00:00:00+02

І. РУХ СПРАВИ У квітні 2019 року [PERSON] (далі - [PERSON] або позивач) звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства оборони України (далі - відповідач), в якому просив: визнати протиправним і скасувати пункт 98 рішення Міністерства оборони України про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги, як особі, звільненій з військової служби, у зв`язку із встановленням інвалідності 2 групи з 19.08.2013 внаслідок травми, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби, оформленого протоколом засідання комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 15.03.2019 №32; зобов`язати відповідача призначити та виплатити одноразову грошову допомогу як особі, звільненій з військової служби, у зв`язку із встановленням інвалідності 2 групи внаслідок травми, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби, у розмірі 30-місячного грошового забезпечення на дату встановлення інвалідності, а саме 19.08.2013. Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 27.05.2019, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 01.08.2019, у задоволенні позову відмовлено. Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій, позивач подав касаційну скаргу, у якій просить суд касаційної інстанції скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову. IІ. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ Ухвалою Верховного Суду від 22.08.2019 відкрито касаційне провадження у справі. Ухвалою Верховного Суду від 17.11.2021 справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження відповідно до вимог статті 345 КАС України. ІІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач проходив військову службу в Збройних Силах України за контрактом до 25.07.2005 та звільнений в запас за станом здоров`я. Згідно з інформацією, зазначеною у довідці до акту огляду медико-соціальної експертної комісії №070158 від 21.08.2007, позивачу з 03.08.2007 встановлено 3 групу інвалідності, яка пов`язана з проходженням військової служби. В подальшому, за результатами огляду, зафіксованого у довідці до акту огляду медико-соціальної експертної комісії Серія 10 ААБ №656626 від 11.09.2013, позивачу з 19.08.2013 встановлена 2 група інвалідності, яка пов`язана з виконанням обов`язків військової служби. У зв`язку із встановленням 2 групи інвалідності, позивач 08.11.2018 звернувся через Військовий комісаріат Житомирського ОМВК до Міністерства оборони України із заявою про виплату йому одноразової грошової допомоги. За результатами розгляду цього питання відповідач 15.03.2019 прийняв рішення №32, оформлене протоколом, де пунктом 98 відмовив [PERSON] у призначенні одноразової грошової допомоги з підстав, що інвалідність позивачу встановлена до набрання чинності (01.01.2014) нової редакції статті 16 Закону України від 20.12.1991 №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-XII). Також, в порушення пункту 4 статті 16-3 Закону №2011-XII групу інвалідності змінено понад дворічний термін після встановлення первинної групи інвалідності. Вважаючи свої права та інтереси порушеними, позивач звернувся з цим позовом до суду. ІV. АРГУМЕНТИ СТОРІН В обґрунтування позовних вимог позивач стверджує, що в зв`язку із встановленням йому інвалідності, яка настала внаслідок травми, пов`язаної з виконанням військової служби, він звернувся до відповідача із заявою про виплату одноразової грошової допомоги, проте останній протиправно відмовив у нарахуванні та виплаті такої. Позивач наголошує, що в силу норм чинного законодавства допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги. Таким чином, за твердженням позивача, він набув право на отримання та виплату одноразової грошової допомоги в поряду та у розмірі, встановленому постановою Кабінету Міністрів України від 28.05.2008 №499 «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб» (далі - Порядок №499). Відповідач проти позову заперечує та наголошує на тому, що до спірних правовідносин слід застосовувати законодавство чинне на момент звільнення позивача зі служби, а тому [PERSON] не набув право на отримання одноразової грошової допомоги, позаяк станом на день його звільнення норма, що регламентує порядок призначення та виплати цієї допомоги, не існувала. Також відповідач вказав про існування обмеження дворічним терміном періоду після первинного встановлення інвалідності та встановлення вищої групи інвалідності, у разі спливу якого одноразова грошова допомога не здійснюється. V. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що на момент звернення позивача із заявою про виплату одноразової грошової допомоги частина восьма статті 16-3 Закону №№2011-XII передбачала умову реалізації такого права протягом трьох років з дня виникнення такого права. Однак позивачем реалізовано своє право на отримання одноразової грошової допомоги поза межами трирічного строку. Водночас, суди визнали необґрунтованими посилання відповідача на сплив двох років між встановлення груп інвалідності, з тих підстав, що на момент встановлення позивачу вищої групи інвалідності, норми, що встановлюють обмеження дворічним строком на виплату одноразової грошової допомоги були відсутні. Проте з урахуванням іншої підстави - відсутність права на отримання одноразової грошової допомоги, суди обох інстанцій дійшли висновку про відсутність підстав для задоволення позову. VІ. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ Касаційна скарга обґрунтована тим, що судами попередніх інстанцій неповно з`ясовані обставини справи, що призвело до неправильного вирішення спору по суті. Скаржник наполягає на тому, що на момент встановлення йому вищої групи інвалідності, пов`язаної із виконанням обов`язків військової служби, вже діяла стаття 16 Закону №2011-XII, яка передбачала право на отримання одноразової грошової допомоги, без обмеження строком. Таким чином, скаржник стверджує про порушення з боку відповідача його права на соціальний захист. Відповідач у поданому до суду касаційної інстанції відзиві стверджує про законність та обґрунтованість рішень судів попередніх інстанцій. Зазначає, що заява про виплату одноразової грошової допомоги подана [PERSON] після спливу трирічного строку, передбаченого для реалізації права на її призначення та виплату, а тому позивач фактично втратив на неї право. VІІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ Верховний Суд перевірив доводи касаційної скарги, правильність застосування судами норм матеріального права та дійшов таких висновків. Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється відповідно до Закону України від 25.03.1992 №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції, чинній на момент звернення позивача із заявою; далі - Закон № 2232-ХІІ). Відповідно до статті 41 Закону виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом № 2011-XII. Згідно частини дев`ятої статті 16-3 Закону №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975, прийнятою відповідно до пункту 2 статті 16-2 та пункту 9 статті 16-3 Закону №2011-ХІІ, затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - Порядок №975). Пунктом 2 цього Порядку встановлено, що особам, які до набрання чинності Порядком, затвердженим цією постановою, мають право на отримання одноразової грошової допомоги: допомога, що була призначена, виплачується відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року №499, Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, що сталися у 2006 році, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2007 року № 284, і Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності співробітників кадрового складу розвідувальних органів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 листопада 2007 року № 1331; допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги. Відповідно до приписів пункту 3 Порядку №975, днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - є дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії. Зміст наведених норм права дає підстави дійти висновку, що право на отримання одноразової грошової допомоги безпосередньо пов`язане із датою встановлення інвалідності та, відповідно, визначається положеннями законодавства, яке було чинним саме на той момент, та встановлювало, зокрема, порядок отримання та розмір такої допомоги. Наступна зміна законодавства не впливає на порядок отримання, розмір допомоги тощо, і це відповідає принципу правової визначеності як складової принципу верховенства права. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 09.11.2018 у справі №759/5707/16-а та від 29.04.2020 у справі №295/2741/17. Предметом спору у цій справі є вимога нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу як інваліду ІІ групи. Другу групу інвалідності позивачу встановлено 19.08.2013, а отже до спірних правовідносин підлягає застосуванню законодавство, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги. Частиною другою статті 16 Закону №2011-XII, в редакції, чинній до 1 січня 2014 року, було передбачено, що у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю під час виконання ним обов`язків військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі до п`ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України. Аналогічне правило закріплено у Порядку №499. Так, відповідно до підпункту 2 пункту 2 вказаного Порядку, військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової служби) у разі настання інвалідності в період проходження військової служби та особам, звільненим з військової служби, у разі настання інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення з такої служби чи після закінчення зазначеного строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період її проходження, - у розмірі: 24-місячного грошового забезпечення - інвалідам II групи, а у разі настання інвалідності внаслідок виконання обов`язків військової служби - у розмірі: 30-місячного грошового забезпечення - інвалідам II групи. За наведеного правового регулювання та встановлених у справі обставин, колегія суддів приходить до висновку, що позивач набув право на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до статті 16 Закону №2011-XII, в редакції, чинній до 1 січня 2014 року, та Порядку №499. Правова позиція щодо застосування норм права у подібних правовідносинах узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 26.06.2018 у справі №750/5074/17, від 10.04.2020 у справі №751/9773/16-а, від 30.11.2020 у справі №336/1933/17 та від 21.09.2021 у справі №420/486/20. Щодо висновків судів попередніх інстанцій про пропущення позивачем трирічного строку звернення за одноразовою грошовою допомогою, колегія суддів зазначає про таке. Так, частина восьма статті 16-3 Закону №2011-XII, якою встановлено, що особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цим Законом, можуть реалізувати його протягом трьох років з дня виникнення у них такого права, набрала чинності з 01 січня 2014 року відповідно до пункту 1 Перехідних положень Закону України №5040-VI від 04.07.2012 «Про внесення змін до деяких законів України з питань соціального захисту військовослужбовців» (далі - Закон №5040-VI). Конституційний Суд України у рішенні від 9 лютого 1999 у справі №1-рп/99 зазначив, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип, закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Таким чином, в силу приписів статті 58 Конституції України, частина восьма статті 16-3 Закону №2011-XII, внесена Законом №5040-VI, набрала чинності 01.01.2014, а тому на спірні правовідносини не розповсюджується. Аналогічна права позиція щодо застосування норм права викладена у постановах Верховного Суду від 28.01.2020 у справі №0640/3952/18, від 10.04.2020 у справі №751/9773/16-а, від 29.04.2020 у справі №295/2741/17, від 30.11.2020 у справі №336/1933/17, від 14.04.2021 у справі №640/7089/17 та від 27.10.2021 у справі №420/6963/19. Відповідно до пункту 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII у редакції, що діяла з 01.01.2014, якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми. Згодом, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України від 06.12.2016 № 1774-VIII (набрав чинності з 01.01.2017) пункт 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII доповнено абзацом другим такого змісту: «У разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється». Отже, зважаючи на закріплений у статті 58 Конституції України принцип незворотності дії нормативно-правових актів у часі, колегія суддів також погоджується із висновками судів попередніх інстанцій щодо відсутності підстав для застосування до спірних правовідносин положень норм законодавства щодо обмеження виплати ОГД строком у два роки, що набрали чинності після виникнення у позивача права на отримання соціальної виплати. Доводи відповідача про те, що нова редакція (з 01 січня 2014 року) Закону №2011-XII не поширюється на позивача, з огляду на дату звільнення також є безпідставними, позаяк отримання одноразової грошової допомоги на підставі статті 16 цього Закону законодавство пов`язує не з фактом звільнення позивача зі служби, а з часом встановлення йому тієї чи іншої групи інвалідності, що впливає на розмір такої допомоги. Отже, у спірних правовідносинах застосовується редакція статті 16 Закону №2011-XII, яка діяла до 01 січня 2014 року. Згідно із частиною 1 статті 7 КАС України Суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до пункту 1 статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина. За приписами статті 22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. За сталою судовою практикою застосування приписів пункту 3 Порядку №975, днем виникнення днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - є дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії. Отже оскільки позивачу ІІ групу інвалідності було встановлено 19.08.2013 та саме в цей день він набув право на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до статті 16 Закону №2011-XII та Порядку №499, подальші зміни до законодавства не можуть позбавити останнього цього права. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості й забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003). Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання права на ефективність внутрішніх механізмів в аспекті забезпечення гарантій, визначених ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, вказував, що для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (див. рішення від 06.09.2005 р. у справі «Гурепка проти України» (Gurepka v. Ukraine), заява №61406/00, п. 59); спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (див. рішення від 26.10.2000 р. у справі «Кудла проти Польщі» (Kudla v. Poland), заява №30210/96, п. 158) (п. 29 рішення Європейського суду з прав людини від 16.08.2013 р. у справі «Гарнага проти України» (Garnaga v. Ukraine), заява №20390/07). На переконання колегії суддів належним способом захисту порушеного права позивача за встановлених у справі обставин є визнання протиправним і скасування рішення Міністерства оборони України від 15.03.2019 №32 та зобов`язання відповідача повторно розглянути питання про призначення і виплату позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності відповідно до Закону №2011-XIІ та Порядку №499 з прийняттям відповідного рішення. VІІІ. ВИСНОВКИ ВЕРХОВНОГО СУДУ Відповідно до частини першої статті 351 КАС України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Згідно з частиною третьою вказаної статті неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. За таких обставин, коли суди повно і правильно встановили обставини справи, проте неправильно тлумачили закон, який підлягав застосуванню, судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову. ІХ. СУДОВІ ВИТРАТИ З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.

Результат розгляду: partial