Рішення адміністративного суду від 2022-08-09 00:00:00+03

[PERSON] звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Секретаріата Кабінета Міністрів України, Державного секретаря Кабінета Міністрів України Бондаренка Володимира Валерійовича України, в якому, з урахуванням уточнень, просив: 1) визнати протиправними та скасувати наказ від 29 листопада 2019 року № 718-к «Про звільнення [PERSON] з посади генерального директора Директорату територіального та місцевого розвитку Секретаріату Кабінету Міністрів України» та наказ від 16 грудня 2019 року № 748-к «Про внесення змін до наказу Державного секретаря Кабінету Міністрів України від 29 листопада 2019 року № 718-к»; 2) зобов`язати Секретаріат Кабінету Міністрів України поновити [PERSON] на посаді генерального директора Директорату територіального та місцевого розвитку Секретаріату Кабінету Міністрів України, а якщо така посада станом на дату виконання рішення суду скорочена або відсутня у штатному розписі Секретаріату Кабінету Міністрів України, зобов`язати Секретаріат Кабінету Міністрів України поновити позивача на рівнозначній посаді; 3) стягнути з Секретаріату Кабінету Міністрів України на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 17 грудня 2019 року по дату фактичного виконання рішення суду про задоволення вказаної вимоги; 4) стягнути з Секретаріату Кабінету Міністрів України моральну шкоду на його користь у розмірі 302 245,98 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що оскаржувані рішення прийняті з грубим порушенням законодавства, яке полягає у затвердженні упередженого та необ`єктивного висновку про результат його оцінювання, не ознайомленні з цим висновком, а також прийнятті наказу про звільнення без отримання згоди від профспілкової організації, головою якої є позивач. На думку позивача, саме його активна профспілкова діяльність на посаді голови профспілкового комітету Секретаріату Кабінету Міністрів України, пов`язана із неодноразовими зверненнями протягом жовтня-листопада 2019 року до Державного секретаря Кабінета Міністрів України Бондаренка Володимира Валерійовича з листами щодо уточнення інформації про можливі зміни у структурі Секретаріату та з метою попередження можливих масових звільнень працівників Секретаріату, стала однією із причин звільнення його з посади. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.04.2018 від 09 червня 2020 року позов задоволено частково. Визнано протиправними та скасовано накази державного секретаря Кабінету Міністрів України від 29 листопада 2019 року №718-к та від 16 грудня 2019 року №748-к. Зобов`язано державного секретаря Кабінету Міністрів України поновити позивача на посаді генерального директора Директората територіального та місцевого розвитку Секретаріата Кабінету Міністрів України. Стягнуто з Секретаріата Кабінету Міністрів України на користь позивача заробіток за час вимушеного прогулу з 16 грудня 2019 року по 09 червня 2020 року у розмірі 342045,27 грн. В решті позову відмовлено. Не погоджуючись із рішенням суду, Секретаріат Кабінету Міністрів України подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволені позову відмовити повністю. Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що у відповідача відсутній обов`язок запитувати у профспілкового органа згоду на звільнення позивача, оскільки його звільнено на підставі Закону України «Про державну службу», який є спеціальним законом та такої згоди не вимагає. У відзиві на апеляційну скаргу позивач наголошує на тому, що зазначеним у ній доводам місцевим судом надана належна правова оцінка, та таке рішення суду є законним та обгрунтованим. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 січня 2022 року апеляційну скаргу Секретаріата Кабінета Міністрів України задоволено частково, рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 червня 2020 року скасовано, у задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Однак, постановою Верховного Суду від 28 червня 2022 року у даній справі касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково, постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 січня 2022 року скасовано, а справу № 640/942/20 направлено на новий розгляд до Шостого апеляційного адміністративного суду. Скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції та направляючи справу на новий розгляд, суд касаційної інстанції вказав, що суд апеляційної інстанції здійснюючи судовий контроль не мав обмежуватися лише встановленням обґрунтованості чи відсутності обґрунтувань рішень профспілкових організацій, а повинен був враховуючи фактичні обставини справи та наявні у ній докази встановити відповідність звільнення позивача нормам трудового законодавства. На думку Верховного Суду, суд апеляційної інстанції жодним чином не надав оцінки обставинам, установленим судом у справі №640/4118/20, та значенню цієї постанови для встановлення відповідності звільнення позивача нормам трудового законодавства, хоча визнавав, зупиняючи провадження, що рішення у тій справі матиме вплив на розгляд цієї справи, оскільки її предмет складає підставу оскаржуваного наказу у цій справі. Як наслідок, суду апеляційної інстанції необхідно ретельно дослідити спірні правовідносини з урахуванням викладених у цій постанові висновків і надати оцінку вказаним обставинам, зокрема надавши правову оцінку обставинам, установленим судом у справі №640/4118/20, та значенню цієї постанови для встановлення відповідності звільнення позивача нормам трудового законодавства, правильно застосувати до спірних правовідносин норми матеріального права та постановити рішення відповідно до вимог статті 242 КАС України. Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, заслухавши пояснення сторін, колегія суддів дійшла наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, Наказом Державного секретаря Кабінету Міністрів України від 16 серпня 2018 року [PERSON] призначено на посаду Генерального директора Директорату територіального та місцевого розвитку Секретаріату Кабінету Міністрів України. При цьому, [PERSON] є головою профспілкового комітету Секретаріату Кабінету Міністрів України. Наказом Державного Секретаря Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2019 року № 147 «Про заходи щодо організації оцінювання результатів службової діяльності державних службовців Секретаріату Кабінету Міністрів України категорії «Б» і «В» визначено провести у строк з 01 жовтня 2019 року по 02 грудня 2019 року оцінювання результатів службової діяльності державних службовців Секретаріату Кабінету Міністрів України категорії «Б» і «В» за списком, що додається. Пунктом 51 вказаного списку визначено проведення оцінювання Генерального директора директорату [PERSON] , призначеного на посаду 16 серпня 2018 року. Однак, згідно із висновком щодо оцінювання результатів службової діяльності державного службовця категорії «Б» Секретаріату Кабінету Міністрів України, оцінка результатів службової діяльності позивача на посаді генерального директора Директорату територіального та місцевого розвитку визначена як «негативна». Наказом Державного секретаря Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2019 року № 200 затверджено висновок щодо оцінювання результатів службової діяльності позивача, як державного службовця категорії «Б» Секретаріату Кабінету Міністрів України (в якості підстави вказано результати виконання завдань). Як наслідок, Наказом Державного секретаря Кабінету Міністрів України від 29 листопада 2019 року № 718-к позивача з 02 грудня 2019 року звільнено з посади Генерального директора Департаменту територіального та місцевого розвитку Секретаріату Кабінету Міністрів України у зв`язку з отриманням ним негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності, відповідно до пункту 3 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу». При цьому, 28 листопада 2019 року Державний Секретар Кабінету Міністрів України листом № 28182/0/2-19 просив надати профспілковий комітет Секретаріату Кабінету Міністрів України згоду на звільнення голови профспілкового комітету Секретаріату Кабінету Міністрів України [PERSON] з посади генерального директора Директорату територіального та місцевого розвитку Секретаріату Кабінету Міністрів України за пунктом 3 частини першої статті 87 Закону України «Про державну» № 889-VIII, у зв`язку з отриманням ним негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності. У зв`язку з тимчасовою непрацездатністю [PERSON] з 02 грудня 2019 року по 13 грудня 2019 року, наказом Державного секретаря Кабінету Міністрів України від 16 грудня 2019 року № 748-к змінено наказ державного секретаря Кабінету Міністрів України від 29 листопада 2019 року № 718-к в частині дати звільнення позивача з посади: з 02 грудня на 16 грудня 2019 року. Не погоджуючись з вказаними наказами та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з цим позовом до суду. Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки під час звільнення позивача із займаної ним посади не було отримано попередньої згоди виборного органу, членами якого він є, тому накази державного секретаря Кабінету Міністрів України від 29.11.2019 №718-к «Про звільнення [PERSON] » та від 16.12.2019 №748-к «Про внесення змін до наказу Державного секретаря Кабінету Міністрів України від 29 листопада 2019 р. №718-к» є протиправними та підлягають скасуванню, а позивач підлягає поновленню на посаді генерального директора Директорату територіального та місцевого розвитку Секретаріату Кабінету Міністрів України, з виплатою йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Колегія суддів, враховуючи позицію Верховного Суду у даній справі, не погоджується в повній мірі з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке. Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Нормативно-правовим актом, який визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, є Закон України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII (далі - Закон №889-VIII у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин). У свою чергу, положеннями статті 87 Закону України №889-VIII закріплені підстави припинення державної служби за ініціативною суб`єкта призначення. Так, у відповідності до частини першої цієї статті підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: 1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу; 1-1) ліквідація державного органу; 2) встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування; 3) отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності; 4) вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення. Наведені положення кореспондуються з нормами статті 40 КЗпП, в якій закріплено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, 1) змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників; 2) виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов`язків вимагає доступу до державної таємниці. У той же час, стаття 43 КЗпП містить застереження про те, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства. Втім, будь-яких застережень з цього приводу Закон України №889-VIII не містить. Однак, оскільки приписами частини третьої статті 5 цього Закону встановлено, що дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих ним, а спеціальне законодавство, зокрема Закон України «Про державну службу» не містить урегулювання порядку звільнення державного службовця, який є членом профспілкової організації, тому застосуванню підлягають норми загального законодавства, а саме - Кодексу законів про працю України. При цьому, статтею 41 Закону № 1045-XIV і статтею 252 КЗпП України передбачено, що однією з гарантій можливості здійснення такими особами своїх повноважень є заборона їх звільнення без попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об`єднання професійних спілок). Така згода (відмова у наданні згоди) є засобом захисту прав членів виборного профспілкового органу, і це право на захист не може бути обмежено. Аналогічна правова позиція сформульована у постановах Верховного Суду України від 01 жовтня 2013 року (справа № 21-319а13), від 25 березня 2014 року (справа № 21-44а14), підтримана у численних постановах Верховного Суду. Разом з тим, згідно з частиною дев`ятою статті 43 КЗпП України, якщо розірвання трудового договору з працівником проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника), суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) і після її одержання або відмови виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) в дачі згоди на звільнення працівника (частина перша цієї статті) розглядає спір по суті. До того ж, Пленумом Верховного Суду України у пункті 15 Постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що суд, встановивши, що звільнення працівника проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до профспілкового органу, зупиняє провадження по справі, запитує згоду профспілкового органу і після її одержання або відмови профспілкового органу в дачі згоди на звільнення працівника розглядає спір по суті. Не буде суперечити закону, якщо до профспілкового органу в такому випадку звернеться власник чи уповноважений ним орган або суддя при підготовці справи до судового розгляду. Аналогічним чином вирішується спір про поновлення на роботі, якщо згоду профспілкового органу на звільнення визнано такою, що не має юридичного значення. Відмова профспілкового органу в згоді на звільнення є підставою для поновлення працівника на роботі. Однак, Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 336/5828/16 відійшов від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 лютого 2019 року у справі № 333/5300/17-ц, згідно з яким позивач, як член виборного органу (заступник керівника первинної профспілкової організації), може бути звільнений з ініціативи роботодавця лише із наявністю попередньої згоди на таке профспілки, членом виборного органу якої є вивільнюваний працівник, а тому, за відсутності такої згоди, він підлягає обов`язковому поновленню на роботі, тобто без врахування вимог частини дев`ятої статті 43 КЗпП України. У цій постанові Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду прийшов до висновку, що як при звільненні члена профспілкової організації без отримання попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації (стаття 43 КЗпП України), так і при звільненні члена виборного профспілкового органу без отримання попередньої згоди виборного органу, членом якого він є, а також вищого виборного органу цієї профспілки (стаття 252 КЗпП) суд має зупинити провадження по справі та запитати відповідний орган щодо згоди на звільнення. Відсутність такого рішення під час звільнення працівника сама по собі не є безумовною підставою для його поновлення на роботі, оскільки така згода або незгода на звільнення може бути витребувана судом при вирішенні трудового спору. Як наслідок, відсутність попередньої згоди профспілки на звільнення позивача є обов`язковою підставою для поновлення останнього на роботі, у той же час, у разі відсутності такої згоди, суд згідно частини дев`ятої статті 43 КЗпП України, повинен зупинити провадження у справі для отримання згоди або відмови виборного профспілкового органу, а також вищого виборного органу профспілки щодо (не)дачі згоди на звільнення працівника. З матеріалів справи вбачається, що на виконання вищевказаних вимог, Шостий апеляційний адміністративний суд ухвалою від 14 грудня 2020 року звернувся до профспілкового комітету Секретаріата Кабінету Міністрів України та Київської міської профспілкової організації працівників державних установ із запитом щодо надання згоди на звільнення [PERSON] з посади генерального директора Директорату територіального та місцевого розвитку Секретаріата Кабінету Міністрів України, та відповідно зупинив провадження у справі до отримання вказаних документів. У відповідності до наявного протоколу засідання профспілкового комітету первинної профспілкової організації Секретаріату Кабінету Міністрів України від 24 грудня 2020 року № 134 таку згоду надано з посиланням на отримання позивачем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності, порушення вимог статті 39 Закону України «Про профспілки, їх права та гарантії діяльності» та статті 43 КЗпП України, перешкоджання профспілковій організації у досягненні мети та реалізації завдань профспілки шляхом заволодіння печатки профспілки і окремих протоколів засідань профкому. Проте, 18 березня 2021 року профспілковий комітет скасував рішення про надання згоди на звільнення позивача з огляду на незабезпечення його присутності під час розгляду цього питання. У подальшому, 26 квітня 2021 року профспілковим комітетом прийнято рішення про ненадання згоди на звільнення [PERSON] з посади, оскільки його звільнення відбулося з порушенням прав та гарантій для працівників, обраних до профспілкових органів, установлених статтею 41 Закону України «Про профспілки, їх права та гарантії діяльності». У той же час, Київський міський комітет профспілки працівників державних установ міста Києва на запит апеляційного суду від 14 грудня 2020 року постановою Президії від 28 грудня 2020 року констатував, що враховуючи строки направлення подання про надання згоди на звільнення, неотримання попередньої згоди на звільнення від профкому первинної профспілкової організації Секретаріата Кабінета Міністрів України, наявність наказа про звільнення, який передує отриманню вищевказаного подання, звільнення голови профспілкового комітету первинної профспілкової організації [PERSON] з посади відбулось з порушенням гарантій для працівників, обраних до профспілкових органів. З огляду на вказане, колегія суддів приходить до переконання, що первинна профспілкова організація Секретаріату Кабінету Міністрів України, відмовляючи в наданні згоди на звільнення позивача, не зазначила правового обґрунтування незаконності його звільнення, зосередившись лише на тому, що останнього звільнено з порушенням прав та гарантій для працівників, обраних до профспілкових органів. Не надав відповідного правовового обґрунтування й Київський міський комітет профспілки працівників державних установ міста Києва. Разом з тим, Верховний Суд України у постанові від 01 липня 2015 року № 6-703цс15 сформулював правову позицію, відповідно до якої, суд, розглядаючи трудовий спір, повинен з`ясувати, чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування такої відмови. І лише у разі відсутності у рішенні правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення. Ця позиція підтримана Верховним Судом, зокрема, у постанові від 20 червня 2019 року у справі № 226/1664/18 та інше, Суд указав, що розглядаючи трудовий спір з урахуванням положень частини сьомої статті 43 КЗпП України та статті 39 Закону №1045-XIV, суд повинен з`ясувати, чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування такої відмови, а також додав, що оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права, то суд зобов`язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості. Так, подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з`явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності (частина третя статті 43 КЗпП України). Аналогічні за змістом вимоги містяться в статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності». У даному випадку, висновок про обґрунтованість чи необґрунтованість рішення профспілкового комітету про відмову у наданні згоди на звільнення працівника може бути зроблений судом лише після перевірки відповідності такого рішення нормам трудового законодавства, фактичних обставин і підстав звільнення працівника. Водночас, як свідчать матеріали справи, Державний секретар Кабінету Міністрів України листом від 28 листопада 2019 року № 28182/0/2-19 звернувся до профспілкової організації з проханням дати згоду на звільнення позивача із займаної посади. При цьому, вже 29 листопада 2019 року, тобто без дотримання п`ятнадцятиденного терміну на отримання відповіді на запит до профспілкової організації та забезпечення права працівника на участь у розгляді його питання, було прийнято оскаржуваний наказ №718-к про звільнення позивача із займаної посади. Вказане свідчить про те, що дії з прийняття суб`єктом владних повноважень наказу про звільнення позивача наступного дня після звернення до профспілкової організації з проханням надати згоду на його звільнення із займаної посади та незабезпеченні його участі при розгляді даного питання, очевидно суперечать нормам чинного законодавства. Вказаний висновок було підтримано Верховним Судом під час винесення постанови від 28 червня 2022 року у даній справі. До того ж, колегія суддів враховує, що ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 02 червня 2021 року провадження у цій справі зупинялося до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 640/4118/20 за позовом [PERSON] до Державного секретаря Кабінету Міністрів України Бондаренка В.В. про визнання протиправною бездіяльності та скасування рішення. Так, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 10 листопада 2021 року у справі № 640/4118/20 апеляційну скаргу [PERSON] - задовольнено частково. Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 липня 2021 року - скасовано, прийнято постанову, якою адміністративний позов [PERSON] до Державного секретаря Кабінету Міністрів України про визнання бездіяльності протиправною та скасування рішення - задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Державного секретаря Кабінету Міністрів України щодо нерозгляду скарги на висновок щодо оцінювання результатів службової діяльності державного службовця категорії «Б» Секретаріату Кабінету Міністрів України, затвердженого наказом Державного секретаря Кабінету Міністрів України від 26.11.2019 №200. Визнано протиправним та скасовано наказ Державного секретаря Кабінету Міністрів України від 26.11.2019 №200 щодо затвердження висновку результатів оцінювання службової діяльності [PERSON] , посада - генеральний директор Директорату територіального та місцевого розвитку. Приймаючи рішенння у вказаній справі №640/4118/20, суд апеляційної інстанції виходив з того, що наказ від 26.11.2019 №200 був прийнятий передчасно, оскільки висновок про результати службової діяльності державного службовця затверджується наказом (розпорядженням) суб`єкта призначення у грудні звітного року. За правилами частини четвертої статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, наказ від 26.11.2019 №200 щодо затвердження висновку результатів оцінювання службової діяльності [PERSON] не створює жодних правових та негативних наслідків щодо особи, відносно якої такий акт прийнято. Враховуючи, що вказаний наказ у зв`язку з отриманням позивачем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності став підставою для винесення наказів від 29 листопада 2019 року № 718-к та від 16 грудня 2019 року № 748-к «Про внесення змін до наказу Державного секретаря Кабінету Міністрів України від 29 листопада 2019 року №718-к» про звільнення позивача з займаної посади, тому такі накази є протиправними та підлягають скасуванню. Відтак, протиправність таких наказів свідчить на необхідність поновлення позивача на посаді генерального директора Директорату територіального та місцевого розвитку Секретаріату Кабінету Міністрів України. Частиною другою ст. 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Так, постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100). Із пункту 5 вказаного Порядку вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку). Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, суд має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку. Аналогічна правова позиція висловлена колегією суддів Верховного Суду у постанові від 24.10.2018 у справі №820/5932/16. При цьому, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 червня 2018 року (справа № 11-134ас18) підтримала правову позицію, сформульовану раніше Верховним Судом України, та вказала, що виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу, законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин. Враховуючи, що кількість робочих днів вимушеного прогулу позивача обраховується за період з 16.12.2019 (дата, з якої позивача визначено звільненим) по 09.06.2020 (дата ухвалення рішення суду першої інстанції) та складає 119 робочих днів, а згідно довідки про середню заробітну плату [PERSON] від 17.02.2020 №685, видану господарсько-фінансовим департаментом Секретаріату Кабінету Міністрів України, вбачається, що середньоденна заробітна плата останнього становить 2 874,33 грн, тому сума грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, яку належить стягнути на користь позивача, становить: 2 874,33 грн. х 119 робочих днів = 342 045,27 грн. Отже, висновок суду попередньої інстанції про наявність підстав для стягнення з Секретаріату Кабінету Міністрів України на користь позивача середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу з 16.12.2019 по 09.06.2020 (дата ухвалення судового рішення) у розмірі 342 045,27 грн є правильним. При цьому, судом першої інстанції вірно було відмовлено у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди, оскільки моральна шкода має бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, а позивачем не надано жодних доказів та розрахунків сум, що б свідчили про заподіяння позивачу моральної шкоди у заявленому розмірі, тому такі вимоги є безпіставними. Отже, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, але з інших мотивів, ніж вказав суд першої інстанції. У силу вимог частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. За змістом частини першої ст. 317 КАС України підставами для зміни судового рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Частиною четвертою вказаної статті закріплено, що зміна судового рішення може полягати у доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини. Оскільки суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, тому оскаржуване рішення підлягає зміні в частині мотивування підстав для задоволення позовних вимог щодо визнання протиправними та скасування наказів державного секретаря Кабінету Міністрів України від 29 листопада 2019 року №718-к та від 16 грудня 2019 року №748-к.

Результат розгляду: partial