Рішення адміністративного суду від 2022-05-19 00:00:00+03

Департамент патрульної поліції звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до [PERSON] про стягнення з відповідачки вартість предметів однострою користування, строк носіння яких не закінчився у сумі 2470, 47 грн. Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 17 листопада 2021 року позовну заяву позивача - повернуто на підставі ст. 123 КАС України. Не погоджуючись з вищезазначеною ухвалою суду, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд за їх участю. За приписами ч. 2 ст. 312 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 3, 5-7, 11, 14, 26 частини першої статті 294 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження). За наведеного, колегія суддів дійшла висновку щодо наявності підстав для розгляду справи в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами. Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів дійшла наступних підстав. Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи колегія суддів зазначає наступне. Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено встановлений абз. 2 ч. 1 ст. 122 КАС України, а саме трьохмісячний строк звернення до суду з позовом суб`єктом владних повноважень. Колегія суддів частково не погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на викладене. Відповідно до ч.1 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частина третя статті 122 КАС України). Відповідно до ч.5 ст.122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк. Пунктом 17 ч. 1 ст. 4 КАС України передбачено, що публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування. Відповідно до ч.1 ст.59 Закону України «Про Національну поліцію» служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Згідно ст. 20 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейські мають єдиний однострій, який отримується безоплатно. Правила носіння та норми належності однострою поліцейських затверджує Міністр внутрішніх справ України. Механізм забезпечення поліцейських одностроєм згідно з нормами належності однострою поліцейських (у мирний час), організацію його використання та обліку визначає Порядок забезпечення поліцейських одностроєм (у мирний час), затверджений Наказом Міністерства внутрішніх справ України 12 вересня 2017 року № 772 (у редакції наказу Міністерства внутрішніх справ України від 24 грудня 2019 року № 1100), зареєстрований в Міністерстві юстиції України 03 жовтня 2017 року за № 1224/31092 (далі - Порядок № 772). Пунктом 2 розділу 1 Порядку № 772 встановлено, що однострій - це загальна назва форменого одягу поліцейського, що складається з предметів, які видаються в тимчасове користування для виконання службових завдань, тренувань, навчань, занять тощо (інвентарне майно), та предметів особистого користування, які видаються в постійне користування і не використовуються як інвентарне майно. Одностроєм згідно із цим Порядком забезпечуються поліцейські, зокрема, які проходять службу на відповідних посадах у Національній поліції України (п. 3 Розділу 1 Порядку № 772). Згідно п. 10. розділу V Порядку № 772 та п. 10 розділу V Наказу №1100 поліцейським у випадку звільнення зі служби в поліції у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України здійснюється відшкодування вартості предметів однострою особистого користування, строк експлуатації яких не закінчився, з урахуванням термінів його експлуатації. Із даними нормативними вимогами відповідача було особисто (під підпис) ознайомлено, що зафіксовано у відомості про ознайомлення особового складу роти №4 батальйону УПП в Кіровоградській області з Порядком забезпечення поліцейських одностроєм. Аналіз наведених вище норм Порядку № 772 дає підстави для висновку, що в разі звільнення поліцейського зі служби, ним повинна відшкодовуватись вартість предметів однострою особистого користування, строк експлуатації яких не закінчився. Видача предметів однострою особистого користування особі, так само як і відшкодування вартості предметів однострою особистого користування, строк експлуатації яких не закінчився нерозривно пов`язане із проходженням нею публічної служби. Так, у цій справі спірні правовідносини виникли у зв`язку зі звільненням відповідачки з публічної служби (з органів поліції) за власним бажанням та виникненням у неї зобов`язання щодо відшкодування вартості виданих їй предметів однострою особистого користування, строк експлуатації яких не закінчився. За усталеною практикою Верхового Суду (в тому числі, згідно постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 818/1688/16) спори стосовно проходження публічної служби охоплюють спори, які виникають з моменту прийняття особи на посаду і до її звільнення, зокрема й питання матеріальної відповідальності, навіть якщо подання відповідного позову про відшкодування витрат відбувається після її звільнення з публічної служби. З матеріалів справи вбачається, що Наказом ДПП від 11.05.2021 №393 о/с «Про особовий склад» відповідно до пункту 7 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» відповідача звільнено зі служби в поліції по управлінню патрульної поліції у місті Києві з 19.05.2021 року, за власним бажанням. Тобто в даному випадку застосуванню підлягає саме ч.5 ст.122 КАС України, яка визначає місячний строк для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, а не трьохмісячний строк звернення до суду згідно абз. 2 ч. 1 ст. 122 КАС України, як визначено судом першої інстанції. Враховуючи те, що підстави, що зумовили звернення Департаменту патрульної поліції з даним позовом виникли у день ознайомлення відповідача з наказом №393, а саме 29.05.2021, відповідно до якого відповідачці нараховано обсяг коштів у сумі 2470, 47 грн., то фактичне звернення з адміністративним позовом 13.10.2021 відбулось з порушенням строків, визначених ч.5 ст.122 КАС України. Колегія суддів зазначає, що пропуск строків звернення до адміністративного суду не може бути безумовною підставою для залишення позову без розгляду або повернення позовної заяви, оскільки процесуальним законодавством передбачено можливість визнання судом причини пропуску таких строків поважними і в такому випадку справа розглядається та вирішується в порядку, встановленому КАС України. Поважними причинами пропуску строків звернення до суду необхідно розуміти обставини, які є об`єктивно непереборними, та не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами. Водночас на законодавчому рівні не регламентується, які причини є поважними, а які ні. Питання щодо визначення поважності підстав пропуску строку звернення до суду залишається на розсуд суду. У заяві про поновлення строку звернення до суду та апеляційній скарзі позивач зазначив, що до спірних правовідносин має застосовуватися не місячний чи трьохмісячний строк, а трирічний строк з дня виявлення завданої шкоди через те, що відносини між суб`єктом владних повноважень та особою щодо матеріальної відповідальності регулюються Законом України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» і особу може бути притягнуто до матеріальної відповідальності протягом трьох років з дня виявлення завданої шкоди. Вказані доводи апелянта колегія суддів вважає необґрунтованими з огляду на те, що звернення позивача до суду з цим позовом зумовлене саме проходженням відповідачкою публічної служби в поліції, забезпеченням її відповідними предметами однострою особистого користування, та подальшим не поверненням останньою після звільненню зі служби в поліції вартості таких предметів однострою особистого користування, строк експлуатації яких не закінчився. Колегія суддів вважає за доцільне зауважити, що у разі віднесення цього спору, за доводами позивача, саме до категорії спорів про майнові права позивача, а не до спорів, пов`язаних з публічною службою, яким наразі і являється цей спір, підстави для його розгляду саме в порядку адміністративного судочинства були б відсутні. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 5 грудня 2018 року у справі №818/1688/16 зазначено, що у випадку зобов`язання особи, яка перебуває на посаді державної/публічної служби, відшкодувати шкоду або збитки, завдані внаслідок виконання нею службових/посадових обов`язків, перед судом обов`язково постане питання не лише встановлення обсягу завданої шкоди/збитків, а й оцінки правомірності дій такої особи. Водночас у рамках цивільного процесу суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному процесі в силу приписів статті 19 КАС, якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення. Указані спори підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такі, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди/збитків, навіть якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди/збитків відбувається після її звільнення з державної служби. Згідно з частинами першою-другою статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву. Враховуючи те, що позивачем не наведено поважних причин пропуску звернення до суду, а його доводи про своєчасне звернення до суду є хибними, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що заява про поновлення строку звернення до суду задоволенню не підлягає, а позовна заява підлягає поверненню. Водночас колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції підлягає зміні, шляхом викладення її мотивувальної частини в редакції цієї постанови. Колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№ 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (№ 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29). Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 315 КАС України суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Підставами для зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права (частина перша статті 317 КАС України). Зміна судового рішення може полягати, зокрема, у доповненні або зміні його мотивувальної частини (частина четверта статті 317 КАС України). Оскільки судом першої інстанції правильно вирішено справу, проте із помилковим застосуванням норм процесуального права, колегія суддів вважає, що ухвала Окружного адміністративного суду м.Києва від 17 листопада 2021 року підлягає зміні в частині мотивів, з яких суд першої інстанції виходив повертаючи останню позивачу, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Результат розгляду: partial