Рішення адміністративного суду від 2022-01-17 00:00:00+02

В липні 2021 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Чернівецькій області, в якому просила: - визнати протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області №2400-1707-8/22735 від 30 червня 2021 року, оформлене у формі відповіді, про відмову [PERSON] в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах по Списку №1 та зарахуванні до пільгового стажу по Списку №1 періоду роботи з 21 серпня 2006 року по 14 травня 2019 року; - зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецький області зарахувати до пільгового стажу періоди роботи по Списку №1 з 21 серпня 2006 року по 14 травня 2019 року, призначити та виплачувати [PERSON] пенсію на пільгових умовах по Списку №1 згідно статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" з дати написання заяви про призначення пенсії, а саме з 30 червня 2020 року. Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 07 вересня 2021 року в задоволенні позову відмовлено. Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, оскаржила його в апеляційному порядку. Обгрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, апелянт відзначив про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до прийняття помилкового рішення. На підтвердження своїх доводів позивачка відзначила про неправильне застосування судом першої інстанції положень статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року № 1788-XII (далі - Закон № 1788-XII), статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV) з урахуванням змін, внесених Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» від 03.10.2017 року № 2148-VIII (далі - Закон № 2148-VIII). Так, на переконання апелянта, застосуванню підлягає стаття 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" в попередній редакції, якою визначено право на пільгову пенсію за віком по Списку № 1, зокрема для жінок - після досягнення 45 років і при стажі роботи не менше 15 років, з яких не менше 7 років 6 місяців на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами. Позивачка вважає, що на дату її звернення до відповідача з заявою про призначення пільгової пенсії у неї були правові підстави для призначення пенсії за віком на пільгових умовах, визначеним статтею 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення", а тому відмова відповідача у призначенні пенсії є протиправною. Окрім того, в апеляційній скарзі зауважено про залишення судом першої інстанції поза увагою інші обставини справи, в тому рахунку щодо не зарахування до пільгового стажу позивача за Списком №1 періоди роботи з 21.08.2006 року по 14.05.2019 року через відсутність атестації робочого місця. Відповідач правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався. Оскільки предметом оскарження є рішення суду першої інстанції ухвалене у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження у відповідності до п. 3 ч. 2 ст. 311 КАС України. Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, з огляду на таке. З матеріалів справи встановлено наступні обставини справи. Судом встановлено, що згідно з паспортом громадянина України серії [NUMBER] , виданим Глибоцьким РВ УМВС України в Чернівецькій області, [PERSON] [INFO] . Згідно записів трудової книжки серії [NUMBER] позивач з 21 серпня 2006 року по теперішній час працює на посаді молодшої медсестри гамма-терапевтичного апарата АГАР-РУ1 в Обласному комунальному некомерційному підприємстві «Буковинський клінічний онкологічний центр». Зазначене також підтверджується довідкою Обласного комунального некомерційного підприємства «Буковинський клінічний онкологічний центр» від 25 червня 2020 року №1703. Позивач 30.06.2020 року звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове держане пенсійне страхування». За результатами розгляду вказаної заяви відповідач листом від 01.09.2020 року за №2400-0204-8/24184 повідомив позивача про відсутність права на пільгову пенсію у зв`язку із недосягненням пенсійного віку та відсутністю необхідного пільгового стажу. 15.06.2021 року позивач повторно звернулась до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до частини другої статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове держане пенсійне страхування», що не заперечується учасниками справи. При цьому, до вказаної заяви позивачем було додано копії наступних документів: довідку про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків; трудову книжку від 01 серпня 1990 року; свідоцтво про народження дітей від 26 січня 1996 року та від 05 лютого 2004 року; накази про атестацію №103 від 17 лютого 2014 року, №115 від 30 травня 2014 року, №92 від 19 травня 2005 року, №93 від 01 червня 2009 року, №163/1 від 22 квітня 2019 року №171 від 15 травня 2019 року; висновок державної експертизи умов праці №795 від 13 жовтня 2014 року та №2/05-71 від 26 червня 2009 року; акт про відповідність даних про стаж №159 від 18 лютого 2021 року; свідоцтво про шлюб від 20 лютого 1993 року; уточнююча довідка характеру виконаних робіт №256 від 08 лютого 2021 року; паспорт. Разом з цим, відповідач у листі від 30.06.2021 року №2400-1707-8/22735 зазначив про те, що відповідно до підпункту 2 частини 2 статті 114 Закону №1058-IV пенсійний вік становить 55 років. Натомість, вік позивачки на день звернення становить 47 років. Крім цього, необхідний страховий стаж відповідно до підпункту 2 частини 2 статті 114 Закону №1058-IV становить 25 років. Страховий стаж позивача становить 25 років 7 місяців 12 днів. Необхідний пільговий стаж працівників на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за Списком №2 відповідно до підпункту 2 частини 2 статті 114 Закону №1058-IV становить 10 років. Пільговий стаж позивача за Списком №2 становить 11 років 8 місяців 8 днів, а за Списком №1 - 1 рік 8 місяців 25 днів. Таким чином, за наданими позивачем документами їй відмовлено у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах. Водночас у листі вказано, що позивач матиме право на пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до частини 2 статті 114 Закону №1058-IV з 19 серпня 2028 року за досягненням 55-річного віку при наявності 25 років страхового стажу. За таких обставин позивач звернулась до суду з даним позовом. Надаючи оцінку даним правовідносинам, суд першої інстанції виходив з того, що спірним питанням у даній справі є правомірність відмови відповідача у призначенні позивачу пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до частини другої статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про помилковість тверджень позивача про наявність розбіжностей в законодавстві щодо вікового цензу, який дає право на призначення пенсії за віком, та про те, що у спірних відносинах необхідно застосовувати положення пункту «а» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року №213-VIII. Так, за результатами розгляду справи, суд першої інстанції прийшов до висновку про правомірність відмови відповідача у призначенні позивачу пенсії на пільгових умовах у зв`язку із недосягненням нею необхідного віку. Стосовно ж інших доводів, зокрема, щодо стажу роботи позивача, то такі судом першої інстанції не розглядались, як такі, що не мають значення для правильного вирішення даного спору з огляду на недосягнення позивачем встановленого законом віку (як однієї з обов`язкових умов) для призначення пенсії на пільгових умовах станом на день звернення до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах. Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне. Згідно із статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. 3 жовтня 2017 року Верховною Радою України було ухвалено Закон № 2148-VII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій", що доповнив Закон № 1058-ІV розділом XIV-1, який містить пункт 1 частини другої статті 114 такого змісту: «На пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 50 років і за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах». За приписами статті 12 Закону № 1788-XII право на пенсію за віком мають чоловіки -після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років, жінки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років. Натомість згідно з пунктом «а» статті 13 Закону № 1788-XII в редакції, чинній до внесення змін Законом України № 213-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: а) працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах; жінки - після досягнення 45 років і при стажі роботи не менше 15 років, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах. Працівникам, які мають не менше половини стажу роботи з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням віку, передбаченого статтею 12 цього Закону, на 1 рік за кожний повний рік такої роботи чоловікам і на 1 рік 4 місяці - жінкам; Законом № 213-VІІІ, який набрав чинності з 1 квітня 2015 року, збільшено раніше передбачений пунктом «а» статті 13 Закону № 1788-ХІІ вік набуття права на пенсію на пільгових умовах, зокрема, жінкам з 45 років до 50 років. Відповідно до пункту 1 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 23 січня 2020 року № 1-р/2020 (далі також Рішення № 1-р/2020 ) визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б»-«г» статті 54 Закону № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом № 213-VIII (пункт 1 рішення). Згідно з пунктом 3 резолютивної частини зазначеного Рішення застосуванню підлягають стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону № 1788-XII в редакції до внесення змін Законом № 213-VIII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме: «На пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах; жінки - після досягнення 45 років і при стажі роботи не менше 15 років, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах. Працівникам, які мають не менше половини стажу роботи із особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням віку, передбаченого статтею 12 цього Закону, на 1 рік за кожний повний рік такої роботи чоловікам і на 1 рік 4 місяці - жінкам; Таким чином, Рішенням № 1-р/2020 КСУ визнав неконституційними окремі положення Закону № 1788-ХІІ, у зв`язку із чим вони втратили чинність з дня ухвалення Рішення (пункт 2 резолютивної частини Рішення). Одночасно КСУ встановив, що підлягають застосуванню відповідні норми в редакції до внесення змін Законом № 213-VIII. У зв`язку із цим на час виникнення спірних правовідносин Закон № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020 встановлював право на пенсію за віком на пільгових умовах за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць для жінок після досягнення 45 років (за наявності стажу роботи та інших умов, визначених в рішенні КСУ). Отже, на час виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між нормами Закону № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020 з одного боку, та Законом № 1058-ІV - з іншого в частині віку набуття права на пенсію на пільгових умовах. Перший із цих законів визначав такий вік для жінок у 45 років, тоді як другий - у 50 років. Так, за позицією Великої Палати Верховного Суду, сформованою в постанові від 3 листопада 2021 року у зразковій справі № 360/3611/20 за подібних правовідносин: « Оскільки норми названих законів регулюють одне і те ж коло відносин, Велика Палата Верховного Суду доходить висновку, що вони явно суперечать один одному. Таке регулювання порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (див. пункт 56 рішення Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України»). Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 520/15025/16-а (провадження № 11-1207апп19, пункт 56) сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи. Отже, у цій справі застосуванню підлягають саме норми Закону № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020, а не Закону № 1058-ІV». За такого правового регулювання та встановлених обставин, з урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду у зразковій справі № 360/3611/20 посилання відповідача на недосягнення позивачем 55-річного пенсійного віку, визначеного пунктом 1 частини другої статті 114 Закону № 1058-ІV, є протиправним. При цьому, питання, яке також необхідно з`ясувати у цій справі є наявність необхідного пільгового стажу у позивачки та правомірність не зарахування відповідачем періодів її роботи з 21.08.2006 року по 14.05.2019 року до її пільгового стажу за Списком №1. Як встановлено з матеріалів справи, позивачка у спірний період займала посаду молодшої медсестри гамма - терапевтичних апаратів АГАТ-РУ1, яка віднесена до Списку №1 виробництв, робіт, професій, посад і показників на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими та особливо важкими умовами праці, зайнятість в яких повний робочий день дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.01.2003 року №36. Вказаний факт був підтверджений за результатами проведення атестації робочого місця, яка відбулась 14.05.2019 року та в подальшому стало підставою для видання позивачу уточнюючої довідки для подання до Відділу обслуговування громадян ГУ ПФУ в Чернівецькій області для оформлення пенсії на пільгових умовах за Списком №1. Окрім того, судова колегія враховує, що атестація робочих місць здійснюється на підприємствах, в організаціях та установах незалежно від форм власності і господарювання згідно з Порядком проведення атестації робочих місць за умовами праці, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.1992 № 442 (далі по тексту - Порядок № 42) та Методичними рекомендаціями для проведення атестації робочих місць за умовами праці, затвердженими Міністерством праці України від 01.09.1992 № 41. Відповідно до зазначених нормативних актів, основна мета атестації полягає в регулюванні відносин між власником або уповноваженим ним органом і працівниками у галузі реалізації права на здорові й безпечні умови праці, пільгове забезпечення, пільги та компенсації за роботу в несприятливих умовах. За правилами пункту 4 Порядку № 442 та підпункту 1.5 пункту 1 вказаних вище Методичних рекомендацій атестація проводиться не рідше одного разу на 5 років. Відповідальність за своєчасне та якісне проведення атестації покладається на керівника підприємства, організації. Відтак, своєчасно проведена атестація робочих місць за умовами праці є одним із заходів соціального захисту працівників, який має сприяти реалізації прав на здорові й безпечні умови праці, пільги та компенсації за роботу у несприятливих умовах, пільгове пенсійне забезпечення тощо. При цьому особа, яка працює на посаді, віднесеній до Списку № 1, робоче місце по якій підлягає атестації, відповідно до Порядку № 442, не наділена жодними правами (повноваженнями, обов`язками), які б могли вплинути на своєчасність проведення атестації робочих місць. Аналогічну позицію висловив Верховний Суд в рішенні від 02.04.2020 у справі № 683/232/17. Підставою для неврахування періоду роботи з 21.08.2006 по 14.05.2019 до стажу роботи позивача, який дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, відповідач зазначив відсутність відомостей про проведення атестації робочого місця. Однак, колегія суддів зауважує, що відповідно до Порядку проведення атестації робочих місць за умовами праці та Методичними рекомендаціями для проведення атестації робочих місць за умовами праці, затвердженими постановою Міністерства праці України (далі - Мінпраці) від 01.09.1992 №41, основна мета атестації полягає в регулюванні відносин між власником або уповноваженим ним органом і працівниками у галузі реалізації права на здорові й безпечні умови праці, пільгове забезпечення, пільги та компенсації за роботу в несприятливих умовах. При цьому, відповідальність за своєчасне та якісне проведення атестації покладається на керівника підприємства, організації. Велика Палата Верховного Суду у справі № 520/15025/16-а від 19.02.2020 сформулювала правовий висновок, згідно якого особи, які зайняті на роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком № 2, але з вини власника на таких підприємствах не було проведено атестацію робочого місця, мають право на зарахування стажу роботи на таких посадах до спеціального стажу, необхідного для призначення пенсії за віком на пільгових умовах Списком № 2, відповідно до пункту б статті 13 Закону №1788-XII. При цьому на працівника, зайнятого на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, не можна покладати відповідальність за непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць за умовами праці. Непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць власником підприємств або уповноваженим ним органом не може позбавляти громадян їх конституційного права на соціальний захист, у тому числі щодо надання пенсій за віком на пільгових умовах. Контроль за додержанням підприємствами правил проведення атестації робочих місць за умовами праці покладається на відповідні повноважні державні контролюючі органи. Отже, зважаючи на те, що непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць власником підприємства не може бути підставою для відмови у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах, колегія суддів вважає, що відповідачем протиправно не зарахований позивачу до пільгового стажу період роботи з 21.08.2006 по 14.05.2019. Питання, яке також необхідно з`ясувати у цій справі є форма та зміст заяви, з якою позивачка звернулася до Пенсійного органу з метою призначення пенсії. Згідно зі статтею 44 Закону № 1058-IV заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально. Частиною п`ятою статті 45 цього Закону визначено, що документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії. За змістом пункту 4.1 Порядку № 22-1 орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 3). Так, зміст заяви позивачки очевидно дає змогу оцінити намір заявниці. Крім того, важливим є те, що до заяви позивачкою було долучено ряд документів (відповідачем не заперечується), які подаються при призначенні пенсії. Відмовивши позивачці в розгляді її заяви по суті з прийняттям відповідного рішення, відповідач допустив надмірний формалізм, наслідком чого стало порушення прав та інтересів позивачки, як пенсіонерки (верстви населення, яка навпаки потребує особливої уваги з боку держави в частині дотримання конституційних гарантій). Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості й забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003). Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання права на ефективність внутрішніх механізмів в аспекті забезпечення гарантій, визначених статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, вказував, що для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (див. рішення від 06.09.2005 у справі "Гурепка проти України" (Gurepka v.Ukraine), заява №61406/00, п.59); спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (див. рішення від 26.10.2000 у справі "Кудла проти Польщі" (Kudla v. Poland), заява №30210/96, п.158) (п.29 рішення Європейського суду з прав людини від 16.08.2013 р. у справі "Гарнага проти України" (Garnaga v.Ukraine), заява № 20390/07). Отже, колегія суддів доходить висновку щодо наявності підстав для захисту порушеного права позивачки шляхом зобов`язання відповідача розглянути її заяву про призначення пенсії на пільгових умовах за Списком №1, з прийняттям за наслідками її розгляду рішення відповідно до вимог пенсійного законодавства з урахуванням висновків суду. Правова позиція щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладена у постановах Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 537/3480/17, від 27 листопада 2019 року у справі №748/696/17, від 26 лютого 2020 року у справі № 541/543/17-а, від 16 грудня 2021 року у справі №500/1879/20 та від 09 грудня 2021 року у справі № 280/4257/20. Відповідно до п.2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Згідно ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. З огляду на викладені обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову. Питання розподілу судових витрат врегульовано положеннями статті 139 КАС України. За загальним правилом, визначеним у частині першій статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору (частина третя статті 139 КАС України). Згідно з частиною шостою статті 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат. Згідно з наявними в матеріалах справи квитанціями позивачкою сплачено за звернення до суду першої інстанції з позовною заявою судовий збір у розмірі 908 грн., а за подачу апеляційної скарги - 1362 грн., що в сукупності становить 2270 грн. При зверненні до суду з даною позовною заявою позивачем заявлено одну вимогу немайнового характеру (визнати протиправним рішення про відмову в призначенні пенсії та зобов`язання призначити пенсію). Таким чином, колегія суддів вважає, що на користь позивачки за рахунок бюджетних асигнувань відповідача необхідно стягнути сплачений нею судовий збір виходячи з кількості, а не розміру задоволених/не задоволених позовних вимог. Аналогічна правова позиція з вказаного питання висловлена Верховним Судом у постанові від 16.12.2021 року у справі №500/1879/21. Отже, всі судові витрати понесені позивачкою, а саме судовий збір у розмірі 2270 грн підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Результат розгляду: partial