Рішення адміністративного суду від 2022-10-11 00:00:00+03

В жовтні 2021 року позивач - [PERSON] , [PERSON] звернулися в суд з позовом до ГУ ДПС у Львівській області, в якому просили визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Львівській області № 0113445-5505-1306 від 05.06.2020 року та податковий борг у сумі 9 525,3 грн., нарахований відповідачем позивачу [PERSON] ; визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Львівській області №0116677-5113-1305 від 07.06.2019 року, №0116676-5113-1305 від 07.06.2019 року, №0116679-5113-1305 від 07.06.2019 року та податковий борг у сумі 40 435 грн., нарахований відповідачем позивачу [PERSON] . В обґрунтування своїх позовних вимог посилалися на те, що відповідачем, всупереч нормам чинного законодавства протиправно прийнято оскаржені податкові повідомлення-рішення №0113445-5505-1306 від 05.06.2020 року, №0116677-5113-1305 від 07.06.2019 року, №0116676-5113-1305 від 07.06.2019 року, №0116679-5113-1305 від 07.06.2019 року. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 21 квітня 2022 року адміністративний позов задоволено; визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної Податкової Служби у Львівській області № 0113445-5505-1306 від 05.06.2020 року та податковий борг у сумі 9 525,3 грн., нарахований відповідачем позивачу [PERSON] ; визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Головного управління Державної Фіскальної Служби у Львівській області № 0116677-5113-1305 від 07.06.2019 року, №0116676-5113-1305 від 07.06.2019 року, № 0116679-5113-1305 від 07.06.2019 року та податковий борг у сумі 40 435 грн., нарахований відповідачем позивачу [PERSON] . Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, ГУ ДПС у Львівській області оскаржило його в апеляційному порядку, яке, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду попередньої інстанції та прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити. Свою апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що судом попередньої інстанції не надано в повній мірі належної оцінки нормам чинного законодавства, та не повністю з`ясовано всі обставини справи по суті спору. Відповідно до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що подана апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 07.06.2019 року відповідач прийняв податкові повідомлення-рішення (далі - ППР), яким визначив для позивача [PERSON] суми податкових зобов`язань за 2018 рік за податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки у розмірах: 2021,87 грн. (дві тисячі двадцять одну грн. 87 копійок) згідно ППР № 0116677- 5113-1305 від 07.06.2019 року; 275,97 грн. (двісті сімдесят п`ять грн.. 27 копійок) згідно ППР №0116676-5113- 1305 від 07.06.2019 року; 4742,65 грн. (чотири тисячі сімсот сорок дві грн. 65 копійок) згідно ППР № 0116679-5113-1305 від 07.06.2019 року. Вказану суму відповідач вирахував з посиланням на відповідні норми податкового законодавства, виходячи з наявності у позивача нерухомого майна - житлових будинків за адресою: [ADDRESS] (загальна площа якого становить 249,4 м.кв., а належна позивачу 2 - 119,71 м.кв.) та [ADDRESS] (загальна площа якого становить 511,7 м.кв.). Також відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно [PERSON] є співвласником: Квартири за адресою: [ADDRESS] (загальна площа - 19,3 м.кв., один власник); Квартира за адресою: [ADDRESS] (загальна площа квартири - 48,5 м.кв.); 1/2 частина житлового будинку за адресою [ADDRESS] (площа, належна [PERSON] - 149,65 м.кв.). Позивачі вважаючи податкові повідомлення-рішення такими, що підлягають скасуванню звернулись до суду із означеним позовом. Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що сума податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки була визначена відповідачем виходячи з розміру усієї площі вказаного будинку, а не з частки належної кожному з подружжя, що істотно вплинуло на розмір податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Такі висновки суду першої інстанції частково відповідають фактичним обставинам справи та є помилковими, виходячи з наступного. Поняття, склад та порядок адміністрування податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки були введені в Податковий кодекс України з моменту його прийняття у 2010 році в ст. 265 розділу ХII «Місцеві податки та збори» ПК України. При цьому, згідно з п.п. 265.1.1 п.265.1 ст. 265 ПК України (в редакції Закону № 2755-VІ від 02.12.2010 р.) платниками цього податку визначені фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової нерухомості. З 1 січня 2015 року Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» №71-VIII внесено зміни щодо оподаткування нерухомого майна, відмінного від земельної ділянки, зокрема, розширено базу оподаткування для податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, шляхом оподаткування як житлової, так і нежитлової нерухомості. Податок на майно належить до місцевих податків та згідно з п.10.3 ст. 10 ПК України місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору (п.п.10.1.1 п.10.1 ст. 10 ПК України). Згідно з п.п. 14.1.129-1 п.14.1 ст. 14 ПК України об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. Згідно з підпунктом 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 ПК України податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості надсилаються (вручаються) платнику податку - фізичній особі контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком). Підпунктом 266.1.1 п.266.1 ст. 266 ПК України встановлено, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової або нежитлової нерухомості. Приписами п.п. 266.2.1 п. 266.2 ст. 266 ПК України передбачено, що об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка. Відповідно до п. 266.3 ст. 266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток. Базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток. (п.п.266.3.1 п.266.3 ст.266 ПК України). Згідно з п.п. 266.3.2 п.266.3 ст.266 ПК України база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності. Положеннями пп.266.1.2 п.266.1 ст.266 ПК України передбачено визначення платників податку в разі перебування об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості у спільній частковій або спільній сумісній власності кількох осіб: а) якщо об`єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній частковій власності кількох осіб, платником податку є кожна з цих осіб за належну їй частку; б) якщо об`єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділений в натурі, платником податку є одна з таких осіб-власників, визначена за їх згодою, якщо інше не встановлено судом; в) якщо об`єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб і поділений між ними в натурі, платником податку є кожна з цих осіб за належну їй частку. Як було наголошено позивачем, відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями нараховано податкове зобов`язання з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки на будинок, який перебуває у спільній сумісній власності позивача та його дружини, крім того частки в натурі останні не виділяли, у зв`язку з чим податкові повідомлення-рішення є протиправними. З такими доводами позивача погодився й суд першої інстанції, проте колегія суддів вважає такі доводи необґрунтованими, з огляду на наступне. Відповідно до п.3 ч.1 ст. 57 Сімейного Кодексу України (далі - СК України) особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто, статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. З огляду на викладене, колегія суддів наголошує, що факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 368 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною (без визначення часток) власністю, якщо інше не встановлено законом або договором. Виникнення цього права згідно зі статтею 182 ЦК України підлягає державній реєстрації. Згідно з ч.4 ст. 182 ЦК України порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість встановлюється законом. Відповідно до ст. 2, 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державній реєстрації прав підлягає право власності на нерухоме майно. У той же час, відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо суб`єкта [PERSON] саме йому на праві приватної власності належить житловий будинок за адресою: [ADDRESS] (загальна площа якого становить 511,7 м.кв.). Вказане спростовує твердження позивача, що вказаний житловий будинок перебуває у спільній сумісній власності. З огляду на викладені обставини справи, з урахуванням наведених норм права, колегія суддів погоджується із доводами апелянта про безпідставність позовних вимог [PERSON] та відсутності підстав для скасування податкових повідомлень-рішень № 0116677-5113-1305 від 07.06.2019 року, №0116676-5113-1305 від 07.06.2019 року, ППР № 0116679-5113-1305 від 07.06.2019 року та податковий борг у сумі 40 435 грн. Щодо правомірності прийняття оспорюваного податкового повідомлення - рішення №011344-5505-1306 від 05.06.2020 року, колегія суддів зазначає наступне. Як уже зазначалось судом раніше, відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно [PERSON] є співвласником: квартири за адресою: [ADDRESS] (загальна площа - 19,3 м.кв., один власник); квартира за адресою: [ADDRESS] (загальна площа квартири - 48,5 м.кв.); 1/2 частина житлового будинку за адресою [ADDRESS] (площа, належна [PERSON] - 149,65 м.кв.). При цьому, відповідно до вказаних даних, квартира за адресою: [ADDRESS] (загальна площа квартири - 48,5 м.кв.) перебуває у спільній сумісній власності (4 власники). Тобто площа квартири, яка належить [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , яка належна позивачу та підлягає оподаткуванню, становить 12,13 м.кв. (48,5/4). Відтак загальна площа об`єктів нерухомості [PERSON] становить 181,08 м.кв., відтак фактичною базою оподаткування для [PERSON] , з урахуванням пільги (180 м.кв.), є площа розміром 1,08 м.кв. З матеріалів справи слідує, що [PERSON] вже сплатила податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2019 рік, в розмірі 348,01 грн. на підставі ППР від 005.06.2020 року №0113446-5505-1306. Відтак, колегія судді дійшла висновку про безпідставність та необґрунтованість оспорюваного податкового повідомлення рішення №011344-5505-1306 від 05.06.2020 року, оскільки його прийняття призвело до подвійного нарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за той самий період. З огляду на наведені норми чинного законодавства а встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку про часткову підставність та обґрунтованість позовних вимог. Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про порушення судом норм матеріального і процесуального права, висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, через що судове рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового, яким адміністративний позов слід задовольнити частково.

Результат розгляду: partial