Рішення адміністративного суду від 2022-02-14 00:00:00+02

[PERSON] звернувся до Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області з позовом, в якому просить: скасувати постанову ГАБ № 116930 про адміністративне правопорушення від 11.07.2021, складену інспектором взводу \~№2 роти №1 БПП в м. Кременчук УПП в Полтавській області ДПП \~лейтенантом поліції Дихтяр А. С. та закрити справу про адміністративне правопорушення. В обґрунтування позовних вимог вказує, що \~11.07.2021 відносно нього була винесена постанова у справі про адміністративне правопорушення серії ГАБ №116930 за ч. 1 ст.182 КУпАП за те, що він гучно слухав музику на прибудинковій території, при цьому шум проникав до жителів б. [ADDRESS] де допускати це заборонено з 22:00 до 08:00, чим порушив вимоги ст.24 ЗУ «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення». З постановою він не згоден та вважає, що вона має бути скасована, оскільки інспектором не було вжито всіх заходів для всебічного та повного з`ясування обставин справи, внаслідок чого не встановлено наявність події та складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 182 КУпАП. Вважає, що оскаржувана постанова містить лише посилання на ст.24 ЗУ «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» яка є загальною та не визначає, який конкретно нормативно-правовий акт було порушено і чи було допущено порушення санітарних норм допустимих рівнів шуму та доказів такого порушення. Вказав, що відповідачами не було надано жодного належного та допустимого доказу, який би вказував на доведеність виявленого з боку [PERSON] порушення в частині перевищення вимог законодавчих та інших нормативно-правових актів щодо захисту населення від шкідливого впливу шуму чи правил додержання тиші в населених пунктах і громадських місцях. Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 03.11.2021 \~\~адміністративний позов було залишено без задоволення. Позивач, не погодившись із судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невірне застосування норм матеріального права та невірне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 03.11.2021 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Розгляд справи просить здійснювати за відсутністю позивача. Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, позивач зазначає, що відповідач надав до відзиву на позовну заяву диск з відеозаписом, на якому зафіксовано розгляд справи про адміністративне правопорушення стосовно позивача та факт прослуховування музики за допомогою мобільного телефону. Однак, відповідачем не надано до суду належних доказів на підтвердження того, що рівень шуму, який відтворювався від мобільного телефону у нічний час перевищував рівнів, установлених санітарними нормами для відповідного часу доби, а саме рівень у 45 децибел, з урахуванням того, що суд не володіє необхідними спеціальними знаннями у сфері іншій, ніж право. Також відповідачем не надано належних доказів та не досліджувалось судом першої інстанції чи належить мобільний телефон до звуковідтворювальної апаратури та по своїм технічним характеристикам може створювати шум. який перевищує 45 децибел. У постанові у справі про адміністративне правопорушення серії ГАВ № 1 16930 та в рішенні, що оскаржується зазначено, що позивач знаходився на прибудинковій території та користувався мобільним телефоном. Однак жодного належного та допустимого доказу знаходження позивача саме на прибудинковій території відповідач не надав. За таких обставин апелянт вважає, що факт вчинення позивачем правопорушення, передбаченого ч.І ст. 182 \~КУпАП України, є не доведеним. Представники сторін про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку. Колегія суддів визнала за можливе розглянути справу з урахуванням положень ч. 4 ст.\~ 229\~ \~та ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України). Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного перегляду справи, що 11.07.2021 інспектором взводу №2 роти №1 Батальйону патрульної поліції в м.Кременчук управління патрульної поліції в Полтавській області ДПП лейтенантом поліції Дігтяр Анжелою Сергіївною була винесена постанова у справі про адміністративне правопорушення серії ГАБ №116930, якою \~ [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст.182 КУпАП. В постанові зазначено, що 11.07.2021 о 02:45 в [ADDRESS] , \~ [PERSON] гучно слухав музику на прибудинковій території, при цьому шум проникав до жителів б. [ADDRESS] де допускати це заборонено з 22:00 до 08:00, чим порушив вимоги ст.24 ЗУ «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення». В послідуючому позивач звернувся до суду із даним позовом. Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої виходив з того, що \~наявні докази, які підтверджують факт порушення вимог ст.24 ЗУ «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», що свідчить про вчинення правопорушення, передбаченого ч.1 ст.182 КУпАП, а тому інспектором було доведено правомірність прийнятого рішення про притягнення позивача до адміністративної відповідальності. Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне. Відповідно до ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Відповідно до вимог ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданим заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставі і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюються на основі суворого додержання законності. Згідно з ч. 1 ст. 182 КУпАП України порушення вимог законодавчих та інших нормативно-правових актів щодо захисту населення від шкідливого впливу шуму чи правил додержання тиші в населених пунктах і громадських місцях - тягне за собою попередження або накладення штрафу на громадян від п`яти до п`ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і накладення штрафу на посадових осіб та громадян - суб`єктів господарської діяльності - від п`ятнадцяти до тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Згідно із ч. 3ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. Доказами в справі про адміністративне правопорушення у відповідності до ст. 251 КУпАП, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягується до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі, що використовуються особою, яка притягується до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. Докази мають бути належними та допустимими. Допустимими є ті докази, які зібрані у відповідності до закону, а належними якщо вони містять інформацію щодо предмету доказування. Згідно вимог ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Відповідно до вимог ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Як зазначив Пленум Вищого адміністративного суду України у п. 1 Постанови від « 06» березня 2008 року №2 «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ», під час розгляду спорів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень суди незалежно від підстав, наведених у позовній заяві, повинні перевіряти їх відповідність усім зазначеним вимогам. Відповідно до ч. 2ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Стаття 62 Конституції України встановлює "презумпцію невинуватості", відповідно до якої обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Так, статтею 24 Закону України «Про санітарне та епідеміологічне благополуччя населення» передбачено, що органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації та громадяни при здійсненні будь-яких видів діяльності зобов`язані вживати заходів щодо недопущення впродовж доби перевищень рівнів шуму, встановлених санітарними нормами, в таких приміщеннях і на таких територіях (захищені об`єкти) як жилі будинки і прибудинкові території, розташовані у межах населених пунктів заклади громадського харчування, торгівлі, побутового обслуговування, розважального та грального бізнесу, інших будівель і споруд, у яких постійно чи тимчасово перебувають люди. Шум на захищених об`єктах при здійсненні будь-яких видів діяльності не повинен перевищувати рівнів, установлених санітарними нормами для відповідного часу доби. У нічний час, із двадцять другої до восьмої години на захищених об`єктах забороняються гучний спів і викрики, користування звуковідтворювальною апаратурою та іншими джерелами побутового шуму, проведення салютів, феєрверків, використання піротехнічних засобів. Як вбачається з матеріалів справи, а саме оскаржуваної постанови, \~що 11.07.2021 о 02:45 в [ADDRESS] , \~ [PERSON] гучно слухав музику на прибудинковій території, при цьому шум проникав до жителів б. [ADDRESS] де допускати це заборонено з 22:00 до 08:00. Також до матеріалів справи було надано диск з відеозаписом, на якому зафіксовано розгляд справи про адміністративне правопорушення стосовно позивача та факт прослуховування музики за допомогою мобільного телефону. Разом з цим, колегія судів зазначає, що відповідачем не надано відповідних доказів про те, що позивачем було порушено ч. 1 ст. 182 КУпАП України, оскільки не було доведено об`єктивну сторону правопорушення, а саме, яке недодержання тиші відбувалося у позивача, не було встановлено рівень шуму при встановленому та допустимому шумі у жилих будинках та прибудинкових територій та чи були вжиті заходи щодо перевищення рівня шуму. Як вбачається з постанови про адміністративне правопорушення, інспектором патрульної поліції при винесені постанови не було наведено доказів, на яких ґрунтується висновок про скоєння позивачем адміністративного правопорушення, зокрема, не було зафіксовано покази свідків, інші докази підтвердження порушення тиші, а саме не було встановлено рівень шуму при встановленому та допустимому шумі у жилих будинках та прибудинкових територій, не зазначено пояснень самого позивача. Тобто при розгляді справи не знайшов свого підтвердження факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення, в матеріалах справи такі підтвердження відсутні. Крім того, слід звернути увагу на наступне. Згідно з ст. 24 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» носить оціночний характер та відсилає до санітарних норм, а саме: шум на завищених об`єктах (до яких, відповідно до зазначеного Закону входять житлові будинки і прибудинкові території); при здійсненні будь-яких видів діяльності не повинен перевищувати рівнів, установлених санітарними нормами для відповідного часу доби. Норми допустимого шуму визначено в Державних будівельних нормах України. Так, відповідно до додатку 1 "Державних санітарних норм допустимих рівнів шуму в приміщенні житлових та громадських будинків на території житлової забудови", затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я № 463, від 22.02.2019 р., які є чинними на даний час, на території, які безпосередньо прилягають до житлових будинків, поліклінік, амбулаторій, диспансерів, будинків відпочинку, пансіонатів, будинків-інтернатів для людей похилого віку та інвалідів, дитячих дошкільних закладів, шкіл та інших навчальних закладів, бібліотек, храмів, музеїв допускається рівень шуму в нічний час до 45 дБ (децибелів) і в денний до 55 дБ. Міські громади можуть встановлювати більш сприятливі рівні допустимого шуму та час їхнього застосування. Для вимірювання рівня шуму існує спеціальний шумовимірювальний прилад. Однак, як вбачається з постанови, відповідач жодних вимірів шуму не проводив, на санітарні норми не посилається, рівень шуму не визначав, однак, постанову по справі про адміністративне правопорушення склав, а значить - його судження стосовно порушення норм статті 24 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» є припущеннями. Обов`язок доказування правомірності складання постанови про адміністративне правопорушення, наявності в діях особи складу правопорушення покладено законом на відповідача. Відповідно дост. 62 Конституції України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Згідно ч. 1ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності відповідно до ч. 2ст. 77 КАС України покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин. Таким чином, під час винесення оскаржуваної постанови в порушення вимог ст. 280 КУпАП інспектором не з`ясовані та не враховані обставини, що підлягають з`ясуванню при розгляді справи про адміністративне правопорушення. За таких обставин, позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки відповідачем не надано належних доказів вчинення позивачем адміністративного правопорушення в той час, як у ст.62Конституції України зазначено, що обвинувачення не може ґрунтуватись на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь, адже відповідно до ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. З огляду на встановлені судом апеляційної інстанції обставини, враховуючи відсутність достатніх та належних доказів на підтвердження правомірності винесення оскаржуваної постанови, суд приходить до висновку, що прийняте рішення про притягнення позивача до адміністративної відповідальності є необґрунтованим, прийнятим без повного та всебічного з`ясування усіх обставин справи, а тому підлягає скасуванню, а справа закриттю. Відповідно до ч. 1-3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. У відповідності до п.п.1,2 3, 4 ч.1 ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи та неправильно застосував норми матеріального права, що є підставами для скасування оскарженого судового рішення та прийняття постанови про задоволення позову. Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям постанови про задоволення позову. Щодо розподілу судових витрат відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, колегія судів зазначає. Відповідно до ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 3 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно з ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Відповідно до ч. 7 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Згідно з частинами 4, 5статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до частини шостоїстатті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина сьомастатті 134 Кодексу адміністративного судочинства України). Частиною 9 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Згідно з п. 4 ч. 1ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Статтею 19 цього Закону визначено такі види адвокатської діяльності, як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності. Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (п. 9 ч. 1ст. 1Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"). Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1ст. 1Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"). Відповідно до ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Згідно із ч. 1ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановленихст. 78 цього Кодексу. Таким чином, склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, пов`язаних безпосередньо з розглядом певної судової справи, а інша сторона довести неспівмірність розміру таких витрат. Разом з тим, колегія суддів зауважує, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Результат розгляду: granted