Рішення адміністративного суду від 2022-07-27 00:00:00+03

в липні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Військової частини [NUMBER], в якому просив: - визнати протиправною бездіяльність військової частини [NUMBER] Міністерства оборони України щодо не проведення нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.08.2019 по день фактичного розрахунку - 29.06.2021 включно; - зобов`язати військову частину [NUMBER] Міністерства оборони України нарахувати і виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.08.2019 по день фактичного розрахунку - 29.06.2021 включно, виходячи з розміру середньоденного грошового забезпечення за останні два місяці служби, які передували дню звільнення, з урахуванням раніше виплаченої суми середнього заробітку. Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 26.11.2021 позов задоволено частково: - визнано протиправною відмову Військової частини [NUMBER] Міністерства оборони України у проведенні нарахування та виплати [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні; - стягнуто з Військової частини [NUMBER] Міністерства оборони України на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.03.2020 по 25.06.2021 в сумі 81166,97 (вісімдесят одна тисяча сто шістдесят шість гривень дев`яносто сім копійок) гривень, з відрахуванням з такої суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів; - в задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні адміністративного позову, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права. Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України. Розглянувши матеріали справи, колегія суддів апеляційної інстанції, дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, виходячи з наступного. Як встановлено судом першої інстанції, позивач проходив військову службу та згідно з Наказом командира військової частини [NUMBER] №194 від 02.09.2019 прапорщика [PERSON] 31.08.2019 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (арк. спр. 11). 19.09.2019 позивач звернувся до військової частини [NUMBER] із заявою щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення, однак листом від 27.09.2019 №4264 військова частина [NUMBER] повідомила про відсутність механізму нарахування та виплати індексації за попередні періоди. Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 28 грудня 2019 року по справі №560/3449/19, адміністративний позов задоволено. Визнано протиправними дії військової частини [NUMBER] щодо невиплати [PERSON] індексації грошового забезпечення з 01 січня 2016 року по 30 серпня 2019 року включно. Зобов`язано військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити [PERSON] (ІПН: [NUMBER] ) індексацію грошового забезпечення з 01 січня 2016 року по 30 серпня 2019 року включно. Відповідач виконав вищевказане рішення суду та виплатив позивачу індексацію грошового забезпечення в сумі 1203,88 грн, що стверджено платіжним дорученням №486 від 16.03.2020 (арк. спр. 13). Також, Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 09 грудня 2020 року по справі №560/6024/20, позов [PERSON] задоволено частково. Визнано протиправними дії військової частини [NUMBER] щодо нарахування та виплати [PERSON] індексації грошового забезпечення в період з 01.01.2016 по 28.02.2018 в сумі 1203,88 грн. Зобов`язано військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити [PERSON] індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року із застосуванням базового місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення в цей період - січень 2008 року, з врахуванням вже виплачених сум. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Відповідач виконав вищевказане рішення суду та виплатив позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 в сумі 81166,97 грн, що стверджено платіжним дорученням №1216 від 25.06.2021 (арк. спр. 15). Також, 16.10.2019 позивач звернувся до відповідача із запитом про надання інформації щодо отримання грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових. Відповідач листом від 18.10.2019 №4533 відмовив у проведенні виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових. Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 05 лютого 2020 року по справі №560/3955/19, адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність військової частини [NUMBER] щодо ненарахування та невиплати [PERSON] грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, передбаченої пунктом 12 статті 12 Закону № 3551-XII за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби. Зобов`язано військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити [PERSON] грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, передбаченої пунктом 12 статті 12 Закону № 3551-XII за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби. Відповідач виконав вищевказане рішення суду та виплатив позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій в сумі 45782,93 грн, що стверджено платіжним дорученням №453 від 04.03.2020 (арк. спр. 12). Суть спору між сторонами по даній справі зведена виключно до наявності чи відсутності підстав для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, у вигляді виплати позивачу середнього заробітку за весь період затримки повного розрахунку при звільненні. Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що не проведення з вини уповноваженого органу розрахунку з працівником у строк передбачений ст.116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати (зокрема, індексації та компенсації відпустки) роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме, виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Так як остаточний розрахунок з позивачем здійснений відповідачем тільки 25.06.2021 періодом, протягом якого відповідач не виконував свій обов`язок щодо виплати належних позивачеві сум, є проміжок часу з 31.08.2019 (з дати звільнення) по 25.06.2021. Суд першої інстанції, з урахуванням встановлених обставин у цій адміністративній справі та правових позицій Верховного Суду щодо співмірності, які є різними щодо методики розрахунку за відсутності законодавчого врегулювання, вважає, що позивач частково довів позовні вимоги, адже сума 308760,00 грн є не співмірною із сумою боргу - 81166,97 гривень (більше ніж у 3-и рази суми боргу), тому з урахуванням раніше виплаченої суми 37821,70 гривень, співмірною сумою буде сума вчасно не виплачена [PERSON] у розмірі 81166,97 гривень. Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне. Право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні врегульовано приписами Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України). Частиною 1 статті 47 КЗпП України передбачає, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Строки проведення розрахунку при звільненні та відповідальність за недотримання таких строків визначені статтями 116 та 117 КЗпП України. У статті 116 КЗпП України йдеться про те, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Тобто, умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). В силу частини другої статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення. Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України. Відтак, у цьому випадку, законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення. З огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Наведене вище узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, яка була висловлена в постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17. Отже, непроведення з вини уповноваженого органу розрахунку з працівником у строк передбачений ст. 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати (зокрема, індексації) роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме: виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Водночас, встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Так як остаточний розрахунок з позивачем здійснений відповідачем тільки 25.06.2021 періодом, протягом якого відповідач не виконував свій обов`язок щодо виплати належних позивачеві сум, є проміжок часу з 31.08.2019 (з дати звільнення) по 25.06.2021. При цьому, суд враховує, що рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 12 серпня 2020 року по справі №560/3325/20, адміністративний позов - задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність військової частини [NUMBER] щодо не проведення нарахування та виплати [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30 серпня 2019 року по 17 березня 2020 року включно. Стягнуто з військової частини [NUMBER] на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30 серпня 2019 року по 17 березня 2020 року включно в розмірі 46983,48 грн, з відрахуванням з такої суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Відповідач виконав вищевказане рішення суду та виплатив позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30 серпня 2019 року по 17 березня 2020 року включно в розмірі 37821,70 грн, що стверджено платіжним дорученням №2405 від 16.12.2020 (арк. спр. 14). Отже, позивач 17.12.2020 отримав середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 37821,70 гривень за період з 30 серпня 2019 року по 17 березня 2020 року включно, а саме: 1) 1203,88 гривень - індексація грошового забезпечення на виконання рішення суду у справі №560/3449/19; 2) 37821,70 гривень - компенсація за не використану відпустку на виконання рішення суду у справі №560/3955/19, тому відсутні підстави зобов`язувати відповідача повторно нараховувати і виплачувати середній заробіток за вказаний період. Тобто, відповідач поніс відповідальність за ст. 117 КЗпП України за період з 30.08.2019 по 17.03.2020 на суму 37821,70 гривень, однак затримав остаточний розрахунок з позивачем на суму 81166,97 гривень за період з 18.03.2020 по 25.06.2021. Таким чином, доводи апелянта про те, що положення статті 117 КЗпП України не поширюються на правовідносини, які виникають у зв`язку з прийняттям та виконанням судового рішення про виплату заборгованості, є помилковими. Так як визначений судом першої інстанції розмір середнього заробітку як компенсацію за затримку при розрахунку, сторонами не оскаржено, то колегія суддів у відповідності до вимог ст.308 КАС України його не переглядає. Підсумовуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору в повному обсязі встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Результат розгляду: denied