Рішення адміністративного суду від 2023-06-20 00:00:00+03

[PERSON] звернувся до суду з адміністративним позовом до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив: визнати протиправним та скасувати наказ Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби № 209-о від 25.09.2021 р. «Про звільнення працівника податкової міліції [PERSON] »; поновити полковника податкової міліції [PERSON] в штатній структурі Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби; стягнути з Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби на користь [PERSON] середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 29.09.2020 р. по 27.09.2021 р. у розмірі 155338 грн. 65 коп., з розрахунку середньоденної заробітної плати 623,85 грн. за кожен робочій день; зобов`язати Офіс великих платників податків Державної фіскальної служби, зарахувати час вимушеного прогулу до вислуги років полковника податкової міліції [PERSON] ; зобов`язати начальника Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби або особу, що виконує його обов`язки, призначити полковника податкової міліції [PERSON] на посаду, рівнозначну тій, яку він займав до проходження служби в зоні проведення АТО або на посаду рівнозначну тій, яку він займав під час проходження служби в зоні проведення АТО, згідно з відповідною номенклатурою посад. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 15.03.2023 р. позов задоволено частково, а саме: визнано протиправним та скасовано наказ Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби № 209-о від 25.09.2021 р. «Про звільнення працівника податкової міліції [PERSON] »; поновлено полковника податкової міліції [PERSON] , з 29.09.2020 р. в штатній структурі Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби; зобов`язано Офіс великих платників податків Державної фіскальної служби вирішити питання щодо подальшого проходження полковником податкової міліції [PERSON] служби, з урахуванням висновків суду по даній справі; зобов`язано Офіс великих платників податків Державної фіскальної служби зарахувати час вимушеного прогулу до вислуги років полковника податкової міліції [PERSON] ; стягнуто з Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби на користь [PERSON] середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 29.09.2020 р. по 15.03.2023 р. у розмірі 250448,88 грн.; в іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовлено. Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.03.2023 р. в частині стягнення з Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби на користь [PERSON] середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 29.09.2020 р. по 15.03.2023 р. у розмірі 250448,88 грн. та прийняти в цій частині рішення, яким стягнути з Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби на користь [PERSON] середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 29.09.2020 р. по 15.03.2023 р. у розмірі 391153,95 грн. В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме, Кодексу адміністративного судочинства України та на не відповідність висновків суду обставинам справи. У судове засідання відповідач свого представника не направи, про дату, час і місце судового засідання повідомлений своєчасно та належним чином, про причини неявки суд не повідомив. У судовому засіданні апелянт підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити. Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Судовим розглядом встановлено, що позивач проходив службу в органах податкової міліції з 2000 року та з 15.02.2016 р. по 22.02.2018 р. [PERSON] проходив службу на посадах Управління оперативного забезпечення на окремих територіях зон АТО Головного управління ДФС у Донецькій області. Наказом Державної фіскальної служби України № 287-о від 21.02.2018 р. позивача з 22.02.2018 р. відряджено для подальшого проходження служби у розпорядження Офісу великих платників податків ДФС на строк до двох місяців, у зв`язку з чим звільнений з посади завідувача четвертого сектору управління оперативного забезпечення на окремих територіях зон АТО Головного управління ДФС у Донецькій області. Наказом Офісу великих платників податків ДФС №171-о від 21.02.2018 р. [PERSON] зараховано у розпорядження Офісу великих платників податків ДФС на строк до двох місяців. Наказом Офісу великих платників податків ДФС № 865-0 від 10.09.2018 р. позивача призначено на посаду старшого оперуповноваженого з ОВС третього відділу міжрегіонального оперативного управління Офісу великих платників податків ДФС. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 12.02.2019 р. у справі № 520/9051/18, яке залишено без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 20.11.2019 р. визнано протиправним та скасовано наказ Офісу великих платників податку ДФС України № 865-о від 10.09.2018 р. Листом Офісу великих платників податків ДФС № 173/14/28-97-11 від 09.07.2021 р. позивачу повідомлено, що наказом № 209-0 від 25.09.2020 р. позивача звільнено з посади та податкової міліції у запас Збройних Сил (з постановкою на військовий облік) за підпунктом «а» пункту 64 (за віком), відповідно до «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 114 від 29.07.1991 р. Не погоджуючись із вищевказаним наказом відповідача, позивач звернувся до суду з цим позовом. Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що відповідачем рішення суду першої інстанції не оскаржується, а позивач оскаржує рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог. Тобто, в межах розгляду цієї справи судом апеляційної інстанції надається правова оцінка висновкам суду в частині визначення суми середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 29.09.2020 р. по 15.03.2023 р. Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 29.09.2020 р. по 15.03.2023 р. необхідно виплатити позивачу в розмірі 250448,88 грн. Суд апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав. Відповідно до ч. 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно із ч. 2 ст. 235 Кодексу законів про працю України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (в подальшому - Постанова № 100). Згідно із абзацами 1, 3, 4 пункту 2 Порядку № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Відповідно до п. 4 Постанови № 100, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю. В інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Пунктом 5 Порядку № 100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом 1 пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника. Згідно із абзаців 1, 2 пункту 8 Порядку № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Судовим розглядом встановлено, що з 15.02.2016 р. по 22.02.2018 р. позивач проходив службу на посаді завідувача четвертого сектору управління оперативного забезпечення на окремих територіях зон АТО ГУ ДФС у Донецькій області. Час вимушеного прогулу позивача, починаючи з дня, наступного після звільнення по день ухвалення рішення про поновлення на посаді складає з 29.09.2020 р. (наступний день після звільнення) по 15.03.2023 р. (день винесення рішення про поновлення позивача на посаді)) 627 робочих днів. Відповідно до грошового атестату № 63, посадовий оклад позивача складає 7190 грн., оклад за спеціальним званням 1480 грн. та позивач отримував надбавку за вислугу років 45 %. Позивач у березні 2018 року за 21 робочий день отримав 12571,5 грн. ( посадовий оклад - 7190 грн., оклад за спеціальне звання - 1480 грн., надбавка за вислугу років 3901,05 грн. та у квітні 2018 року за 14 робочих днів - 9263,21 грн. (посадовий оклад - 5297,89 грн., оклад за спеціальне звання 1090,53 грн., надбавка за вислугу років - 2874,79 грн., що підтверджується розрахунковим листом позивача. Таким чином, розмір середньоденної заробітної плати позивача складає 623,85 грн. (грошове забезпечення за два місяці, що передували звільненню (12571,5 грн. + 9263,21 грн. = 21834,71 грн.) поділені на кількість відпрацьованих робочих днів (21 робочий день у березні 2018 року + 14 робочих днів за квітень 2018 року = 35 днів)). З урахуванням того, що з незалежних від позивача обставин з 29.09.2020 р. по 15.03.2023 р. він фактично не працював, суд апеляційної інстанції вважає необхідним, відповідно до п. 4 Постанови 100, для розрахунку середньої заробітної плати застосувати посадовий оклад позивача, який включає посадовий оклад, оклад за спеціальне звання та надбавку за вислугу років, у зв`язку з чим з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заробітна плата в розмірі 391153,95 грн. (627 день х 623, 85 грн.) Із врахуванням вищевикладених обставин, суд апеляційної інстанції вважає помилковим висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 29.09.2020 р. по 15.03.2023 р. у розмірі 250448, 88 грн. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315, п. 4 ч. 1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення, у разі неправильного застосування норм матеріального права. Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.03.2023 р. необхідно скасувати в частині стягнення з Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби на користь [PERSON] середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 29.09.2020 р. по 15.03.2023 р. у розмірі 250448,88 грн., та в скасованій частині прийняти постанову, якою стягнути з Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби на користь позивача середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 29.09.2020 р. по 15.03.2023 р. у розмірі 391153, 95 грн. В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.03.2023 р. залишити без змін.

Результат розгляду: granted