Рішення адміністративного суду від 2022-08-03 00:00:00+03

01.11.2021р. ГУ ПФУ в Одеській області звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із позовом до Відділу ПВР Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області ПМУ Міністерства юстиції (м.Одеса) та 3-ї особи - [PERSON] , в якому просило суд визнати протиправною та скасувати постанову від 18.10.2021р. №66336188 про накладення штрафу в розмірі 5100 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржувана постанова від 18.10.2021р. про накладення штрафу, яка винесена у межах виконавчого провадження №66336188, є протиправною та такою, що підлягає скасуванню, адже визначені рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17.02.2021р. у справі №420/9201/20 зобов`язання були виконані в порядку встановленому чинним законодавством та в межах повноважень, покладених на ГУ ПФУ в Одеській області. Представник відповідача надав до суду 1-ї інстанції письмовий відзив, в якому позовні вимоги не визнав та мотивовано просив відмовити в їх задоволенні. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 09 червня 2022 року (ухваленим в порядку письмового провадження) у задоволенні адміністративного позову ГУ ПФУ в Одеській області - відмовлено. Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, позивач 23.06.2022р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив про те, що судом при винесенні оскаржуваного рішення \~\~\~\~\~\~\~\~було порушено норми матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09.06.2022р. та прийняти нове, яким задовольнити його позовні вимови в повному обсязі. 07.07.2022р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду. Ухвалою судді П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29.06.2022р. дану апеляційну скаргу залишено без руху. Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13.07.2022р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження. Відповідач, належним чином повідомлений про розгляд даної справи, правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався. Відповідно до п.1 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції розглянута в порядку письмового провадження. Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України). Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги позивача, колегія суддів дійшла наступних висновків. Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи. 17.02.2021р. рішенням Одеського окружного адміністративного суду у справі №420/9201/20 було визнано протиправною відмову ГУ ПФУ в Одеській області від 03.08.2020р. у перерахунку страхового стажу [PERSON] . Зобов`язано ГУ ПФУ в Одеській області здійснити перерахунок [PERSON] пенсії по інвалідності, починаючи з 21.12.2011р., із урахуванням висновків суду. Визнано протиправною бездіяльність ГУ ПФУ в Одеській області щодо встановлення [PERSON] надбавки на неповнолітніх дітей, у розмірі 150 грн. на кожну дитину з 2015р. Зобов`язано ГУ ПФУ в Одеській області встановити [PERSON] надбавку на неповнолітніх дітей у розмірі 150 грн. на кожну дитину, починаючи з 25.08.2015р., нарахувати і виплатити недоотримані суми надбавки з 25.08.2015р., із урахуванням здійснених виплат. 27.05.2021р. Одеським окружним адміністративним судом, на виконання вказаного судового рішення, було видано виконавчий лист у справі №420/9201/20 про зобов`язання ГУ ПФУ в Одеській області здійснити перерахунок [PERSON] пенсію по інвалідності, починаючи з 21.12.2011р., із урахуванням висновків суду. 16.08.2021р. постановою старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) було відкрито виконавче провадження №66336188. Одночасно, п.2 вказаної постанови, боржнику - ГУ ПФУ в Одеській області було встановлено строк для виконання рішення суду протягом 10 робочих днів. 01.09.2021р. ГУ ПФУ в Одеській області направлено на адресу Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) лист про виконання судового рішення, в якому вказано про те, що «боржником» рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17.02.2021р. у справі №420/9201/20 було виконано, що підтверджується рішенням пенсійного органу від 27.05.2021р. №95106843337. При цьому, сума доплати за даним рішенням суду відсутня, оскільки розмір пенсії не змінився. [PERSON] отримує мінімальну пенсію по інвалідності відповідно до ст.28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». 07.10.2021р. ГУ ПФУ в Одеській області направлено на адресу Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) лист про виконання рішення, в якому вказано, що позивачем, починаючи з 21.12.2011р., проведено перерахунок трудового стажу, \~\~\~\~\~\~\~період роботи з 18.07.1991р. по 26.06.1992р., що підтверджується рішенням від 27.05.2021. №95106843337. 18.10.2021р. постановою старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), у межах виконавчого провадження №66336188, застосовано до ГУ ПФУ в Одеській області штраф у сумі - 5100 грн., за невиконання рішення суду. Не погоджуючись із вказаним вище рішенням відповідача, позивач звернувся до суду із даним позовом. Вирішуючи справу по суті та повністю відмовляючи у задоволенні позову, суд 1-ї інстанції виходив із того, що станом на дату прийняття спірної постанови про накладення штрафу, позивачем не було надано доказів, які б повністю підтверджували здійснення перерахунку пенсії по інвалідності в розмірі пенсії за віком, обчисленої відповідно до ст.ст.27,28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Однак, колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, не погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції та вважає їх необґрунтованими, з огляду на наступне. Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Спеціальним законом, який визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентує порядок та особливості проведення кожної дії виконавчого провадження та відповідних дій органу державної виконавчої служби являється Закон України від 02.06.2016р. № 1404-VІІ «Про виконавче провадження» За приписами ст.1 Закону №1404-VIII, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими згідно \~\~\~\~\~\~\~\~\~з цим Законом, а також рішеннями, які у відповідності до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Конституційний Суд України неодноразово зазначав про те, що виконання судового рішення \~\~\~\~є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, серед іншого, законодавчо визначений комплекс певних дій, спрямованих на захист та відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п.2 мотивувальної частини рішення від 13.12.2012р. №18-рп/2012), а невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п.3 мотивувальної частини рішення від 25.04.2012р. №11-рп/2012). Так, примусовому виконанню підлягають виконавчі листи та накази, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України (ч.1 ст.3 Закону №1404-VIII). У відповідності до ч.1 ст.13 Закону №1404-VIII, під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів. У силу вимог ч.1 ст.18 Закону №1404-VIII, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Пунктом 1,3 ч.3 цієї ж статті регламентовано, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, серед іншого, проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до Закону №1404-VIII, та накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом. Як передбачено положеннями ч.ч.1,2 ст.63 Закону №1404-VIII, за рішенням, за яким боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного у ч.6 ст.26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо ж рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніше як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом 3 робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність. Згідно із ст.75 Закону №1404-VIII, у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання. У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення. Пункт 5 підрозділу 1 розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України передбачає те, що в разі якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 грн., окрім норм адміністративного \~\~\~\~\~\~\~\~\~та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або ж кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної у пп.169.1.1 п.169.1 ст.169 розділу цього Кодексу для відповідного року. Отже, невиконання боржником рішення суду, за яким він зобов`язаний вчинити певні дії у строки, визначені законодавством, без наявності для цього поважних причин, тягне за собою відповідальність у вигляді накладення штрафу в розмірі - 5100 грн. (для юридичних осіб), а в разі повторного невиконання рішення без поважних причин у вигляді штрафу у подвійному розмірі - 10200 грн. Аналізуючи наведені вище положення законодавства в контексті цієї справи слід зазначити, що накладення штрафу за невиконання рішення, що зобов`язує боржника до вчинення певних дій, є видом юридичної відповідальності боржника за невиконання покладеного на нього зобов`язання (виконати судове рішення). Застосування такого заходу реагування є обов`язком державного виконавця та направлено на забезпечення реалізації мети виконавчого провадження, як завершальної стадії судового провадження. Притягаючи боржника до відповідальності за невиконання рішення у виконавчому провадженні і накладаючи на нього штраф, виконавець зобов`язаний ретельно дослідити всі обставини справи, зокрема належним чином перевірити факт невиконання боржником його обов`язків та встановити причини їх невиконання або неналежного виконання. Верховний Суд у постанові від 07.11.2019р. у справі №420/70/19 зазначив, що визначальною умовою для накладення на боржника у виконавчому проваджені штрафу є невиконання останнім виконавчого документа без поважних причин. У залежності від характеру правовідносин і змісту зобов`язання, примусове виконання якого відбувається у межах виконавчого провадження, поважними причинами можуть визнаватися такі обставини, які створили об`єктивні перешкоди для невиконання зобов`язання, і подолання яких для боржника було неможливим або ускладненим. Поважність причин невиконання рішення суду оцінюється у кожному конкретному випадку через призму того, наскільки це (об`єктивно) перешкодило виконати судове рішення. Таким чином, невиконання боржником рішення суду лише без поважних на те причин, тягне за собою певні наслідки, встановлені нормами Закону №1404-VIII. Тобто на час прийняття державним виконавцем рішення про накладення штрафу має бути встановленим факт невиконання боржником судового рішення без поважних причин. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 23.05.2018р. у справі №537/3986/16-а та від 21.01.2020р. у справі №640/9234/19. Так, як встановлено з матеріалів справи, підставою для прийняття оскаржуваної постанови від 18.10.2021р. про накладення на боржника штрафу у межах виконавчого провадження №66336188, є встановлення державним виконавцем факту невиконання ГУ ПФУ в Одеській області судового рішення у справі №420/9201/20 без поважних причин протягом встановленого строку. Обґрунтовуючи відсутність порушень у своїй діях, пенсійний орган, в свою чергу, вказує, аналогічно доводам викладеним у позові, що останнім фактично було здійснено перерахунок пенсії 3-й особі - [PERSON] із урахуванням висновків суду у справі №420/9201/20. Надаючи правову оцінку діям (рішенню) відповідача щодо накладення на пенсійний орган штрафу, суд апеляційної інстанції зазначає, що судовим рішенням від 17.02.2021р. у справі №420/9201/20, яке набрало законної сили, зобов`язано ГУ ПФУ в Одеській області здійснити перерахунок [PERSON] (третій особі) пенсії по інвалідності, починаючи з 21.12.2011р., із урахуванням висновків суду. Зокрема, у вказаному судовому рішенні, суд дійшов висновку про те, що станом на 01.08.2020р. пенсія [PERSON] обчислена із урахуванням страхового стажу 35 років 10 місяців, у тому числі додатковому стажі 17 років 2 місяці (стаж враховано до 31.10.2011р.). Відповідно до протоколу УПФУ у Київському районі від 26.12.2011р. за №21864, [PERSON] призначено пенсію по інвалідності (інвалід по зору ІІІ групи) у розмірі 50% від розміру пенсії за віком. На зворотному аркуші вказаного протоколу УПФУ у Київському районі міститься розрахунок стажу позивача, врахованого при призначенні пенсії, з якого вбачається що пенсійним органом фактично не було зараховано безперервного трудового стажу позивача, який зберігався у період з 18.07.1991р. до 26.06.1992р. Так, при призначенні 3-й особі пенсії обчислено страховий стаж із урахуванням наступних періодів: з 01.09.1984р. по 04.07.1987р. (навчання); з 17.09.1987р. по 18.07.1991р.; з 26.06.1992р. по 31.08.1994р.; з 01.03.2005р. по 18.07.2005р.; з 21.11.2005р. по 30.11.2008р.; з 01.10.2009р. по 31.10.2009р.; з 01.01.2010р. по 31.10.2011р. Як було встановлено судом по справі №420/9201/20, при призначенні пенсії пенсійним органом не було враховано п.6 «Правил обрахування безперервного трудового стажу робітників та службовців при призначенні допомоги з державного соціального страхування» (затв. постановою Ради Міністрів СРСР від 13.04.1973р. №252), згідно із яким, безперервний трудовий стаж зберігається незалежно від тривалості перерви у роботі при прийнятті на роботу після звільнення за власним бажанням у зв`язку із переведенням чоловіка на роботу до іншої місцевості, та безпідставно не зараховано до страхового стажу період з 18.07.1991р. до 26.06.1992р. Враховуючи наведене, оскільки пенсійним органом при призначенні пенсії було враховано страховий стаж [PERSON] - 19 років 5 місяців та безпідставно не враховано до її страхового стажу період з 18.07.1991р. до 26.06.1992р., суд зазначив про те, що загальний розмір її страхового стажу буде більшим 20 років. Отже, враховуючи, що [PERSON] є особою із інвалідністю III групи, розмір її страхового стажу на час призначення пенсії є більшим 20 років, то остання має право на призначення пенсії по інвалідності в розмірі пенсії за віком, обчисленої відповідно до ст.ст.27 і 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003р. №1058-IV. Судом по тій справі №420/9201/20 також було встановлено, що [PERSON] станом на час призначення пенсії (26.12.2011р.) була працевлаштована у ТОВ «Геоконсалтінг», звідки звільнилась 25.08.2015р. Відтак, із урахуванням встановлених обставин та приписів ч.2 ст.33 Закону №1058-IV, остання з 25.08.2015р. набула право на призначення пенсії по інвалідності в розмірі пенсії за віком, обчисленої відповідно до ст.ст.27 і 28 цього Закону. Враховуючи встановлені по справі №420/9201/20 обставини, оскільки [PERSON] невірно обчислено страховий стаж при призначенні пенсії у 21.12.2011р., який становить більше 20 років, та того, що вона 25.08.2015р. набула право на призначення пенсії по інвалідності в розмірі пенсії за віком, обчисленої згідно зі ст.ст.27,28 Закону №1058-IV, суд дійшов висновку про те, що ГУ ПФУ в Одеській області належить здійснити перерахунок [PERSON] пенсії по інвалідності, починаючи з 21.12.2011р. з урахуванням вірно обчисленого стажу та з 25.08.2015р. здійснити перерахунок пенсії по інвалідності в розмірі пенсії за віком, обчисленої відповідно до ст.ст.27 і 28 цього Закону. Так, за змістом ст.33 Закону №1058-IV, пенсія по інвалідності залежно від групи інвалідності призначається в таких розмірах: особам з інвалідністю I групи - 100% пенсії за віком; особам з інвалідністю II групи - 90% пенсії за віком; особам з інвалідністю III групи - 50% пенсії за віком, обчисленої відповідно до ст.ст.27 і 28 цього Закону. Непрацюючі особи з інвалідністю II групи, яким установлено інвалідність після досягнення пенсійного віку, передбаченого у ст.26 Закону №1058-IV, та особи з інвалідністю III групи за їх вибором мають право на призначення пенсії по інвалідності в розмірі пенсії за віком, обчисленої відповідно до ст.ст.27,28 цього Закону, за наявності страхового стажу, зазначеного в абз.1 ч.1 ст.28 цього Закону. Частиною 1 ст.27 Закону №1058-IV передбачено, що розмір пенсії за віком визначається за формулою: П = Зп х Кс, де: П - розмір пенсії, у гривнях; Зп - заробітна плата (дохід) застрахованої особи, визначена відповідно до ст.40 цього Закону, з якої обчислюється пенсія, у гривнях; Кс - коефіцієнт страхового стажу застрахованої особи, визначений відповідно до ст.25 цього Закону. Як передбачено ч.ч.1,2 ст.28 Закону № 1058-IV, мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у жінок 30 років страхового стажу встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом. У разі виплати застрахованій особі довічної пенсії, передбаченої цим Законом, пенсії або аналогічної виплати, встановленої в інших державах, мінімальний розмір пенсії за віком у солідарній системі встановлюється з урахуванням зазначених сум. За кожний повний рік страхового стажу понад 30 років жінкам пенсія за віком збільшується \~\~\~\~на 1% розміру пенсії, обчисленої відповідно до ст.27 Закону №1058-IV, але не більш як на 1% мінімального розміру пенсії за віком, передбаченого абз.1 цієї частини. Наявний в особи понаднормовий страховий стаж не може бути обмежений. Згідно з ч.2 ст.40 Закону №1058-IV, заробітна плата (дохід) для обчислення пенсії визначається за формулою: Зп = Зс х (Ск : К), де: Зп - заробітна плата (дохід) застрахованої особи для обчислення пенсії, у гривнях; Зс - середня заробітна плата (дохід) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії; Ск - сума коефіцієнтів заробітної плати (доходу) за кожний місяць (Кз1 \~+ Кз2 \~+ Кз3 \~+ ... + Кзn); К - страховий стаж за місяці, які враховано для визначення коефіцієнта заробітної плати (доходу) застрахованої особи. Аналізуючи наведені положення законодавства в контексті даної справи варто зазначити про \~\~те, що особа з інвалідністю III групи має право на 50% розміру пенсії за віком, яка обчислюється із урахуванням коефіцієнту страхового стажу помноженого на заробітну плату, що розрахована відповідно до ч.1 ст.40 Закону №1058-IV. Ухвалюючи рішення від 17.02.2021р. у справі №420/9201/20 судом фактично встановлювалося зобов`язання відповідача здійснити перерахунок [PERSON] пенсії по інвалідності, починаючи з 21.12.2011р. з урахуванням вірно обчисленого стажу та з 25.08.2015р. здійснити перерахунок пенсії по інвалідності в розмірі пенсії за віком, обчисленої відповідно до\~ ст.ст.27,28 Закону №1058-IV. При цьому, судом не досліджувалось питання порядку обчислення і виплати пенсії по інвалідності [PERSON] . На підтвердження своїх дій в частині перерахунку [PERSON] пенсії по інвалідності ГУ ПФУ в Одеській області надало рішення від 27.05.2021р. за №951060843337, згідно з яким розмір пенсії по інвалідності третьої особи визначався із розрахунку пенсії за віком (50%), обчисленої відповідно до ст.ст.27 і 28 Закону №1058-IV. Отже, ГУ ПФУ в Одеській області проведено в межах наданих повноважень комплекс заходів для виконання судового рішення у справі №420/9201/20, який визначений судом як спосіб захисту порушених прав третьої особи - [PERSON] в межах спірних правовідносин (обчислення її страхового стажу при призначенні пенсії та встановлення їй надбавки на неповнолітніх дітей). Судова колегія зазначає, що при вирішенні даного спору судом першої інстанції не було взято до уваги, що державним виконавцем не враховано та не надано належної оцінки обставинам, вказаних ГУ ПФУ в Одеській області у листі від 01.09.2021р. №1500-0305-5/107979, а також факт відсутності будь-яких скарг (заяв) з цього приводу від «стягувача» (т.б. 3-ї особи) та прийнято постанову про накладення на позивача штрафу за невиконання судового рішення. Відповідач, у даному справі, фактично викладає незгоду з проведеним розрахунком пенсії. Такі ж доводи останній викладає і в відзиві на позовну заяву. Втім, слід відмітити те, що державним виконавцем в оскаржуваній постанові про накладення штрафу від 18.10.2021р. №66336188 взагалі не надано вмотивованого обґрунтування про визнання (або ж не визнання) фактичного виконання рішення суду у справі №420/9201/20, тобто способу перерахунку пенсії [PERSON] , який, при цьому, відповідає (чи не відповідає) межам встановлених зобов`язань суду. Під час вирішення питання про накладення штрафу, відповідач, відповідно до ч.2 ст.2 КАС України, повинен діяти обґрунтовано, тобто із урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, неупереджено, добросовісно та розсудливо з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення. Також, з метою захисту інтересів «стягувача» державний виконавець наділений повноваженнями проводити перевірку виконання боржником рішень, що підлягають виконання відповідно до цього Закону, зокрема, одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб та інших учасників виконавчого провадження пояснення, довідки та іншу інформацію необхідну для проведення виконавчих дій (п.п.1,3 ч.3 ст.18 Закону №1404-VIII). Тобто, державний виконавець був зобов`язаний та мав провести перевірку виконання судового рішення «боржником», оскільки підставою для накладення відповідного штрафу є саме невиконання рішення без поважних причин. \~ У свою чергу, відповідачем до суду не було надано, а матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що старший державний виконавець, після надходження вказаного вище листа ГУ ПФУ в Одеській області від 01.09.2021р. №1500-0305-5/107979, витребував від нього відповідні пояснення, довідки або ж розрахунок, які необхідні для перевірки виконання ним судового рішення. Будь-яких заходів щодо оцінки виконання рішення суду відповідачем не вжито. Аналізуючи наведене правове регулювання у контексті встановлених обставин справи, колегія суддів доходить висновку, що при винесенні оскаржуваної постанови, відповідач обмежився лише формальним посиланням на мотивувальну частину судового рішення у справі №420/9201/20, без врахування положень ст.ст.18 та 63 Закону №1404-VIII (щодо обов`язку державного виконавця перевірити повне виконання рішення) та дотримання ч.2 ст.2 КАС України, а тому таке рішення є протиправним та підлягає скасуванню. Таким чином, доводи апеляційної скарги у повній мірі знайшли своє підтвердження. Слід також зазначити про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Згідно з ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову, що, у свою чергу, не було відповідним чином реалізовано відповідачем при розгляді справи в судах 1-ї та 2-ї інстанцій. Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»). Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші зазначені в апеляційній скарзі аргументи позивача, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення. У силу вимог ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду 1-ї інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Отже, в обсязі встановлених обставин та враховуючи, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а також у зв`язку із тим, що деякі висновки суду не відповідають обставинам справи, судова колегія, діючи виключно в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, у відповідності до ч.1 ст.317 КАС України, вважає за необхідне скасувати рішення суду 1-ї інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Результат розгляду: granted