Рішення адміністративного суду від 2022-06-02 00:00:00+03

11.12.2020 позивач звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Міністерства внутрішніх справ України, Управління МВС України в Івано-Франківській області про стягнення середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу. Позов обґрунтовує тим, що судовим рішенням у справі №824/3165/14-а визнано протиправним та скасовано наказ від 28.10.2014 №2253 о/с про звільнення [PERSON] з посади начальника Управління по боротьбі з організованою злочинністю Управління МВС України в Івано-Франківській області та поновлено на роботі. Наказом голови ліквідаційної комісії УМВС в Івано-Франківській області №2о/с від 17.06.2020 його поновлено на роботі. В подальшому наказом голови ліквідаційної комісії УМВС в Івано-Франківській області №2о/с від 17.06.2020 [PERSON] звільнено зі служби в органах внутрішніх справ за власним бажанням з 14.07.2020. Однак, при звільненні з ним не проведено повний розрахунок, зокрема не виплачено середнє грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 29.10.2014 по 17.06.2020, яке на переконання позивача, підлягає виплаті з урахуванням суми індексації. Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з Управління Міністерства внутрішніх справ України в Івано-Франківській області на користь [PERSON] середнє грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 29.10.2014 по 16.06.2020 у розмірі 552139 (п`ятсот п`ятдесят дві тисячі сто тридцять дев`ять) гривень 94 копійки з вирахуванням податків та обов`язкових платежів. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Допущено до негайного виконання рішення суду в межах стягнення з Управління Міністерства внутрішніх справ України в Івано-Франківській області на користь [PERSON] середнього грошового забезпечення за один місяць в розмірі 8186 (вісім тисяч сто вісімдесят шість) гривень 89 копійок, з вирахуванням податків та обов`язкових платежів. У апеляційному порядку рішення суду першої інстанції оскаржено відповідачем, який у своїй скарзі просив скасувати рішення суду та прийняти нове, яким відмовити повністю в задоволенні позову. Вказує на помилковість позиції позивача щодо виплати грошового забезпечення за період з 29.10.2014 по 17.06.2020, оскільки у спірних правовідносинах підлягають застосуванню норми спеціального законодавства, відповідно до якого грошове забезпечення за період вимушеного прогулу у разі незаконного звільнення виплачується не більше як за один рік. Також зазначає, що [PERSON] у період вимушеного прогулу отримував інший заробіток за основним місцем роботи та від здійснення підприємницької діяльності, який повинен бути врахований при розрахунку оплати за час вимушеного прогулу. Враховуючи те, що рішення суду першої інстанції не оскаржується в частині відмови в задоволенні позову, відтак, у відповідності до статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає оскаржуване рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У відповідності до частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС), суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступні підстави. Судом встановлені наступні обставини. Наказом Міністра внутрішніх справ України від 28.10.2014 № 2253 о/с полковника міліції [PERSON] - начальника управління по боротьбі з організованою злочинністю УМВС України в Івано-Франківській області, звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил згідно з підпунктом 1 пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про очищення влади» від 16 вересня 2014 року №1682-У11 та пунктом 62 «а» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил (із постановленням на військовий облік). Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 12.05.2020, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 23.07.2020 у справі № 824/3165/14-а задоволено позов [PERSON] та визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства внутрішніх справ України від 28.10.2014 р. №2253 о/с про звільнення [PERSON] з посади начальника управління по боротьбі з організованою злочинністю УМВС України в Івано-Франківській області та поновлено на посаді начальника управління по боротьбі з організованою злочинністю УМВС України в Івано-Франківській області з 29.10.2014. На виконання рішення Чернівецького окружного адміністративного суду у справі №824/3165/14-а від 12.05.2020 наказом голови ліквідаційної комісії УМВС в Івано-Франківській області №2 о/с від 17.06.2020 [PERSON] поновлено на посаді начальника Управління по боротьбі з організованою злочинністю УМВС в Івано-Франківській області з 29.10.2014. У подальшому, наказом голови ліквідаційної комісії УМВС в Івано-Франківській області № 3о/с від 14.07.2020 [PERSON] звільнено зі служби в органах внутрішніх справ за власним бажанням з 14.07.2020. Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не довів ті обставини, на яких ґрунтуються його заперечення. Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком з огляду на наступне. Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до частини 1 статті 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Згідно з частиною другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Згідно частини другої статті 235 зазначеного Кодексу при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Так, у рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, ст.ст.1, 12 Закону України «Про оплату праці» зазначив, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Конституційний Суд України дійшов висновку, що під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другої статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Однією з таких гарантій Конституційний Суд України визнав оплату за час простою, який мав місце не з вини працівника. Середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом також є державною гарантією, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Крім того, право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу є невід`ємним правом позивача, захист якого гарантований частиною першою статті 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини та основних свобод, яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства. Оглядаючи матеріали справи, колегія суддів вказує, що стягнення на користь [PERSON] середнього заробітку за період вимушеного прогулу, внаслідок незаконного звільнення, не було предметом судового розгляду у справі №824/3165/14-а. Разом з тим, за працівником зберігається право на виплату середнього заробітку, при цьому, право на звернення до суду за захистом такого права, в силу приписів статті 233 КЗпП України, не обмежене будь-яким строком. Відповідно до частини першої статті 19 Закону України «Про міліцію» від 20.12.1990 року №565-ХІІ (чинного на час виникнення спірних правовідносин) форми і розмір грошового забезпечення працівників міліції встановлюються Кабінетом Міністрів України і повинні забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування якісного особового складу міліції, диференційовано враховувати характер і умови роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності і компенсувати їх фізичні та інтелектуальні затрати. Форми і розміри грошового забезпечення працівників міліції встановлювались Постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 року №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу». Згідно пункту 24 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29.07.1991 №114 (Положення №114) у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов`язків, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на службі розглядається більше одного року не з вини особи рядового, начальницького складу, така особа має право на отримання грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу. Таким чином, особа має право на отримання грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу, якщо заява про поновлення розглядалася більше одного року не з вини особи рядового, начальницького складу, а тому апеляційний суд не приймає до уваги доводи апелянта щодо можливості виплати грошового забезпечення за період вимушеного прогулу лише за один рік. На виконання Постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 року №1294 та з метою впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ наказом Міністерства внутрішніх справ від 31.12.2007 року №499 затверджено та введено в дію з 01.01.2008 року Інструкцію про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ (Інструкція №499). Єдиним нормативним актом, який визначає порядок обчислення середньої заробітної плати в усіх випадках її збереження, чинність якого поширюється на підприємства, установи і організації усіх форм власності є Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (Порядок №100). Із пункту 5 Порядку №100 вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом 1 пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді, а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних днів (абзац 2 пункту 8 Порядку). Отже, за приписами наведених норм, суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку №100. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 14.01.2014 у справі №21-395а13 та підтримана Верховним Судом у постанові від 24.01.2018 у справі №815/6284/13. Відповідно до пункту 2 Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічно відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Для визначення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу необхідно встановити середню заробітну плату позивача. В матеріалах справи наявна довідка №305 від 27.05.2020, видана відділом фінансового забезпечення УМВС України в Івано-Франківській області. Згідно зазначеної довідки грошове забезпечення позивача за останні два місяці перед звільненням становило 16373,77 грн.; розмір середньоденного грошового забезпечення - 268,42 грн.; середньомісячне грошове забезпечення - 8186,89 грн. Відповідно до пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно пункту 1.7 Інструкцій №499 при виплаті особі рядового чи начальницького складу грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата. Зі змісту Інструкцій №499 (чинної на момент існування спірних правовідносин), яка є спеціальною для вирішення даних спірних правовідносин, вбачається, що грошове забезпечення особам рядового чи начальницького складу обраховується та виплачується з розрахунку календарних днів. Даний висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 04.04.2019 року у справі №П/811/1429/16. Отже, розмір середньоденної заробітної плати (грошового забезпечення) позивача складає 268,42 грн. (16373,77 грн. /61). Відповідно до рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 12.05.2020 у справі №824/3165/14-а позивача поновлено на посаді з 29.10.2014. При цьому, наказ про поновлення [PERSON] №2 о/с виданий 17.06.2020, тобто з 17.06.2020 порушені права позивач були поновлені. Таким чином, вимушений прогул позивача тривав з 29.10.2014 до 16.06.2020 включно. Отже, на користь [PERSON] підлягає стягненню з УМВС України в Івано-Франківській області середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29.10.2014 по 16.06.2020 (2057 календарних днів) в сумі 552139,94 грн. (2057*268,42 грн.). Щодо доводів апелянта щодо необхідності врахування під час визначення середнього заробітку доходів, які отримував позивач у період вимушеного прогулу, колегія суддів звертає увагу на те, що чинним законодавством не передбачено будь-яких підстав для зменшення розміру за певних обставин грошового забезпечення за час вимушеного прогулу. Виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу, оскільки чинним законодавством не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин, про що неодноразово зазначав Верховний Суд у своїх постановах, зокрема від 12.12.2018 у справі №808/7295/14, від 20.06.2018 у справі №826/808/16, від 19.02.2020 №821/916/16. При цьому, суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку зменшується на суму податків і зборів. Справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів. Таким чином, відповідач, як податковий агент згідно норм Податкового кодексу України та як страхувальник згідно Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", зобов`язаний виплатити позивачеві суму середнього заробітку (грошового забезпечення) за час вимушеного прогулу, утримавши із нього при виплаті податки та інші обов`язкові платежі. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 20.03.2019 №201/12340/16-а (2а/201/1042/2016) та від 04.06.2020 №821/114/18. Щодо доводів апелянта про перебування управління у стані припинення, апеляційний суд зазначає наступне. Статтею 104 Цивільного кодексу України визначено, що юридична особа припиняється в результаті реорганізації або ліквідації. Відповідно до статті 81 Цивільного кодексу України на юридичних осіб публічного права у цивільних відносинах положення цього Кодексу поширюється, якщо інше не встановлено законом. Згідно з частиною третьою статті 81 Цивільного кодексу України порядок утворення та правовий статус юридичних осіб публічного права встановлюється Конституцією України та законом. УМВС України в Івано-Франківській області відноситься до юридичних осіб публічного права. Суд апеляційної інстанції вказує, що ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою. У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їх передачі іншим органам виконавчої влади. Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то самого лише посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім. У зв`язку з цим при вирішенні спорів щодо поновлення на роботі працівників юридичної особи публічного права, про ліквідацію яких було прийнято рішення, судам належить, крім перевірки дотримання трудового законодавства щодо таких працівників, з`ясовувати фактичність такої ліквідації (чи мала місце у цьому випадку реорганізація). При вирішенні зазначеної категорії спорів підлягає оцінці і правовий акт, що став підставою ліквідації, зокрема: чи припинено виконання функцій ліквідованого органу, чи покладено виконання цих функцій на інший орган. Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань УМВС України в Івано-Франківській області, перебуває в стані припинення. Оскільки позивач перебував на службі та отримував грошове забезпечення в УМВС України в Івано-Франківській області, яке на момент розгляду даної справи в суді першої інстанції не було припинене, суд вірно не допускав процесуальне правонаступництво та заміну відповідача УМВС України в Івано-Франківській області його правонаступником. Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, зробивши системний аналіз положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, дійшов вірного висновку про часткове задоволення позову, а тому апеляційну скаргу слід відхилити. Згідно з ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї. В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін. Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Результат розгляду: granted