Рішення адміністративного суду від 2024-05-17 00:00:00+03

21.12.2023 [PERSON] звернувся в суд з позовом до [INFO] , просив: скасувати постанову т.в.о начальника [INFO] підполковника [PERSON] про накладення адміністративного стягнення від 16.12.2023, якою [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 850,00 грн. за ч.2 ст.210 КУпАП Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 березня 2024 року відмовлено задоволенні позову. Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що документи про стан здоров`я позивача судом під сумнів не ставляться, однак [PERSON] , будучи військовозобов`язаним, який визнаний непридатними до військової служби в мирний час, повторно оглядається ВЛК районних, міських [INFO] за місцем перебування на військовому обліку після додаткового обстеження. Направляє на обстеження лікар - член ВЛК районного, міського [INFO] , про що вносить відповідний запис у реєстр ЕСОЗ (Пункт 3.3 глави 3 розділу II Положення про військову-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затверджене наказом Міністра оборони України від 14 серпня 2008 року № 402, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 17 листопада 2008 року за № 1109/15800). Суд першої інстанції заначив, що для проведення уточнення військово-облікових даних, у тому числі для визначення ступеня придатності до військової служби, [PERSON] 03 грудня 2023 року вручено повістку, в отриманні якої він підписався особисто, про виклик до ТОМТЦК та СП 05 лютого 2023 року на 09 год. 00 хв. Суд першої інстанції зауважив, що позивач не з`явився до місцезнаходження відповідача ( [ADDRESS] ) у визначену повісткою чату і час. Суд першої інстанції дійшов до висновку, що після вручення повістки 03 грудня 2023 року у [PERSON] був обов`язок з`явитися до [INFO] на 09 год. 00 хв. 05 грудня 2023 року, що ним не було зроблено та слугувало подальшою підставою доставлення позивача працівниками поліції до місцезнаходження відповідача. [PERSON] пояснював, що його неприбуття у визначену дату і час пов`язане зі станом здоров`я, однак ні посадовій особі ТОМТЦК та СП ні суду позивач не представив доказів того, що 05 грудня 2023 року він з поважних причин не з`явився за викликом до [INFO] для проведення уточнення військово-облікових даних. Такі дії [PERSON] є порушенням Правил військового обліку за що передбачена адміністративна відповідальність за ч. 2 ст. 210 КУпАП. Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, [PERSON] подав апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 березня 2024 року та ухвалити нове, яким \~позов задовольнити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що позивач є особою з інвалідністю другої групи (довічно), яка з 2011 року страждає на психічні розлади. Скаржник зазначає, що в діях [PERSON] відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 статті 210 КУпАП, оскільки матеріалами справи підтверджено, що останній на момент вчинення адміністративного правопорушення не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними внаслідок безперервного перебігу захворювання та розладу поведінки внаслідок дефектів психіки, тобто психічного розладу. \~\~\~\~ Враховуючи положення статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів. Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України не відповідає. Судом першої інстанції встановлено, що постановою по справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 210 Кодексу України про адміністративне правопорушення (вчинення порушення в особливий період), від 16 грудня 2023 року №61/970, тимчасово виконуючий обов`язки начальника [INFO] підполковник [PERSON] , розглянувши матеріали про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] визнав останнього винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 210 КУпАП та наклав штраф в розмірі 850,00 грн. Посадовою особою [INFO] в ході винесення постанови установлено, що 16 грудня 2023 року [PERSON] близько 10 год. 00 хв. був доставлений до [INFO] за адресою: [ADDRESS] , працівниками національної поліції як такий, що перебуває в базі розшуку Тернопільського РУ поліції ГУ НП в Тернопільській області ІТС «Інформаційний портал Національної поліції України» за скоєння правопорушення за ст. 210 КУпАП. Під час звіряння військово-облікових даних встановлено, що громадянин [PERSON] перебуває на військовому обліку військовозобов`язаних в [INFO] з 05 лютого 2003 року. Згідно даних, наявних у територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки, [PERSON] не з`явився 05 грудня 2023 року по виклику до [INFO] по теперішній час, відповідно до повістки, виписаної 03 грудня 2023 року. У зв`язку із вказаним, [PERSON] здійснив триваюче правопорушення в особливий період (особливий період в Україні діє з моменту оприлюднення Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 30-3/2014 «Про часткову мобілізацію» (набрав чинності з дня опублікування в газеті «Голос України» від 18 квітня 2014 року № 49, який затверджений Законом України від 17 березня 2014 №1126-VII та буде закінченим з прийняттям Президентом України відповідного рішення, щодо переведення всіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу), чим порушив вимоги абзацу 4 частини 10 статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», та підпунктів 2, 10 пункту 1 «Правил військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів» (додаток 2 до «Порядку організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних та резервістів», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1487 від 30 грудня 2022 року зі змінами). Винесенню спірної постанови передувало складення протоколу про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 210 КУпАП (вчинення порушення в особливий період), від 16 грудня 2023 року № 60/973, який містить виклад інкримінованого позивачу правопорушення, що відповідає змісту встановленого у спірній постанові. [PERSON] , вважаючи постанову від 16 грудня 2023 року №61/970 протиправною, звернувся до суду з вимогами про її скасування. Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції враховує такі підстави. Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн. Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень. Відповідно до частини 2 статті 210 Кодексу України про адміністративні правопорушення, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі КУпАП) порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку вчинене в особливий період - тягнуть за собою накладення штрафу від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII). Відповідно до частини 3 статті 1 Закону № 2232-XII військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку. Згідно з частиною 10 статті 1 Закону № 2232-XII громадяни України, які приписані до призовних дільниць або перебувають у запасі Збройних Сил України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України чи проходять службу у військовому резерві, зобов`язані: прибувати за викликом районного (об`єднаного районного), міського (районного у місті, об`єднаного міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (далі - відповідні районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки), Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідного підрозділу Служби зовнішньої розвідки України для оформлення військово-облікових документів (посвідчень про приписку до призовних дільниць, військових квитків, тимчасових посвідчень військовозобов`язаних), приписки, проходження медичного огляду, направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на збори військовозобов`язаних та резервістів; проходити медичний огляд та лікування в лікувально-профілактичних закладах згідно з рішеннями комісії з питань приписки, призовної комісії або військово-лікарської комісії відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у Службі зовнішньої розвідки України - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України; проходити підготовку до військової служби, військову службу і виконувати військовий обов`язок у запасі; виконувати правила військового обліку, встановлені законодавством. Загальні правила військового обліку встановлені статтею 33 Закону № 2232-XII, якою закріплено, що військовий облік громадян України поділяється на облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів. Військовий облік усіх призовників, військовозобов`язаних та резервістів ведеться за місцем їх проживання і відповідно до обсягу та деталізації поділяється на персонально-якісний, персонально-первинний та персональний. Військовий облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів ведеться в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Взяттю на військовий облік військовозобов`язаних у територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, у Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, у відповідному підрозділі Служби зовнішньої розвідки України підлягають громадяни України, які досягли 27-річного віку під час перебування на військовому обліку призовників (підпункт 2 частини 1 статті 37 Закону № 2232-XII). Механізм організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів (далі - військовий облік) визначено Порядком організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2022 року № 1487, додатком 2 до якого затверджені Правила військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів (далі Правила військового обліку). Відповідно до положень пункту 1 Правил військового обліку призовники, військовозобов`язані та резервісти повинні, зокрема: прибувати за викликом районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, органів СБУ, підрозділів Служби зовнішньої розвідки на збірні пункти, призовні дільниці, до територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, органів СБУ, підрозділів Служби зовнішньої розвідки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках, розпорядженнях) районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, органів СБУ, підрозділів Служби зовнішньої розвідки для взяття на військовий облік та визначення призначення на особливий період, оформлення військово-облікових документів, проходження медичного огляду, направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на навчальні (перевірочні) та спеціальні збори військовозобов`язаних та резервістів; проходити медичний огляд та лікування в закладах охорони здоров`я згідно з рішеннями комісій з питань приписки, призовних комісій або військово-лікарських комісій районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я СБУ, а у Службі зовнішньої розвідки - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки; особисто повідомляти в семиденний строк органам, в яких вони перебувають на військовому обліку, про зміну персональних даних, зазначених у статті 7 Закону України «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів», а також надавати зазначеним органам документи, що підтверджують право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації з підстав, визначених у статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». З оскаржуваної постанови вбачається, що згідно даних, наявних у територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки, [PERSON] не з`явився 05 грудня 2023 року по виклику до [INFO] по теперішній час, відповідно до повістки, виписаної 03 грудня 2023 року. Суд першої інстанції вказав, що оцінюючи докази, надані сторонами у їх сукупності, судом встановлено, що в діях позивача наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 210 КУпАП. Посадова особа Тернопільського \~мала законні підстави вимагати прибуття до місцезнаходженням відповідача [PERSON] , який на виклик не прибув та доказів поважності причин своєї неявки не представив, дотримана процедура та порядок складання адміністративних матеріалів. Уточнення військово-облікових даних, у тому числі для визначення ступеня придатності до військової служби позивача є виключною компетенцією відповідача після повторного огляду ВЛК, адже будь-яких даних про стан свого здоров`я [PERSON] не повідомляв відповідачу до часу виникнення між ними спірних правовідносин. Разом з тим, судом апеляційної інстанції з матеріалів справи встановлено, що відповідно до довідки серії 12 ААБ №490195 до акта огляду медико-соціальною експертною комісією позивач з 2010 року має статус інваліда 2 групи (а.с 15). Згідно з індивідуальною програмою реабілітації інваліда №1015, позивачу встановлені обмеження життєдіяльності а саме: до самообслуговування; до орієнтації; до контролю за своєю поведінкою; до трудової діяльності (а.с. 13-14). Також, згідно з довідкою №2819 від 18.12.2023 КНП «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня Тернопільської обласної ради» позивач з 2011 року звертається за медичною допомогою до лікаря-психіатра поліклініки КНП «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» ТОР та такому визначено відповідний діагноз (а.с. 16). Окрім того суд апеляційної інстанції зазначає, що у відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, \~позивач з 05.02.2003 року перебував на обліку із числа призовників у зв`язку із визнанням його непридатним до військової служби у мирний час, та що накладаючи мінімальну суму штрафу, було враховано пояснення позивача щодо стану здоров`я. В свою чергу апеляційна скарга містить аргументи, згідно яких позивач неодноразово пояснював як представникам Національної поліції так і представникам відповідача, що є особою з інвалідністю другої групи (довічно), пред`явивши відповідні документи. Проте зазначені обставини залишені поза увагою відповідача. З огляду на наведене доводи скаржника, зазначені в апеляційні скарзі, про не можливість усвідомлювати свої дії та керувати ними внаслідок безперервного перебігу захворювання та розладу поведінки внаслідок дефект психіки, тобто психічного розладу є підтвердженими. Статтею 20 КУпАП передбачено, що не підлягає адміністративній відповідальності особа, яка під час вчинення протиправної дії чи бездіяльності була в стані неосудності, тобто не могла усвідомлювати свої дії або керувати ними внаслідок хронічної душевної хвороби, тимчасового розладу душевної діяльності, слабоумства чи іншого хворобливого стану. \~\~ Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Згідно з частиною 1 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Європейський суд з прав людини, судова практика якого в силу приписів статті 6 КАС України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» застосовується судами як джерело права, в рішеннях у справах «Малофєєва проти Росії» та «Карелін проти Росії» зазначив, що у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу, оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом. У справі «Федорченко та Лозенко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом». Підсумовуючи вказане, з огляду на встановлені в цій справі обставини і правове регулювання спірних відносин, надаючи правову оцінку аргументам сторін, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що відповідач не надав належної оцінки обставим справи під час винесення постанови про адміністративне правопорушення та допустимими доказами не підтвердив порушення позивачем Правил військового обліку та правомірність притягнення позивач до відповідальності за частиною 2 статті 210 КУпАП, а тому наявні правові підстави для задоволення позовних вимог, що судом першої інстанції не враховано. У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. З огляду на викладене, враховуючи положення статті 317 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, а тому рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити. \~

Результат розгляду: granted