Рішення адміністративного суду від 2022-03-23 00:00:00+02

Позивач, Запорізьке обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів\~ звернувся 14.05.2021 до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до відповідача Управління поліції охорони в Запорізькій області, просив: - стягнути з Управління поліції охорони в Запорізькій області на користь Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів суму адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у 2020 році у розмірі 116 374,53 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу у відповідача, за 2020 рік склала 483 осіб. Таким чином, на думку позивача, середньооблікова кількість інвалідів, відповідно до нормативу, встановленого частини 1 статті 19 Закону України Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні, у відповідача повинна складати 19 осіб. Згідно відомостей, наданих відповідачем у звіті за 2020 рік, середньооблікова кількість інвалідів на підприємстві склала 18 осіб, що є меншим ніж встановлено чинним законодавством України. На підставі викладеного, позивач просить стягнути з відповідача 155749,48 грн. адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2020 році. Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 03.11.2021 в задоволенні позову відмовлено. Свою позицію суд першої інстанції обґрунтував тим, що відповідач дотримав норми Закону України Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні, тому на нього не може бути покладена відповідальність визначена таким законом. Не погодився з рішенням суду першої інстанції позивач, подав апеляційну скаргу. Просить рішення суду першої інстанції скасувати та задовольнити позов. Зазначає, доводи, що були викладені в позові. Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу. Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Зазначає, що у відповідності до Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» і Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31 січня 2007 року № 70, Управлінням поліції охорони в Запорізькій області 25 лютого 2021 року за вих. №458/43/27/4/03-2021 було подано звіт за ф. 10-ПІ за 2020 рік де: середньооблікова кількість штатних працівників обліковою складу становила 483 осіб, з яких адміністративно-управлінський персонал, який не пов`язаний з особливими умовами праці та з підвищеною небезпекою склав 117 осіб. Середньооблікова кількість штатних працівників, яким встановлена інвалідність - 18 осіб, а кількість осіб з інвалідністю, які повинні працювати відповідно до вимог статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» становить 5 осіб, тобто 117х4% = 5 осіб. Таким чином, в Управлінні поліції охорони в Запорізькій області на 13 осіб з інвалідністю працювало більше, ніж передбачено чинним законодавством України. Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження у відповідності до ст. 311 КАС України без повідомлення учасників справи (справа була призначена до розгляду у письмовому провадженні на 03.03.2022 року, однак, у зв`язку з оголошенням воєнного стану в Україні, справа знята з розгляду та визначено розглянути справу протягом березня-місяця 2022 року в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у відповідності до ст. 311 КАС України). Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає про наступне. Судом першої інстанції встановлено, що згідно з Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відповідача зареєстровано як юридичну особу орган державної влади 07 листопада 2015. Відповідачем 25 лютого 2021 року за вих. №458/43/27/4/03-2021 було подано звіт за ф. 10-ПОІ за 2020 рік. У рядку 01 звіту відповідачем зазначено середньооблікову кількість штатних працівників облікового складу (осіб) 483, АУП 117, з них середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність (осіб) 18 (рядок 02 звіту). У рядку 03 звіту відповідачем самостійно визначено кількість інвалідів штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до статті 19 Закону України Про основи соціальної захищеності в Україні у кількості 5-ти осіб. Позивач вважає, що у зв`язку з тим, що середньооблікова кількість штатних працівників УПО в Запорізькій області за 2020 рік складала 483 осіб, то середньооблікова кількість інвалідів, відповідно до нормативу встановленого статтею, з яких адміністративно-управлінський персонал, який не пов`язаний з особливими умовами праці та з підвищеною небезпекою складає 117 особи, відтак відповідно до статті 19 Закону України Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні, на УПО в Запорізькій області повинна складати 19 осіб, а не 5, як відповідачем вказано у звіті 10-ПІ. У зв`язку з невиконанням, на думку позивача, УПО в Запорізькій області нормативу щодо кількості штатних працівників інвалідів, позивачем здійснено розрахунок суми адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів за 2020 рік, яким до відповідача застосовано адміністративно-господарські в розмірі 155 749,48 грн. \~та нараховано пеню в розмірі 625,05 грн. Суд першої інстанції у задоволенні позову відмовив. Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини та обставини справи. Судом апеляційної інстанції встановлено, що до даних правовідносин слід застосовувати норми Конституції України, Закону України Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в України від 21.03.1991 року №875-ХІІ, Закону України Про Національну поліцію, Закону України Про охоронну діяльність, норми Господарського кодексу України. Так, стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Отже, суб`єкти владних повноважень (до яких відноситься відповідач) мають діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Таким чином межі дій відповідача чітко визначені Конституцією та законами України. Предметом спору є правомірність вимоги позивача щодо стягнення з Управління поліції охорони в Запорізькій області на користь Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів суму адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у 2020 році у розмірі 116 374,53 грн. При цьому, матеріалами справи підтверджується, що відповідачем у добровільному порядку не було здійснено сплату адміністративно-господарських санкції та пені. Частиною 8 статті 69 Господарського кодексу України (ГК України) передбачено, що підприємство з правом найму робочої сили забезпечує визначену відповідно до закону кількість робочих місць для працевлаштування неповнолітніх, інвалідів, інших категорій громадян, які потребують соціального захисту. Відповідальність підприємства за невиконання даної вимоги встановлюється законом. Закон України Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні від 21 березня 1991 року №875-XII (ЗУ №875-XII) визначає основи соціальної захищеності інвалідів в Україні і гарантує їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість інвалідам ефективно реалізувати права та свободи людини і громадянина та вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними можливостями, здібностями і інтересами. Відповідно до частини 3 статті 18 Закону України Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні (№875-XII) підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови \~\~праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Частиною 1 статті 19 Закону України Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні (№875-XII) встановлено, що для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця. Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення (ч.2 ст.19 ЗУ №875-XII). Матеріалами справи підтверджується, що згідно поданого Управлінням поліції охорони в Запорізькій області Звіту про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2020 рік за формою №10-ПІ, середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу становить 483 осіб з яких адміністративно-управлінський персонал 117 осіб. З них, середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність 18. Кількість осіб з інвалідністю штатних працівників, які повинні працювати на підприємстві відповідача на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону України Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні відповідачем зазначено 5 особу. Також матеріалами справи підтверджується, що 117 осіб (адміністративно-управлінський персонал) це середньооблікова кількість штатних працівників адміністративно-управлінського персоналу УПО (кількість робочих місць, які не пов`язані з особливими умовами праці та з підвищеною небезпекою). Колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що відповідно до частини 1 статті 49 Закону України Про Національну поліцію на службу в поліції можуть бути прийняті громадяни України віком від 18 років, які мають повну загальну середню освіту, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, які володіють українською мовою. Згідно частини 1 статті 49 Закону України Про Національну поліцію вимоги щодо рівня фізичної підготовки для поліцейських та кандидатів, які вступають на службу в поліції, затверджує Міністерство внутрішніх справ України. Відповідно до частини 1 статті 11 Закону України Про охоронну діяльність персоналом охорони можуть бути дієздатні громадяни України, які досягли 18-річного віку, пройшли відповідне навчання або професійну підготовку, уклали трудовий договір із суб`єктом господарювання та подали документи, що вони: 1) не перебувають на обліку в органах охорони здоров`я з приводу психічної хвороби, алкоголізму чи наркоманії; 2) не мають непогашеної чи незнятої судимості за скоєння умисних злочинів; 3) не мають обмежень, встановлених судом щодо виконання покладених на них функціональних обов`язків; 4) не мають обмежень за станом здоров`я для виконання функціональних обов`язків; 5) зареєстровані за місцем проживання в установленому законодавством порядку. Працевлаштування інвалідів здійснюється суб`єктом охоронної діяльності згідно з чинним законодавством виходячи з кількості штатних працівників, не задіяних безпосередньо у виконанні заходів охорони (ч.6 ст.11 Закону України Про охоронну діяльність). Відповідно до частини 1 статті 6 Закону України Про охоронну діяльність охорона майна та фізичних осіб забезпечується персоналом охорони шляхом здійснення таких заходів: 1) використання пунктів централізованого спостереження, технічних засобів охорони, транспорту реагування, службових собак; 2) контроль за станом майнової безпеки об`єкта охорони; 3) запобігання загрозам особистій безпеці фізичної особи, яка охороняється; 4) реагування в межах наданих законом повноважень на протиправні дії, пов`язані з посяганням на об`єкт охорони. Підприємства, які використовують працю інвалідів, зобов`язані створювати для них умови праці з урахуванням рекомендацій медико-соціальної експертної комісії та індивідуальних програм реабілітації, вживати додаткових заходів безпеки праці, які відповідають специфічним особливостям цієї категорії працівників (частина 1 статті 12 Закону України Про охорону праці). Відтак, у випадку, коли з урахуванням специфіки підприємства більшість посад на підприємстві пов`язані з характером виконуваних робіт, де заборонена праця осіб з інвалідністю, то праця осіб з інвалідністю має використовуватися на цьому підприємстві не інакше, як з урахуванням такої специфіки. З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що праця інвалідів може використовуватись лише на посадах, де це є об`єктивно можливим, з урахуванням особливостей захворювання особи з інвалідністю. У випадку ж, коли умови праці передбачають підвищений ризик для життя і здоров`я особи або є важкими, то праця осіб з інвалідністю на таких посадах, у відповідності з зазначеними вище нормами права, використовуватись не може. Отже, у відповідності до частини 6 статті 11 Закону України Про охоронну діяльність при розрахунку нормативу облаштування робочих місць для інвалідів відповідач має виходити з кількості штатних працівників, не задіяних безпосередньо у виконанні заходів охорони. Згідно з підпункту 3.1 пункту 3 Інструкції щодо заповнення форми №10-ПІ (річна) Звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів, затвердженої наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 10.02.2007 №42, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 13.02.2007 за №117/13384 (Інструкція щодо заповнення форми №10-ПІ (річна) Звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів), середньооблікова кількість працівників відображається відповідно до пункту 3.2 Інструкції зі статистики кількості працівників, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 28 вересня 2005 року №286, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 30 листопада 2005 року за №1442/11722 (Інструкція зі статистики кількості працівників). Відповідно до підпункту 3.2.5 Інструкції зі статистики кількості працівників середньооблікова кількість штатних працівників за період з початку року (у тому числі за квартал, півріччя, 9 місяців, рік) обчислюється шляхом підсумовування середньооблікової кількості штатних працівників за всі місяці роботи підприємства, що минули за період з початку року до звітного місяця включно, та ділення одержаної суми на кількість місяців у цьому періоді, тобто відповідно на 2, 3, 4, …12. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення. Згідно з пп.3.3 п.3 Інструкції щодо заповнення форми №10-ПІ (річна) Звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів кількість інвалідів штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених роботодавцем, відповідно до нормативу робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів, установленого статтею 19 Закону України Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні, для відповідача складає 18 осіб, що відповідає кількості інвалідів штатних працівників відповідача відповідно до даних Звіту про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2019 рік. Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, у відповідності з частиною 3 статті 18 Закону України Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні, зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до пункту 2 Порядку подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування, затвердженого 31 січня 2007 року Постановою Кабінету Міністрів України №70 Про реалізацію статей 19 і 20 Закону України Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні роботодавці подають інформацію про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) для працевлаштування інвалідів центру зайнятості за місцем їх реєстрації як платників страхових внесків на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття за формою, затвердженою Мінпраці за погодженням з Держкомстатом. Частиною \~1 статті 18 Закону України Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні передбачено, що забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості. Статтею 18-1 Закону України Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні визначено, що особа з інвалідністю, що не досягла пенсійного віку, не працює, але бажає працювати, має право бути зареєстрованим у державній службі зайнятості як безробітний. Рішення про визнання інваліда безробітним і взяття його на облік для працевлаштування приймається центром зайнятості за місцем проживання інваліда на підставі поданих ним рекомендації МСЕК та інших передбачених законодавством документів. Державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань. Відповідно до наведених вище норм Закону України Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні (який діяв і під час виникнення спірних правовідносин) обов`язок по працевлаштуванню інвалідів покладається не тільки на роботодавців, а і на державну службу зайнятості. Частиною 6 статті 46 Закону України Про зайнятість населення встановлено, що підбір підходящої роботи для інвалідів (у тому числі шляхом розумного пристосування існуючого або створення нового робочого місця) здійснюється відповідно до їх професійних навичок, знань, індивідуальної програми реабілітації та з урахуванням побажань щодо умов праці. Пунктом 5 частиною 2 статті 24 Закону України Про зайнятість населення визначено, що до заходів щодо сприяння зайнятості населення належать: сприяння зайнятості інвалідів. Відповідно до пункту 1.3 Порядку подання форми звітності №3-ПН Інформація про попит на робочу силу (вакансії), затвердженого Міністерства соціальної політики України від 31 травня 2013 року №316 (Порядок №316), роботодавці подають інформацію до територіального органу Державної служби зайнятості України у містах Києві та Севастополі, районі, місті, районі у місті (територіальний орган) незалежно від місцезнаходження. Згідно пункту 2.1 Порядку №316 форма подається за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше 10-ти робочих днів з дати відкриття вакансії(й). Датою відкриття вакансії є наступний день після створення робочого місця чи припинення трудових відносин з працівником, робоче місце якого стає вакантним, або дата, починаючи з якої може бути укладений трудовий договір з найманим працівником. Аналіз вищезазначених норм дає підстави для висновку, що відповідач згідно чинного законодавства зобов`язаний надавати центру зайнятості адміністративні дані щодо наявності вільних робочих місць (вакансій), у тому числі призначених для працевлаштування інвалідів за формою №3-ПН. Матеріалами справи підтверджується, що у відповідача відсутні вільні місця для працевлаштування осіб з інвалідністю у розумінні Закону України Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні. При цьому, при вирішенні питання про правомірність стягнення адміністративно-господарських санкцій суд виходить із загальних норм права відносно відповідальності за порушення зобов`язань та встановлення в діях або бездіяльності роботодавця складу правопорушення з метою застосування юридичної відповідальності у вигляді адміністративно-господарських санкцій, при цьому враховує, що елементами правопорушення є вина та наявність причинного зв`язку між самим порушенням та його наслідками. Згідно частини 1 статті 217 ГК України господарськими санкціями визначаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. Відповідно до частини 1 статті 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Частиною 2 наведеної статті встановлено, зокрема, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. Статтею 238 Господарського кодексу України передбачено, що за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб`єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб`єкта господарювання та ліквідацію його наслідків. Адміністративно-господарська відповідальність, передбачена статтею 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", за своєю правовою природою є господарсько-правовою відповідальністю. При цьому, підставою для застосування такої відповідальності учасника господарських відносин, згідно частини \~1 статті 218 ГК України, є вчинене роботодавцем правопорушення в сфері господарювання. Відповідно до частини 2 зазначеної норми учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. Натомість, оскільки \~в ході розгляду справи встановлено, що відповідач дотримав норми Закону України Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні, то на нього не може бути покладена відповідальність визначена таким законом. Зокрема, матеріалами справи підтверджується, що відповідачем вжито усіх залежних від нього заходів, спрямованих на працевлаштування осіб з інвалідністю. За таких обставин, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що відсутні підстави для застосування адміністративно-господарських санкцій, передбачених статтею 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", відносно відповідача. Частиною 1 ст.77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. На думку колегії суддів апеляційної інстанції матеріали справи дають підстави для висновку, шо позивачем не доведені обставини, на яких ґрунтуються його позовні вимоги. При цьому, відповідачем доведено обставини, на яких ґрунтуються заперечення проти позовних вимог. Вищезазначене є мотивом для не врахування судом апеляційної інстанції аргументів, викладених в апеляційній скарзі, оскільки аргументи позивача спростовуються доводами відповідача та нормами законодавства України, що регулюють дані правовідносини. Доводи апеляційної скарги не спростовують правове обґрунтування, покладене в основу рішення суду першої інстанції, тому не можуть бути підставою для його скасування. Виходячи з результатів апеляційного розгляду не підлягають розподілу судові витрати.

Результат розгляду: denied