Рішення адміністративного суду від 2023-02-01 00:00:00+02

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції України в Черкаській області, у якому просив: - визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не видання наказу про встановлення позивачу щомісячної надбавки за роботу в умовах режимних обмежень в розмірі 15% посадового окладу за посадою заступника начальника слідчого відділу Уманського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Черкаській області; - зобов`язати відповідача видати наказ про нарахування позивачу щомісячної надбавки за роботу в умовах режимних обмежень в розмірі 15% посадового окладу та виплатити надбавку за роботу в умовах режимних обмежень за період з 07.11.2015 до 25.03.2020 в розмірі 15% від посадового окладу. Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2022 року у задоволенні позову відмовлено. Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі. В обґрунтування скарги апелянт послався на практику Верховного Суду за аналогічними позовними вимогами, у якій Верховний Суд зазначив, що якщо особа отримала у встановленому порядку допуск до державної таємниці, працює, зокрема в державному органі, і характер умов її праці, з огляду на займану посаду, передбачає режимні обмеження, пов`язані з доступом до державної таємниці, керівник відповідного органу зобов`язаний призначити їй надбавку у розмірі, визначеному Положеннями, про що видати відповідний розпорядчий документ. Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив, що не перешкоджає її розгляду по суті. Також, позивачем подано до суду клопотання про розгляд справи без його участі. Враховуючи те, що відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а також те, що участь у судовому засіданні учасників справи не визнано обов`язковою, колегія суддів дійшла до висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи. Справу розглянуто без фіксації судового процесу у порядку ст.229 КАС України. Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Згідно ч.2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів дійшла наступних висновків. З матеріалів справи вбачається, що позивач проходив службу в органах внутрішніх справ у період з 21.08.1995 до 06.11.2015 та у Національній поліції у період з 07.11.2015 до 25.03.2020. У період з 07.11.2015 до 25.03.2020 позивач обіймав посаду заступника начальника слідчого відділу Уманського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Черкаській області. 25.03.2020 згідно з копією витягу з наказу по особовому складу Головного управління Національної поліції в Черкаській області №76 о/с позивача звільнено зі служби в поліції відповідно до пункту 7 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням). Згідно копії пенсійного посвідчення від 11.06.2020 [PERSON] є пенсіонером та отримує пенсію за вислугу років. 08.09.2020 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області із заявою про надання грошового атестата, довідки про додаткові види грошового забезпечення. 22.09.2020 Головним управлінням Пенсійного фонду в Черкаській області було надано позивачу копії запитуваних документів. 09.09.2020 позивач звернувся до голови ліквідаційної комісії УМВС України в Черкаській області із запитом про надання інформації щодо наявності у позивача допуску до державної таємниці та участі в комісіях Уманського МВ УМВС. Листом від 06.10.2020 №1/П-33 Ліквідаційна комісія повідомила позивача про те, що під час проходження служби, згідно з обліковими картками громадянина про надання допуску та доступу до державної таємниці (форма 6), розпорядженням УСБУ в Черкаській області від 19.11.2012 №197/д позивачу було надано допуск до державної таємниці (форма 2), а також те, що позивач працював у комісії Уманського МВ УМВС по перевірці наявності матеріальних носіїв секретної інформації у січні 2015 року, у липні 2015 року та у жовтні 2015 року акти від 15.01.2015 (№144дск, №146дск, №147дск), від 28.01.2015 (№254дск, №255дск, №256дск) та від 06.07.2015 (№1428дск, №1430дск) та від 10.10.2015 (№2103дск), а також у комісії по питанню перегляду та скасування грифів секретності у періоди з серпня 2014 року до жовтня 2015 року протоколи від 15.08.2014, 15.10.2014, 28.11.2014, 02.12.2014, 19.12.2014, 25.12.2014, 29.12.2014, 23.01.2015, 02.02.2015, 17.02.2015, 30.03.2015, 01.04.2015, 27.04.2015, 05.05.2015, 30.06.2015, 01.07.2015, 14.07.2015, 12.08.2015, 15.08.2015, 20.08.2015, 10.09.2015, 11.09.2015, 24.09.2015, 20.10.2015 та від 29.10.2015. Також 09.09.2020 позивач звернувся до начальника ГУНП в Черкаській області із запитом про надання інформації щодо наявності у позивача допуску до державної таємниці та участі в комісіях Уманського ВП ГУНП. ГУНП в Черкаській області було перенаправлено запит позивача до Уманського ВП ГУНП в Черкаській області для розгляду та надання відповіді, оскільки позивач проходив в останньому службу, де є режимний відділ. Листом від 21.09.2020 №10689/1 Уманський ВП ГУНП повідомив позивача про те. що він під час проходження служби за період з 25.03.2018 до 25.03.2020 неодноразово брав участь у роботі експертних комісій, а саме: по питанню перегляду та скасування грифів секретності (10), для здійснення перевірки наявності умов та зберігання матеріальних носіїв секретної інформації (25) та перевірки стану режиму секретності (4). Також 21.09.2020 Уманський ВП ГУНП направив лист №10689/2 відповідно до облікових карток громадянина про надання допуску та доступу до державної таємниці (форма 6) від 09.02.2018 №24дск, від 28.08.2019 №63дск та від 07.05.2020 №80дск розпорядженням УСБУ в Черкаській області від 18.10.2019 №118/д було надано допуск до державної таємниці (за формою 2): повідомили, що посада заступника начальника слідчого відділу Уманського ВП ГУНП передбачена пунктом 4 номенклатури посад, перебування на яких потребує оформлення допуску та надання доступу до державної таємниці від 12.12.2016 №826дск/49/01/21-2016. В подальшому, а саме 29.10.2020 позивач звернувся до начальника ГУНП в Черкаській області з вимогою щодо внесення змін до відомчих нормативно-правових актів, здійснення виплати грошової надбавки за таємність за період перебування на посаді заступника начальника слідчого відділу Уманського ВП ГУНП в Черкаській області. Проте, листом від 10.11.2020 №13/П-18 ГУНП в Черкаській області повідомило позивача про те, що у зв`язку з припиненням трудових відносин 25.03.2020 відсутні правові підстави для видання наказу щодо виплати позивачу надбавки за службу в умовах режимних обмежень. Не погоджуючись з бездіяльністю відповідача та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з даним позовом. Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції зазначив, що позивач протягом 2015-2020 років не звертався до відповідача із відповідними рапортами щодо виплати надбавки за службу в умовах режимних обмежень, отримуючи щомісячно грошове забезпечення за роботу на відповідних посадах. Суд зазначив, що хоча позивач був членом комісій з питань перегляду та скасування грифів секретності, здійснення перевірки наявності умов та зберігання матеріальних носіїв секретної інформації та перевірки стану режиму секретності, однак за оскаржуваний період з 07.11.2015 до 25.03.2020 матеріалами справи підтверджено участь позивача у роботі зазначених комісій протягом березня 2018 року березня 2020 року відповідно до листа Уманського ВП ГУНП від 21.09.2020 №10689/1, що не свідчить про постійну роботу позивача з відомостями, що становлять державну таємницю (розроблення, виготовлення, облік) відповідно до вимог статті 30 Закону №3855-ХІІ та пункту 5 Положення №414. Відсутність фактів системної роботи позивача з розроблення, виготовлення, обліку, зберігання використання документів, виробів та інших матеріальних носіїв секретної інформації, та приймання рішень з цих питань або здійснення постійного контролю за станом охорони державної таємниці, виключає право позивача та такі надбавки до грошового забезпечення. Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Спірні правовідносини між сторонами по даній справі щодо виду, розміру і порядку надання компенсації особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ та національної поліції у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці, регулюються нормами Положення про види, розміри і порядок надання компенсації громадянам у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.06.1994 року №414 (далі по тексту - Положення №414) та Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 року №260 (далі по тексту - Порядок №260), а редакціях, чинних на момент виникнення спірних правовідносин. Згідно статті 94 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України». Відповідно Порядку № 260 грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання. До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення». Згідно статті 22 Закону України «Про державну таємницю» залежно від ступеня секретності інформації встановлюються такі форми допуску до державної таємниці: форма 1 - для роботи з секретною інформацією, що має ступені секретності "особливої важливості", "цілком таємно" та "таємно"; форма 2 - для роботи з секретною інформацією, що має ступені секретності "цілком таємно" та "таємно"; форма 3 - для роботи з секретною інформацією, що має ступінь секретності "таємно", а також такі терміни дії допусків: для форми 1 - 5 років; для форми 2 - 7 років; для форми 3 - 10 років. Допуск до державної таємниці надається дієздатним громадянам України віком від 18 років, які потребують його за умовами своєї службової, виробничої, наукової чи науково-технічної діяльності або навчання, органами Служби безпеки України після проведення їх перевірки. Порядок надання допуску до державної таємниці визначається Кабінетом Міністрів України. Для розгляду питання про надання громадянам допуску до державної таємниці державними органами, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями, де працюють, проходять службу або навчаються громадяни, оформляються документи, які надсилаються до органів Служби безпеки України. Перелік та форми таких документів, а також порядок їх надання визначаються Кабінетом Міністрів України. Надання допуску передбачає: визначення необхідності роботи громадянина із секретною інформацією; перевірку громадянина у зв`язку з допуском до державної таємниці; взяття громадянином на себе письмового зобов`язання щодо збереження державної таємниці, яка буде йому довірена; одержання у письмовій формі згоди громадянина на передбачені законом обмеження прав у зв`язку з його допуском до державної таємниці; ознайомлення громадянина з мірою відповідальності за порушення законодавства про державну таємницю». У разі коли за умовами своєї професійної діяльності громадянин постійно працює з відомостями, що становлять державну таємницю, йому повинна надаватися відповідна компенсація за роботу в умовах режимних обмежень, види, розміри та порядок надання якої встановлюються Кабінетом Міністрів України (ст. 30 Закону України «Про державну таємницю»). На виконання зазначених вимог закону Кабінет Міністрів України постановою від 15 червня 1994 року № 414 затвердив згадане Положення. У пункті 1 Положення №414 зазначено, що воно визначає види, розміри і порядок надання компенсації працівникам органів законодавчої, виконавчої та судової влади, органів прокуратури, інших органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, які за умовами своєї професійної діяльності постійно працюють з відомостями, що становлять державну таємницю (далі - особи, які працюють в умовах режимних обмежень). Згідно з пунктом 2 Положення особам, які працюють в умовах режимних обмежень, установлюється надбавка до посадових окладів (тарифних ставок) залежно від ступеня секретності інформації: відомості та їх носії, що мають ступінь секретності "особливої важливості", - 20 відсотків; відомості та їх носії, що мають ступінь секретності "цілком таємно", - 15 відсотків; відомості та їх носії, що мають ступінь секретності "таємно", - 10 відсотків. У пункті 5 Положення зазначено, що такими, які постійно працюють з відомостями, що становлять державну таємницю, вважаються особи, які за своїми функціональними обов`язками або на час виконання робіт згідно з укладеними договорами займаються розробленням, виготовленням, обліком, зберіганням, використанням документів, виробів та інших матеріальних носіїв державної таємниці, приймають рішення з цих питань або здійснюють постійний контроль за станом захисту державної таємниці. Персональний склад осіб, які працюють в умовах режимних обмежень, та розмір надбавки визначаються керівником відповідного органу законодавчої, виконавчої та судової влади, органу прокуратури, інших органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, де працюють ці особи (п.6 Положення). Надбавка до посадових окладів (тарифних ставок) виплачується лише за наявності дозволу на провадження діяльності, пов`язаної з державною таємницею, наданого відповідно до законодавства про державну таємницю. Аналогічно правовими нормами п.7 розділу ІІ Порядку №260 передбачено, що поліцейським, які проходять службу в умовах режимних обмежень та за своїми функціональними обов`язками постійно працюють з відомостями, що становлять державну таємницю (займаються розробленням, виготовленням, обліком, зберіганням, використанням документів, виробів та інших матеріальних носіїв секретної інформації, приймають рішення з цих питань або здійснюють постійний контроль за станом охорони державної таємниці (далі - поліцейські, які проходять службу в умовах режимних обмежень)), установлюється надбавка до посадових окладів залежно від ступеня секретності інформації: відомості та їх носії, що мають ступінь секретності "особливої важливості", - 20 відсотків; відомості та їх носії, що мають ступінь секретності "цілком таємно", - 15 відсотків; відомості та їх носії, що мають ступінь секретності "таємно", - 10 відсотків. Установлення поліцейським надбавки за службу в умовах режимних обмежень здійснюється наказом керівника органу (міжрегіонального органу) поліції на підставі мотивованих рапортів керівників структурних або відокремлених підрозділів органу поліції, погоджених з режимно-секретним підрозділом цього органу, за умови їх призначення на посаду, яку включено до номенклатури посад відповідного органу поліції, перебування на яких потребує оформлення допуску та надання доступу до державної таємниці, надання йому доступу до державної таємниці та постійної роботи із секретною інформацією або її носіями. Умови, за яких державні органи, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації можуть отримати дозвіл на провадження діяльності, пов`язаної з державною таємницею, встановлені у статті 20 Закону України «Про державну таємницю». Отже надання допуску до державної таємниці передбачає визначення необхідності роботи громадянина із секретною інформацією. Зокрема, така необхідність виникає, якщо виконання службових/посадових обов`язків вимагає доступу до державної таємниці. Тобто, якщо обсяг функціональних обов`язків за певною посадою, зокрема в державному органі, передбачає, що під час їх виконання в особи виникне чи може виникнути необхідність доступу до державної таємниці, дана особа з огляду на таку службову необхідність повинна отримати у встановленому порядку допуск до державної таємниці відповідної форми, що відповідно до статті 22 Закону України «Про державну таємницю» залежить від ступеня секретності. Відсутність у посадової особи допуску до державної таємниці (встановленої форми) унеможливлює виконання нею посадових обов`язків, відтак і саме перебування на посаді, яка за обсягом покладених на неї завдань вимагає доступу до державної таємниці і умовою призначення на яку (перебування на якій) є наявність/необхідність оформлення допуску до державної таємниці. Робота в умовах режимних обмежень покладає на особу, якій у встановленому порядку надано допуск до державної таємниці встановленої форми, певні зобов`язання та обмеження. Якщо така робота зумовлена виконанням професійних обов`язків (зокрема за відповідною посадою у державному органі), це означає, що в умовах режимних обмежень особа працює постійно, у зв`язку з чим у неї відповідно до статті 30 Закону України «Про державну таємницю» виникає право на отримання компенсації. У пункті 2 Положення зазначено, що компенсація надається у виді надбавок до посадових окладів (тарифних ставок) у відсотковому відношенні, розмір якого залежить від ступеня секретності інформації, до якої оформлено допуск. Виплата надбавки у відповідному розмірі до посадового окладу особі, яка працює в умовах режимних обмежень, здійснюється на підставі наказу керівника відповідного органу, у якому особа працює/проходить службу. Водночас умови, за яких особа має право на отримання такої надбавки, а також її розмір визначають Закону України «Про державну таємницю» та прийняте урядом на його виконання Положення. Аналіз наведених вище норм законодавства дає підстави для висновку, що положення статті 30 Закону України «Про державну таємницю», пунктів 2, 5 Положення слід розуміти так, що необхідною умовою отримання компенсації у зв`язку з виконанням робіт, які передбачають доступ до державної таємниці, є наявність в особи допуску до державної таємниці (на підставі якого надається доступ до державної таємниці), а також виконання робіт/завдань та/або посадових обов`язків, які вимагають доступу до державної таємниці чи з огляду на поставлені завдання передбачають виникнення необхідності у такому доступі. При цьому колегія суддів вважає, що якщо особа отримала у встановленому порядку допуск до державної таємниці, працює, зокрема, в державному органі, і характер умов її праці, з огляду на займану посаду, передбачає режимні обмеження, пов`язані з доступом до державної таємниці, керівник відповідного органу зобов`язаний призначити їй надбавку у розмірі, визначеному Положенням, про що видати відповідний розпорядчий документ. Факт невиплати надбавки за роботу в умовах режимних обмежень не є і не може бути свідченням невиконання роботи, пов`язаної з доступом до державної таємниці. Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, яка була викладена у постановах від 25.04.2018 по справі №802/74/15-а, від 07.05.2020 по справі №813/2925/18, від 27.05.2020 по справі №821/146/16 та від 28.01.2021 по справі 240/229/20. Крім того, робота в умовах режимних обмежень покладає на особу, якій у встановленому порядку надано допуск до державної таємниці встановленої форми, певні зобов`язання та обмеження. Якщо така робота зумовлена виконанням професійних обов`язків (зокрема за відповідною посадою у державному органі), це означає, що в умовах режимних обмежень особа працює постійно, у зв`язку з чим у неї відповідно до статті 30 Закону № 3855-ХІІ виникає право на отримання компенсації. Висновки аналогічного змісту викладені Верховним Судом у постанові від 27.05.2020 у справі №806/2056/18. В даному випадку відповідно до інформації Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУНП в Черкаській області від 29.09.2022 №1116/01/29-2022 позивачу за період служби з 07.11.2015 до 25.03.2020 надбавка за службу в умовах режимних обмежень не нараховувалася та не виплачувалася. Згідно з довідкою Відділу режиму та технічного захисту інформації ГУНП в Черкаській області від 28.09.2022 №467/13/01-2022 - 27.11.2015 Уманський ВП ГУНП в Черкаській області отримав спеціальний дозвіл на провадження діяльності, пов`язаної з державною таємницею за №ЧК2-2015-75 з терміном дії до 30.08.2016, що надавало територіальному органу поліції дозвіл здійснювати діяльність пов`язану з державною таємницею. Наступний спецдозвіл було видано 30.08.2016 за №ЧК2-2016-40 із терміном дії до 20.10.2020. Посада заступника начальника слідчого відділу Уманського ВП ГУНП в Черкаській області включена до номенклатури посад працівників Уманського ВП ГУНП в Черкаській області, перебування яких потребує оформлення допуску та надання доступу до державної таємниці, від 12.12.2016 №826дск/49/01/21-2016. Як встановлено з матеріалів справи, позивачу надавався доступ до державної таємниці за формою два, оскільки останній в той час перебував на номенклатурній посаді, яка потребувала оформлення допуску та надання допуску до державної таємниці, зокрема: допуск за формою 2 наказом від 19.11.2012 №197/д; доступ до інформації з грифом секретності «цілком таємно» та «таємно» надано наказом від 20.11.2012 №276 о/с; доступ до інформації «цілком таємно» і «таємно» припинено 04.11.2015 №304; доступ до інформації «цілком таємно» та «таємно» надано 14.12.2015 №26о/с; доступ до інформації «цілком таємно» та «таємно» надано 13.01.2017 №26о/с; допуск за формою 2 було надано позивачу відповідно до розпорядження від 18.10.2019 №118д; доступ до інформації з грифом секретності «цілком таємно» та «таємно» надано наказом від 07.11.2019 №18; доступ до інформації «цілком таємно» і «таємно» припинено наказом від 25.03.2020 №5д; допуск за формою 2 скасовано розпорядженням від 02.10.2020 №136д. Вказані обставини свідчать про те, що посада, яку займав позивач, передбачала роботу в умовах режимних обмежень та 15% надбавку. У письмових поясненнях та листі від 21.09.2020 року відповідач зазначав, що з 25.03.2018 до 25.03.2020 позивач неодноразово приймав участь у роботі експертних комісій Уманського ВП ГУНП в Черкаській області, а саме: з питань перегляду та скасування грифів секретності (10), для здійснення перевірки наявності умов та зберігання матеріальних носіїв секретної інформації (25) та перевірки стану режиму секретності (1). Сукупність вищевказаних фактичних обставин вказує на те, що позивач мав допуск до державної таємниці, а характер його роботи передбачав роботу по забезпеченню режиму таємності, а також роботу з документами, справами, матеріальними носіями інформації, які вимагають наявність доступу до державної таємниці, а отже є підставою для отримання позивачем надбавки за роботу в умовах режимних обмежень. Доводи відповідача про відсутність правових підстав для нарахування позивачу надбавки за роботу в умовах режимних обмежень за відсутності наказів про встановлення такої надбавки за займаною посадою, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки матеріалами справи підтверджується той факт, що позивач мав допуск до державної таємниці, а характер його роботи передбачав роботу по забезпечення режиму таємності, а також роботу з документами, справами, матеріальними носіями інформації, які вимагають наявність доступу до державної таємниці, а отже є підставою для отримання позивачем надбавки за роботу в умовах режимних обмежень за період проходження служби на вказаних посадах. Той факт, що у спірний період не видавалися наказ (накази) про встановлення і виплату позивачу по справі надбавку за роботу в умовах режимних обмежень не може бути свідченням невиконання позивачем роботи, пов`язаної з доступом до державної таємниці і як наслідок невиплати цієї надбавки. Посилання відповідача, з якими погодився суд першої інстанції, на те, що наявність допуску до державної таємниці у позивача під час проходження служби не тягне за собою обов`язку автоматично нарахувати та виплачувати надбавку за роботу в умовах режимних обмежень, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки у разі коли особа має відповідний доступ до державної таємниці і за умовами своєї професійної діяльності працює з відомостями, що становлять державну таємницю, йому повинна надаватися відповідна компенсація за роботу в умовах режимних обмежень. Також колегія суддів вважає безпідставними доводи відповідача на відсутність факту постійної праці позивача з відомостями, що становлять державну таємницю, оскільки в даному випадку поняття "постійно" не залежить від кількості виготовлених такою особою документів або часу витраченого на роботу з такими документами, інформацією, а головним критерієм в даному випадку є наявність відповідного допуску до державної таємниці та практична реалізація права на такий допуск відповідно до функціональних обов`язків посадовою особою. Обсяг функціональних обов`язків позивача, пов`язаних з доступом до державної таємниці не може виконуватися періодично та в незначній кількості. Матеріалами справи підтверджується той факт, що позивач мав допуск до державної таємниці та відповідно до функціональних обов`язків виконував службові обов`язки (роботу), які передбачали наявність такого допуску, та відповідно до нього застосовувалися обмеження, які передбачені для осіб, які мають право на доступ до державної таємниці. Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин. Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень. Відповідачем жодних доказів на підтвердження правомірності власних дій (бездіяльності), які є предметом оскарження, надано не було. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. Як протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень слід розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені. Враховуючи встановлені під час розгляду справи обставини, колегія суддів дійшла висновку щодо наявності протиправної бездіяльності відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачу надбавки за роботу в умовах режимних обмежень за період з 07.11.2015 до 25.03.2020 в розмірі 15% від посадового окладу. Як встановлено частиною 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Згідно зі ст. 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29.06.2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. Також, як наголошується ЄСПЛ у рішенні по справі "Салах Шейх проти Нідерландів", ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Отже, обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права. Згідно Рішення ЄСПЛ по справі "Рисовський проти України" (Rysovskyyv. Ukraine) від 20.10.2011 року (заява № 29979/04), принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. З урахуванням визначеного статтею 8 Конституції України принципу верховенства права та встановлених статтею 2 КАС України завдань суду як державної правозахисної інституції, колегія суддів дійшла висновку, що належним способом захисту порушених прав позивача є зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу надбавку за роботу в умовах режимних обмежень за період з 07.11.2015 до 25.03.2020 в розмірі 15% від посадового окладу. На підставі викладеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із прийняттям в нового рішення про часткове задоволення позовних вимог. Відповідно до ч. 1-3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Судові витрати підлягають розподілу у відповідності до ст. 139 КАС України.

Результат розгляду: partial