Рішення адміністративного суду від 2023-05-31 00:00:00+03

У грудні 2022 року [PERSON] через свого представника звернувся до Луцького міськрайонного суду Волинської області із вказаним позовом та просив визнати протиправною і скасувати постанову інспектора Управління патрульної поліції у Волинській області Департаменту патрульної поліції (далі - УПП у Волинській області) про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕАР № 6205308 від 23.11.2022 за частиною першою статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП). Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 23.11.2022 близько 10:00 год. він рухався на автомобілі марки BMW 530 XІ по пр. Василя Мойсея. Раптом він відчув, що йому стало погано (почала паморочитись та боліти голова і темніти в очах) і він здійснив вимушену екстрену зупинку на узбіччі та увімкнув аварійну сигналізацію. Після цього до нього підійшов інспектора поліції, вказав, що він порушив правила зупинки транспортних засобів, оскільки зупинився на посадковому майданчику для маршрутних транспортних засобів. Він не заперечував факту зупинки, проте пояснив працівнику патрульної поліції, що йому стало зле та він був вимушений зробити екстрену зупинку та увімкнув аварійну сигналізацію. Не дивлячись на повідомлення, що йому стало погано, інспектор поліції виніс стосовно нього постанову про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАР № 6205308 від 23.11.2022 за частиною першою статті 122 КУпАП. Після винесення вказаної постанови, як тільки йому стало легше, він поїхав в лікарню, де за результатами огляду лікаря у нього був діагностований гіпертонічний криз (тиск 180 на 100). У зв`язку з цим вважає, що він був незаконно притягнутий до адміністративної відповідальності з огляду на те, що діяв у стані крайньої необхідності, здійснив екстрену та вимушену зупинку внаслідок поганого самопочуття. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 січня 2023 року в задоволенні позову відмовлено. Не погодившись із зазначеним рішенням, його оскаржив [PERSON] через свого представника, вважаючи, що рішення суду першої інстанції було постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Тому просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити в справі нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує загалом тими ж доводами, що й вимоги позовної заяви. З покликанням на постанову Верховного Суду в справі № 545/3654/16-а вважає, що суд першої інстанції невірно застосував норму статті 17 КУпАП, яка виключає адміністративну відповідальність у разі вчиненні дій у стані крайньої необхідності, та проігнорував судову практику Верховного Суду. Позивач-апелянт через свого представника подав до суду заяву про проведення судового засідання за відсутності апелянта та його представника. Апеляційну скаргу підтримує та просить її задовольнити. Представник відповідача, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибув, що відповідно до приписів частини другої статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) не перешкоджає розгляду справи. У зв`язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) не здійснювалося. Також за приписами частини другої статті 313 КАС України неявка сторін, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити з таких підстав. Як встановлено судом, 23.11.2022 інспектор роти № 4 батальйону УПП у Волинській області ДПП старший лейтенант поліції Костюкевич В. О. виніс постанову серії ЕАР №6205308, якою визнав [PERSON] винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 122 КУпАП та наклав адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340 грн. Як видно із вказаної постанови, 23.11.2022 о 10:27, в м. Луцьку по пр-ту Василя Мойсея, 2, [PERSON] здійснив зупинку транспортного засобу марки BMW 530 XІ, д.н.з. [NUMBER] , на посадковому майданчику для зупинки маршрутних транспортних засобів, чим порушив вимоги пункту 15.9 «е» Правил дорожнього руху. Вважаючи зазначену постанову неправомірною, [PERSON] оскаржив її до суду. Приймаючи рішення про відмову задоволення позову, суд першої інстанції мотивував його тим, що постанова серії ЕАР № 6205308 від 23.11.2022 була винесена відносно [PERSON] із повною відповідністю норм матеріального права та дотриманням вимог процесуального права, а тому оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень підлягає залишенню без змін, а позовна заява без задоволення, з огляду на наявність в діях позивача події та складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 122 КУпАП. А наданий відповідачем відеозапис достовірно підтверджує проведення інспектором поліції розгляду справи та винесення відносно позивача постанови серії ЕАР № 6205308 від 23.11.2022 з повним дотримання вимог процесуального законодавства України. Проте, колегія суддів апеляційного суду вважає такі висновки суду першої інстанції помилковими, виходячи з таких підстав. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень. Згідно з пунктами 8, 11 частини першої статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань: - у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання; - регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі. Правові та соціальні основи дорожнього руху з метою захисту життя та здоров`я громадян, створення безпечних і комфортних умов для учасників руху та охорони навколишнього природного середовища визначає Закон України «Про дорожній рух». Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до цього Закону України «Про дорожній рух» встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 р. (далі - ПДР України). Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством (статті 41, 53 цього Закону). Також частиною п`ятою статті 14 Закону України «Про дорожній рух» учасників дорожнього руху зобов`язано знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху. Пунктом 15.1 ПДР України передбачено, що зупинка і стоянка транспортних засобів на дорозі повинні здійснюватись у спеціально відведених місцях чи на узбіччі. Відповідно до пункту 15.9 «е» ПДР України зупинка забороняється ближче 30 м від посадкових майданчиків для зупинки маршрутних транспортних засобів, а коли їх немає - ближче 30 м від дорожнього знака такої зупинки з обох боків. Частиною першою статті 122 КУпАП передбачено, зокрема, що порушення порушення правил зупинки тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Із оглянутого відеозапису ехроrt-b9ас1 з портативного відеореєстратора інспектора 4 роти батальйону УПП у Волинській області ДПП Костюкевича В. О. від 23.11.2022, на якому зафіксований розгляд справи відносно позивача та відеозапис ІМG_1222 з технічного приладу портативного відеореєстратора, який знаходився в службовому автомобілі від 31.11.2022, на якому зафіксовано рух транспортного засобу позивача, видно, що 23.11.2022 о 10:27, в м. Луцьку по пр-ту Василя Мойсея, 2, [PERSON] здійснив зупинку транспортного засобу марки BMW 530 XІ, д.н.з. [NUMBER] , на посадковому майданчику для зупинки маршрутних транспортних засобів. Зразу ж після цього до транспортного засобу підійшов інспектор ДПП Костюкевич В. О. , автомобіль якого рухався за автомобілем [PERSON] , та вказав, що [PERSON] порушив правила зупинки транспортних засобів, оскільки він зупинився на посадковому майданчику для маршрутних транспортних засобів. [PERSON] не заперечував факту зупинки, проте пояснив інспектору поліції, що йому стало зле (почала паморочитись та боліти голова і почало темніти в очах), тому він змушений був зробити екстрену зупинку та ввімкнув аварійну сигналізацію. Незважаючи на вказане, інспектор поліції виніс постанову серії ЕАР № 6205308, якою визнав [PERSON] винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 122 КУпАП та наклав адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340 грн. Незадовго після цього [PERSON] поїхав в лікарню, де за результатами огляду лікаря о 11:45 був діагностований гіпертонічний криз (тиск 180 на 100); на підтвердження вказаного позивач надав до суду копію виписки із медичної картки амбулаторного хворого від 23.11.2022. Відповідно до статті 17 КУпАП особа, яка діяла в стані крайньої необхідності, необхідної оборони або яка була в стані неосудності, не підлягає адміністративній відповідальності. Згідно зі статтею 18 КУпАП не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода. З вищенаведених положень КУпАП випливає, що особа, яка діяла в стані, зокрема, крайньої необхідності не підлягає адміністративній відповідальності. Як видно з матеріалів справи та встановлено судом апеляційної інстанції, позивач не заперечував самого факту вчинення ним правопорушення, передбаченого частиною першою статті 122 КУпАП, проте зазначав, що діяв у стані крайньої необхідності, оскільки відчув різке погіршення самопочуття, а саме почала паморочитись та боліти голова і почало темніти в очах. Надалі відповідно до копії виписки із медичної картки амбулаторного хворого від 23.11.2022 в [PERSON] був діагностований гіпертонічний криз (тиск 180 на 100). Отже, колегія суддів апеляційного суду вважає цілком обґрунтованими доводи апелянта, що здійснена ним зупинка транспортного засобу, яким він керував, була екстреною, вчиненою у стані крайньої необхідності. Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Всупереч цим приписам відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав відповідних доказів на спростування доводів позивача та підтвердження правомірності свого рішення. З огляду на зазначене, колегія суддів апеляційного суду погоджується з доводами апелянта в тому, що він неправомірно був притягнутий до адміністративної відповідальності, позаяк діяв у стані крайньої необхідності та здійснив екстрену і вимушену зупинку внаслідок поганого самопочуття. Вказане відповідає правовим висновкам Верховного Суду, висловленим у постанові від 19 лютого 2020 року в справі № 545/3654/16-а. Відповідно до частини третьої статті 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено. Відповідно до статті 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за таких обставин, зокрема: відсутність події і складу адміністративного правопорушення; вчинення дії особою в стані крайньої необхідності або необхідної оборони. За таких обставин позов [PERSON] необхідно задовольнити, постанову в справі про адміністративне правопорушення скасувати, а справу про адміністративне правопорушення відносно нього закрити. Згідно зі статтею 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, через що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям постанови про задоволення позову. Згідно частини першої статті 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі. Відповідно до пункту п`ятого частини першої статті 244 КАС України, під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до частин першої, шостої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат. Судом встановлено, що при поданні позову позивачем сплачено судовий збір у розмірі 992,40 грн, а при поданні апеляційної скарги сплачено 744,30 грн. Всього ним сплачено судового збору на суму 1 736,70 грн. При цьому колегія суддів зазначає, що наказом Національної поліції України від 06.11.2015 року №73 затверджено Положення про Департамент патрульної поліції (у редакції наказу Національної поліції України від 03.09.2019 № 887), у пункті 4 якого закріплено, що Департамент організовує діяльність своїх підрозділів, здійснює контроль за їх діяльністю, надає їм організаційно-методичну і практичну допомогу та здійснює їх інформаційно-аналітичне, матеріальне-технічне та фінансове забезпечення. Відповідно до пункту 2 Розділу ІV Положення про Департамент патрульної поліції Департамент та його підрозділи становлять єдину систему. Підрозділи департаменту підзвітні та підконтрольні Департаменту. Департамент є юридичною особою публічного права, має самостійний баланс, рахунки в органах Державної казначейської служби України, має печатку із зображенням Державного Герба України, інші печатки, штампи, бланки зі своєю повною та скороченою назвою, необхідні для здійснення його поточної діяльності (пункт 8 Розділу ІV Положення про Департамент патрульної поліції зі змінами). Департамент фінансується за рахунок коштів Державного бюджету України, а також інших джерел, не заборонених законом, та забезпечує їх цільове використання (пункт 9 Розділу ІV Положення про Департамент патрульної поліції із змінами). Тобто, Управління патрульної поліції у відповідній області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України є структурним підрозділом Департаменту патрульної поліції без статусу юридичної особи та відповідно до бюджетного законодавства не отримує та не являється розпорядником бюджетних коштів. У зв`язку з викладеним судові витрати підлягають стягненню саме з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України або шляхом відшкодування коштів з бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції за рахунок бюджетних асигнувань Управління патрульної поліції у відповідній області Департаменту патрульної поліції. Аналогічна правова позиція щодо суб`єкта, за рахунок якого слід стягувати витрати зі сплати судового збору в даній категорії справ викладена у постанові Верховного Суду від 29.04.2020 у справі № 757/52466/18-а та Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 543/775/17. Враховуючи наведене, суд вважає, що стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції підлягає сума у розмірі 1 736,70 грн.

Результат розгляду: granted