Рішення адміністративного суду від 2023-06-09 00:00:00+03

[PERSON] (далі також - позивач, [PERSON] ) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (далі також - відповідачі), у якій просив: - визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо визначення засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області як структурного підрозділу, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу [PERSON] за його заявою від 04.08.2022 про поновлення / допризначення пенсії; - визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області від 09.08.2022 № 963260836218 щодо відмови [PERSON] в подовженні виплати пенсії за його заявою від 04.08.2022; - зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області поновити нарахування та виплату щомісячної пенсії по інвалідності [PERSON] з червня 2015 року шляхом перерахування на поточний рахунок (№ [NUMBER] , відкритий у AT «Ощадбанк», МФО: 351823), а також здійснити виплату усієї суми пенсійної заборгованості [PERSON] за період з червня 2015 року по вересень 2022 року включно однією сумою шляхом перерахування на поточний рахунок (№ [NUMBER] , відкритий у AT «Ощадбанк», МФО: 351823); - допустити до негайного виконання рішення суду в межах виплати пенсії за один місяць. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2022 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено. Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач оскаржив його в апеляційному порядку, оскільки вважає, що рішення ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначив, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції не врахував, що Головне управління Пенсійного фонду в Київській області не мало правових підстав для розгляду заяви та прийняття рішення стосовно позивача, який звернувся із заявою про продовження пенсії. Посилається на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 243/3505/16-ц, висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 22 жовтня 2018 року у справі № 235/2357/17, практику ЄСПЛ (зокрема, у справах «Ілашку та інші проти Молдови та Росії», «Пічкур проти України», «Суханов та Ільченко проти України»), на "Намібійські винятки", визначені у практиці Міжнародного суду ООН, та зазначає, що дії відповідача щодо відмови в продовженні виплати пенсії на підставі довідок серії 10 ААА № 054490 від 11.05.2017, серії 10 ААА № 106516 від 30.04.2019 та серії АА № 000892 від 15.04.2021, виданих Луганським республіканським центром медико-соціальної експертної комісії Луганської Народної Республіки, є неправомірними. За результатами апеляційного розгляду позивач просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю. Відповідачі правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися. Відповідно до пункту третього частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке. Судом першої інстанції встановлено та підтверджено при розгляді апеляційної скарги, що позивач - [PERSON] , [INFO] , перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Харківській області з 11.06.2014 та отримував пенсію по інвалідності внаслідок трудового каліцтва або профзахворювання інвалідам III групи як внутрішньо переміщена особа на підставі довідки від 24.11.2014 за № 6326002742, виданої Управлінням праці та соціального захисту населення адміністрації Дзержинського району Харківської міської ради за фактичним місцем проживання: [ADDRESS] . Відповідно до довідки до акта огляду МСЕК Луганського комунального закладу "Обласна МСЕК № 3" від 27.05.2014, серії 10ААВ № 406747 заявнику встановлена III група інвалідності з 27.05.2014 до 01.06.2015. Пенсія [PERSON] виплачена по 31.05.2015 та була призупинена відповідачем у зв`язку із закінченням строку виплати. 04.08.2022 позивачем - [PERSON] , через офіційний вебпортал електронних послуг Пенсійного фонду України подано заяву № 655 про поновлення/допризначення пенсії у зв`язку з наданими додатковими документами пенсії по інвалідності внаслідок трудового каліцтва або профзахворювання інвалідам ІІІ групи на підставі довідок серії 10 ААА № 054490 від 11.05.2017, серії 10 ААА № 106516 від 30.04.2019 та серії АА № 000892 від 15.04.2021, виданих Луганським республіканським центром медико-соціальної експертної комісії Луганської Народної Республіки. Також 10.08.2022 представник позивача звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області з адвокатським запитом стосовно поновлення пенсії позивача. Відповідач листом від 17.08.2022 за № 2000-0202-8/51986 повідомив, зокрема, що Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим тимчасово окупованої території України» від 15.04.2014 за № 1207-VII визначено особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на тимчасово окупованій території. Відповідно до зазначеного Закону будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважається незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому Законом. Будь-який акт, рішення, документ, виданий органами та/або особами, передбаченими частиною 3 статті 9 зазначеного Закону, є недійсним та не створює правових наслідків. Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області від 09.08.2022 за № 963260836218 [PERSON] відмовлено в подовженні виплати пенсії, оскільки надані документи видані організацією, яка знаходиться на непідконтрольній українській владі території. Позивач, убачаючи в зазначеному порушення своїх прав, звернувся за їх захистом до суду. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки позивачем до заяви від 04.08.2022 про призначення пенсії по інвалідності внаслідок трудового каліцтва або профзахворювання інвалідам ІІІ групи не було надано повного пакету документів, визначених чинним законодавством України, рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області від 09.08.2022 за № 963260836218 щодо відмови [PERSON] в подовженні виплати пенсії за його заявою від 04.08.2022 є таким, що прийнято в межах чинного законодавства України. Водночас суд першої інстанції зазначив, що з урахуванням приписів Постанови Кабінету Міністрів України від 16.12.2020 за № 25-1 «Про затвердження Змін до деяких постанов правління Пенсійного фонду України» вимоги позивача стосовно визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо визначення засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області як структурного підрозділу, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу [PERSON] за його заявою від 04.08.2022 про поновлення/допризначення пенсії є необґрунтованими. Надаючи оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого. Згідно зі ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначаються Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09 липня 2003 року за № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV). Статтею 8 Закону № 1058-IV передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг. Спірним правовим питанням у цій справі є правомірність дій пенсійного органу щодо відмови позивачу в подовженні виплати пенсії на підставі довідок серії 10 ААА № 054490 від 11.05.2017, серії 10 ААА №106516 від 30.04.2019 та серії АА №000892 від 15.04.2021, виданих Луганським республіканським центром медико-соціальної експертної комісії Луганської Народної Республіки. Місто Луганськ відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 1085-р, відноситься до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України від 15 квітня 2014 року № 1207-VII «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (далі - Закон № 1207-VII) тимчасово окупованою територією визначено сухопутну територію Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій. Згідно з ч. ч. 1 та 2 ст. 4 Закону № 1207-VII на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території. На підставі ч. 1 ст. 17 Закону № 1207-VII передбачено, що у разі порушення положень цього Закону державні органи України застосовують механізми, передбачені Законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна. Згідно зі ст. 18 Закону № 1207-VII громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та прав на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території. Правовий статус органів та посадових осіб, які діють на території України та створені і проводять свою діяльність не у відповідності із законодавством України, визначено, зокрема, Законом № 1207-VII. Положеннями ч.ч. 1 - 3 ст. 9 Закону № 1207-VII передбачено, що державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Разом з цим колегія суддів уважає за необхідне зазначити, що у 1971 році Міжнародний суд Організації Об`єднаних Націй (далі - ООН) у документі «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначив, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) розвиває цей принцип у своїй практиці. Наприклад, у справах «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45), «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016). «Зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного, - вважають судді ЄСПЛ, - Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать». При цьому у виняткових випадках визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Враховуючи викладене, колегія суддів уважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів, виданих закладами, що знаходяться на території проведення антитерористичної операції, як доказів, оскільки не прийняття їх призведе до порушень та обмежень прав позивача на соціальний захист та гарантоване йому право на пенсійне забезпечення як громадянину, який працював на роботах зі шкідливими умовами праці. Як убачається з матеріалів справи, 04.08.2022 позивачем подано заяву № 655 про поновлення/допризначення пенсії у зв`язку з наданими додатковими документами пенсії по інвалідності внаслідок трудового каліцтва або профзахворювання інвалідам ІІІ групи на підставі довідок серії 10 ААА № 054490 від 11.05.2017, серії 10 ААА № 106516 від 30.04.2019 та серії АА № 000892 від 15.04.2021, виданих Луганським республіканським центром медико-соціальної експертної комісії Луганської Народної Республіки. Колегія суддів уважає, що відсутність у позивача можливості надати відповідні довідки, видані на підконтрольній українській владі території, не позбавляє позивача права на отримання пенсії, а тому посилання пенсійного органу на ті обставини, що надані документи видані організацією, яка знаходиться на непідконтрольній українській владі території, є безпідставними. У зв`язку з цим колегія суддів уважає, що неврахування пенсійним органом довідок серії 10 ААА № 054490 від 11.05.2017, серії 10 ААА № 106516 від 30.04.2019 та серії АА № 000892 від 15.04.2021, виданих Луганським республіканським центром медико-соціальної експертної комісії Луганської Народної Республіки, є порушенням конституційних прав позивача на отримання належного пенсійного забезпечення. Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 23 січня 2018 року у справі № 583/392/17, від 30 жовтня 2018 року у справі № 234/3038/17, від 11 грудня 2018 року у справі № 360/1628/17, від 23 грудня 2019 року у справі № 235/2773/17 та від 04 березня 2020 року у справі № 235/2008/17, від 08 квітня 2020 року у справі № 242/1568/17, від 31 березня 2021 року у справі № 0440/6809/18. Щодо вимог позову про здійснення виплати всієї суми пенсійної заборгованості [PERSON] за період з червня 2015 року по вересень 2022 року включно однією сумою, колегія суддів зазначає таке. Відповідно до ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13). Так, у своїх висновках Європейський суд з прав людини неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення пункту 1 дозволяє позбавлення власності лише "на умовах, передбачених законом", а пункт 2 визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію "законів" (рішення у справах "Амюр проти Франції", "Колишній король Греції та інші проти Греції" та "Малама проти Греції"). "Майном" може бути як "існуюче майно", так і активи, включаючи вимоги, стосовно яких особа може стверджувати, що вона має принаймні "легітимні сподівання" на реалізацію майнового права (пункт 83 рішення від 12.07.2001 у справі Ганс-Адам ІІ проти Німеччини"). "Легітимні сподівання" за своїм характером повинні бути більш конкретними, ніж просто надія й повинні ґрунтуватися на законодавчому положенні або юридичному акті, такому як судовий вердикт (рішення у справі "Копецький проти Словаччини"). В даному випадку легітимні сподівання позивача на отримання пенсійних виплат, передбачені чинними нормами Законів України, тобто вони є конкретними, а тому на них поширюється режим "існуючого майна". Колегія суддів зауважує, що законодавством не передбачено виплати пенсії, належної позивачу, частинами, а отже належним виконанням судового рішення, в даному випадку, є виплата суми пенсійної заборгованості однією сумою. Приписами ч. 6 ст. 246 КАС України визначено, що у разі необхідності у резолютивній частині також вказується про порядок і строк виконання рішення. Колегія суддів зазначає, що в даному випадку виплата пенсійної заборгованості однією сумою є фактично способом захисту прав позивача, оскільки, по-перше, вказані суми несплачені суми пенсії повинні були вже виплачені позивачу і відповідно громадянин має право отримати одразу всю суму на виконання рішення суду, а по-друге, це буде фактично порядком виконання рішення суду відповідно до вказаної вище норми КАС України з огляду на спір щодо порядку виконання судового рішення, а тому суд має визначити спосіб виконання рішення суду. З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області від 09.08.2022 № 963260836218 щодо відмови [PERSON] в подовженні виплати пенсії за його заявою від 04.08.2022, зобов`язання пенсійного органу поновити нарахування та виплату щомісячної пенсії по інвалідності [PERSON] , здійснити виплату усієї суми пенсійної заборгованості [PERSON] за період з червня 2015 року по вересень 2022 року включно однією сумою. Доводи апеляційної скарги в цій частині спростовують висновки суду першої інстанції, викладені в оскаржуваному рішенні, та приймаються колегією суддів в якості належних. Відповідно до пункту 2 статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць. З урахуванням наведеного, рішення суду в межах виплати пенсії за один місяць підлягає негайному виконанню. Щодо вимог позову про визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо визначення засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області як структурного підрозділу, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу [PERSON] за його заявою від 04.08.2022 про поновлення/допризначення пенсії, колегія суддів зауважує на таке. З 01.04.2021 у зв`язку з набранням чинності Постановою Кабінету Міністрів України від 16.12.2020 за № 25-1 «Про затвердження Змін до деяких постанов правління Пенсійного фонду України» органи Пенсійного Фонду при опрацюванні заяв про призначення/перерахунки пенсій застосовують принцип екстериторіальності, який передбачає опрацювання заяв про призначення/перерахунки пенсій територіальними органами Фонду в порядку черговості надходження таких заяв незалежно від того, де було прийнято заяву та де проживає пенсіонер. Згідно з пунктом 4.1 Порядку № 22-1 заяви, що подаються особами відповідно до цього Порядку, реєструються в електронному журналі звернень органу, що призначає пенсію. Відповідно до пп. 2 п. 4.2 Постанови правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 за № 22-1 після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу. Згідно з абзацами 2, 3 пункту 4.3 Порядку № 22-1 рішення за результатами розгляду заяви підписується керівником органу, що призначає пенсію (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов`язків), та зберігається в електронній пенсійній справі особи. Отже вимоги позивача стосовно визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо визначення засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області як структурного підрозділу, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу [PERSON] за його заявою від 04.08.2022 про поновлення/допризначення пенсії є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Згідно з приписами пункту другого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Відповідно до статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Оскільки рішення суду першої інстанції ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, що призвело до частково неправильного вирішення справи, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям постанови про часткове задоволення позовних вимог.

Результат розгляду: partial