Рішення адміністративного суду від 2022-07-12 00:00:00+03

23 червня 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Автодор» (далі - ТОВ «Автодор») звернулося до суду з позовом до Державної податкової служби України (далі - ДПС України), в якому просило зобов`язати зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних податкову накладну, складену ТОВ «Автодор», від 20 грудня 2018 року № 3 і вважати її прийнятою та зареєстрованою датою направлення 15 січня 2019 року. ДПС України до суду першої інстанції було заявлено клопотання про залишення позову без розгляду, з підстав пропуску позивачем строку звернення до суду. Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про залишення позову без розгляду. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2020 року позов задоволено. Зобов`язано Державну податкову службу України зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних податкову накладну, складену ТОВ відповідальністю «Автодор», від 20 грудня 2018 року № 3 датою її направлення на реєстрацію 15 січня 2019 року. Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18 лютого 2021 року рішення суду першої інстанції скасовано. Адміністративний позов ТОВ «Автодор» залишено без розгляду. Не погодившись з ухваленим у справі судовим рішенням апеляційної інстанції, ТОВ «Автодор» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просило постанову суду апеляційної інстанції скасувати, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2020 року залишити в силі. Зокрема, у скарзі позивач посилається на те, що ним 15 січня 2019 року на реєстрацію в електронному вигляді направлено податкову накладну від 20 грудня 2018 року № 3. Не отримавши від контролюючого органу рішення за поданою на реєстрацію податковою накладною від 20 грудня 2018 року № 3, ТОВ «Автодор» 20 січня 2020 року звернулося до ДПС України із письмовим зверненням, в якому просило визначитися з прийняттям рішення по вказаній накладній. 26 травня 2020 року позивач отримавши відповідь на його звернення від 20 січня 2020 року, 23 червня 2020 року звернувся до суду з цим позовом. На думку скаржника, за приписами Порядку ведення Єдиного реєстру податкових накладних, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2010 року № 1246, податковий орган мав право прийняти, зупинити або не прийняти подану на реєстрацію податкову накладну. Якщо б відповідач прийняв рішення про реєстрацію податкової накладної, то права б позивача не були порушені і у нього були відсутні підстави звернення до суду. Якщо б позивача було повідомлено про зупинення розгляду питання про реєстрацію податкової накладної, то права останнього також не були порушені і нього виникло право про надання додаткових документів. Права ТОВ «Автодор» порушувалися б лише у разі прийняття рішення про відмову у реєстрації, саме про таке рішення відповідач повідомив у своєму листі 26 травня 2020 року, а отже на думку позивача, строк звернення до суду має відраховуватися саме із цієї дати. ДПС України, скориставшись своїм правом надала до суду відзив на касаційну скаргу, в якому, посилаючись на встановлені обставини та висновки оскаржуваного судового рішення зазначила, що рішення суду апеляційної інстанції прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим просила відмовити у задоволенні касаційної скарги, а рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін. Зокрема, контролюючий орган зазначає, що ТОВ «Автодор» про нереєстрацію податкової накладної від 20 грудня 2018 року № 3 дізналося 18 січня 2019 року. В обґрунтування вказаного зазначив, що вперше, позивачем податкову накладну від 20 грудня 2018 року № 3 було подано на реєстрацію 15 січня 2019 року, однак, не отримавши від відповідача квитанції про прийняття, не прийняття або зупинення реєстрації податкової накладної, 18 січня 2019 року повторно направлено на реєстрацію податкову накладну. Податкова накладна від 20 грудня 2018 року № 3 не була прийнята податковим органом, у зв`язку з тим, що сума податку на додану вартість в документі не може перевищувати суму ліміту на рахунку податку на додану вартість продавця, про що відповідачем було направлено позивачу квитанцію від 18 січня 2019 року. Таким чином, ТОВ «Автодор» з 18 січня 2019 року було відомо про нереєстрацію відповідачем податкової накладної від 20 грудня 2018 року № 3, а отже строк має відраховуватися саме із цієї дати. Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів касаційної інстанції дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення. Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 15 січня 2019 року ТОВ «Автодор» направило на реєстрацію до ДФС України податкову накладну від 20 грудня 2018 року № 3, однак, не отримавши будь-якого рішення, квитанції про результати розгляду поданої вказаної накладної, позивач 18 січня 2019 року вказану податкову накладну від 20 грудня 2018 року № 3 повторно направив на реєстрацію. Разом з тим, згідно квитанції від 18 січня 2019 року № 1, ДПС України податкова накладна не прийнята, у зв`язку тим, що сума податку на додану вартість в документі не може перевищувати суму ліміту на рахунку податку на додану вартість продавця. 20 січня 2020 року позивач звернувся до ДПС України із зверненням № 5, в якому просив розглянути ситуацію, що виникла з реєстрацією податкової накладної № 3 від 20 грудня 2020 року та зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних податкову накладну від 20 грудня 2020 року № 3. 7 травня 2020 року ДПС України надала відповідь на звернення № 15431/6/99-00-04-01-01-06, яку позивачем отримано 26 травня 2020 року, у відповіді, зокрема, повідомлено, що податкові накладні № 5 та № 1, що надійшли 15 січня 2019 року прийнято та зареєстровано в Єдиному реєстрі податкових накладних, а податкова накладна від 18 грудня 2019 року № 3 не прийнята та не зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних. Відмовляючи у задоволенні клопотання відповідача про залишення позову без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що підставою для звернення до суду з позовом стала відповідь ДПС України від 7 травня 2020 року, відповідно до якої не було врегульовано спір у досудовому порядку, яким скористався позивач, а тому, звернувшись із позовом 23 червня 2020 року позивачем не пропущено строк звернення до суду із даним позовом, що є підставою для відмови у задоволенні клопотання відповідача про залишення позову без розгляду та розгляду справи по суті її вимог. Суд апеляційної інстанції скасовуючи рішення суду першої інстанції про задоволення позову та залишаючи позов без розгляду виходив з того, що позивач дізнався про нереєстрацію податкової накладної від 20 грудня 2018 року № 3 саме 18 січня 2019 року, отримавши, квитанцію ДПС України від 18 січня 2019 року № 1, згідно якої податкова накладна від 20 грудня 2018 року № 3 не була прийнята, у зв`язку з тим, що сума ПДВ в документі не може перевищувати суму ліміту на рахунку ПДВ продавця. За таких обставин, П`ятий апеляційний адміністративний суд дійшов висновку, що оскільки ТОВ «Автодор» ще 15-18 січня 2019 року було достеменно відомо про нереєстрацію податкової накладної від 20 грудня 2018 року № 3, разом з тим, з позовом звернулося засобами поштового зв`язку лише 23 червня 2020 року, то позивачем пропущено шестимісячний строк звернення до суду. Оскільки позивачем не наведено та зі змісту матеріалів справи не вбачається будь-яких причин, які б об`єктивно та непереборно перешкоджали йому своєчасно звернутись до суду із даним позовом, що позбавляє суд можливості застосувати приписи Кодексу адміністративного судочинства України щодо визнання причин пропуску строку поважними, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що заявлений позов підлягає залишенню без розгляду. Колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду погоджується із такими висновками суду апеляційної інстанції, враховуючи наступне. Завданням адміністративного судочинства в силу частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Відповідно до частин першої-четвертої статті 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. Частиною першою статті 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист. Згідно із частиною першою статті 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Відповідно до частини другої статті 122 КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. За приписами частини третьої статті 122 КАС України, для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Частиною четвертою цієї статті встановлено, якщо законом передбачена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, або законом визначена обов`язковість досудового порядку вирішення спору, то для звернення до адміністративного суду встановлюється тримісячний строк, який обчислюється з дня вручення позивачу рішення за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень. За змістом частини третьої статті 123 КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду. Спеціальним нормативно-правовим актом, який встановлює окремі правила та положення для регулювання відносин оподаткування та захисту прав учасників податкових відносин, в тому числі захисту порушеного права в судовому порядку, є Податковий кодекс України. Статтею 56 Податкового кодексу України визначено порядок оскарження рішень контролюючих органів. Так, відповідно до пункту 56.1 цієї статті рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку. Згідно із пунктом 56.18 статті 56 вказаного Кодексу, з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу у будь-який момент після отримання такого рішення. Рішення контролюючого органу, оскаржене в судовому порядку, не підлягає адміністративному оскарженню. Процедура адміністративного оскарження вважається досудовим порядком вирішення спору. Відповідно до пункту 102.1 статті 102 Податкового кодексу України, контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право провести перевірку та самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня (2555 дня у разі проведення перевірки контрольованої операції відповідно до статті 39 цього Кодексу), що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, звіту про використання доходів (прибутків) неприбуткової організації, визначеної пунктом 133.4 статті 133 цього Кодексу, та/або граничного строку сплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов`язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов`язання (в тому числі від нарахованої пені), а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку. У разі подання платником податку уточнюючого розрахунку до податкової декларації контролюючий орган має право визначити суму податкових зобов`язань за такою податковою декларацією протягом 1095 днів з дня подання уточнюючого розрахунку. Так, відповідно до пункту 56.19 статті 56 ПК України, в разі, коли до подання позовної заяви проводилася процедура адміністративного оскарження, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу про нарахування грошового зобов`язання протягом місяця, що настає за днем закінчення процедури адміністративного оскарження відповідно до пункту 56.17 цієї статті. Дослідження змісту аналізованих приписів статей ПК України та статті 122 КАС України вказує на те, що на сьогодні є підхід, відповідно до якого строки звернення до суду після застосування досудового порядку вирішення спору є коротшими, ніж звичайні строки. При цьому є різні правові режими щодо оскарження податкових повідомлень-рішень і рішень контролюючих органів про нарахування грошових зобов`язань та інших рішень контролюючих органів, що не пов`язані з їх нарахуванням, саме в частині різної тривалості скорочених строків оскарження при попередньому використанні досудового порядку вирішення спору. Варто звернути увагу, що Законом України від 24 жовтня 2013 року № 657-VII "Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо обліку та реєстрації платників податків та удосконалення деяких положень" (далі - Закон № 657-VII) були внесені зміни до абзацу першого пункту 56.18 статті 56 ПК України, шляхом виключення в ньому положення про нарахування грошового зобов`язання та поширення застосування спеціального тривалішого строку на оскарження будь-яких рішень контролюючих органів, з урахуванням строку давності, визначеного статтею 102 ПК України. Водночас, до пункту 56.19 статті 56 ПК України аналогічні зміни не були внесені. Комплексний аналіз чинного правового регулювання на момент прийняття Закону № 657-VII дає підстави для висновку, що це не було технічною помилкою законодавця, оскільки частина четверта статті 99 КАС України, як і пункт 56.19 статті 56 ПК України, визначали єдиний місячний строк звернення до суду у випадку, якщо законом була передбачена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком. Водночас, норма пункту 56.19 статті 56 ПК України була та залишається спеціальною нормою, яка регулює визначену її предметом групу правовідносин - оскарження податкових повідомлень-рішень та інших рішень контролюючих органів про нарахування грошових зобов`язань. Спеціальні строки для звернення до суду з позовом про скасування рішень контролюючих органів, що не пов`язані з нарахуванням грошових зобов`язань, зокрема, рішення про відмову в реєстрації податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних та зобов`язання її зареєструвати, після проведення процедури адміністративного оскарження та отримання рішення про залишення скарги без задоволення, нормами ПК України не визначені, тобто не врегульовують спірне в цій справі питання. Колегія суддів касаційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у постанові від 11 жовтня 2019 року (справа №640/20468/18) здійснив правовий висновок, за яким рішення контролюючих органів, які не стосуються нарахування грошових зобов`язань платника податків, за умови попереднього використання позивачем досудового порядку вирішення спору (застосування процедури адміністративного оскарження - абзац третій пункту 56.18 статті 56 ПК України), оскаржуються в судовому порядку в такі строки: а) тримісячний строк для звернення до суду встановлюється за умови, якщо рішення контролюючого органу за результатами розгляду скарги було прийнято та вручено платнику податків (скаржнику) у строки, встановлені ПК України. При цьому такий строк обчислюється з дня вручення скаржнику рішення за результатами розгляду його скарги на рішення контролюючого органу; б) шестимісячний строк для звернення до суду встановлюється за умови, якщо рішення контролюючого органу за результатами розгляду скарги не було прийнято та/або вручено платнику податків (скаржнику) у строки, встановлені Податковим кодексом України. При цьому такий строк обчислюється з дня звернення скаржника до контролюючого органу із відповідною скаргою на його рішення. Колегія суддів касаційної інстанції погоджується з врахуванням судом апеляційної інстанції висновку Верховного Суду, висловленого у постанові від 2 липня 2020 року по справі № 1.380.2019.006119, за яким у справах за адміністративним позовом про оскарження рішення контролюючого органу про відмову в реєстрації податкової накладної застосовуються загальні строки звернення до суду, визначені нормами Кодексу адміністративного судочинства України, а не Податковим кодексом України. Отже, строк звернення до суду з позовом про зобов`язання зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних податкову накладну, у разі, коли платником податків не використовувалася процедура адміністративного оскарження таких рішень як досудового порядку вирішення спору, визначається частиною другою статті 122 КАС України і становить шість місяців з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Суд апеляційної інстанції встановив, що 18 січня 2019 року ТОВ «Автодор» повторно направило на реєстрацію до контролюючого органу податкову накладну від 20 грудня 2018 року № 3, яка ДФС України не прийнята, у зв`язку тим, що сума податку на додану вартість в документі не може перевищувати суму ліміту на рахунку податку на додану вартість продавця про що було відповідачем було направлено, а позивачем отримано квитанцію від 18 січня 2019 року № 1. Отже, з 18 січня 2019 року позивачу було відомо про неприйняття ДФС України на реєстрацію податкової накладної від 20 грудня 2018 року № 3. П`ятий апеляційний адміністративний суд обґрунтовано зазначив, що лист відповідь на звернення позивача щодо надання відомостей про реєстрацію податкової накладної від 18 грудня 2019 року № 3 не можна визнати досудовим врегулюванням та відповідно не є підставою для продовження, поновлення строків звернення до суду, які пропущені позивачем. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див. mutatis mutandis, пункт 33 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року в справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», заява №45783/05; пункт 53 рішення ЄСПЛ від 8 квітня 2010 року в справі «Меньшакова проти України», заява №377/02). Процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (пункт 45 рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року в справі «Perez de Rada Cavanilles v. Spain» («Перез де Рада Каванілес проти Іспанії»), заява №28090/95). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна Держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (пункт 44 рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року «Osman v. the United Kingdom» («Осман проти Сполученого Королівства»), заява №23452/94 та пункт 54 рішення від 19 червня 2001 року «Kreuz v. Poland» («Круз проти Польщі»), заява №28249/95). У рішенні ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» від 3 квітня 2008 року (пункт 47, заява №3236/03) суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їхня свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними. Поважними причинами пропуску строку визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами. Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про наявність підстав для залишення позовної заяви без розгляду на підставі пункту 8 частини першої статті 240 КАС України, оскільки позивачем пропущено строк звернення до суду і поважних причин такого пропуску ТОВ «Автодор» не наведено. Таким чином, колегія суддів касаційної інстанції вважає, що постанова П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18 лютого 2021 року ґрунтується на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким дана належна юридична оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та не допущено порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Усі доводи та їх обґрунтування викладені в касаційній скарзі не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, тому підстави для скасування ухваленого судового рішення та задоволення касаційної скарги відсутні. Згідно із частиною першою статті 350 КАС України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Результат розгляду: denied