Рішення адміністративного суду від 2022-05-12 00:00:00+03

І. Історія справи Короткий зміст позовних вимог 1. У червні 2018 року Громадська спілка «Український інститут громадського здоров`я» звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Міністерства охорони здоров`я України та Кабінету Міністрів України про визнання протиправною бездіяльність відповідачів щодо невстановлення порядку проведення епідеміологічного обстеження (розслідування) епідемій спалахів інфекційних хвороб та зобов`язання відповідачів встановити порядок проведення епідеміологічного обстеження (розслідування) епідемій та спалахів інфекційних хвороб. 2. В обґрунтування позовних вимог позивач вказував, що відсутність вказаного порядку унеможливлює реалізацію положень ч. 1 ст. 36 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» №1645-III щодо проведення епідеміологічного обстеження (розслідування) усіх епідемій та спалахів інфекційних хвороб з метою встановлення причин їх виникнення, факторів передачі інфекції, визначення меж осередків інфекційних хвороб та масштабів поширення епідемії чи спалаху інфекційної хвороби, вжиття заходів щодо їх локалізації та ліквідації, а також виявлення осіб, винних у виникненні епідемії чи спалаху інфекційної хвороби. Позивач вказував, що порядок проведення епідеміологічного обстеження (розслідування) епідемій та спалахів інфекційних хвороб мав бути розроблений та прийнятий протягом шести місяців після набрання Законом №1645-III, тоді як вказаний обов`язок не виконано. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 3. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.02.2019, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 13.06.2019, позовні вимоги задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Міністерства охорони здоров`я України та Кабінету Міністрів України щодо неврегулювання питання щодо встановлення порядку проведення епідеміологічного обстеження (розслідування) епідемій спалахів інфекційних хвороб та зобов`язання встановити порядок проведення епідеміологічного обстеження (розслідування) епідемій та спалахів інфекційних хвороб. Зобов`язано Міністерство охорони здоров`я України встановити порядок проведення епідеміологічного обстеження (розслідування) епідемій спалахів інфекційних хвороб та зобов`язання встановити порядок проведення епідеміологічного обстеження (розслідування) епідемій та спалахів інфекційних хвороб. 4. Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що факт невиконання відповідачами станом на час звернення до суду та прийняття рішення у справі вимог ст. 36 Закону №1645-III щодо встановлення центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я (Міністерством охорони здоров`я України) порядку проведення епідеміологічного обстеження (розслідування) епідемій та спалахів інфекційних хвороб не заперечується відповідачами і є встановленим. 5. Суд першої інстанції зазначив, що в матеріалах справи відсутні докази врегулювання питання порядку проведення епідеміологічного обстеження (розслідування) епідемій та спалахів інфекційних хвороб на виконання розпорядження Кабінету Міністрів України №560-р від 18.08.2017 «Про затвердження плану заходів щодо реалізації Концепції розвитку системи громадського здоров`я», пп. 6 п. 6 р. IV Плану пріоритетних дій Уряду на 2016, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 27.05.2016 №418-р, на які посилається відповідач-1 - Міністерство охорони здоров`я України. За таких обставин бездіяльність вказаного відповідача суд першої інстанції визнав протиправною. 6. Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що Кабінет Міністрів України як центральний орган виконавчої влади, на якого покладено обов`язок здійснення контролю (моніторингу) не лише щодо прийняття власних актів, а й щодо виконання підвідомчими міністерствами своїх обов`язків на виконання Законів України, також є відповідальним за тривалу відсутність відповідної законодавчої бази на виконання чинного Закону №1645-III, а тому дійшов висновку про задоволення позовних вимог про визнання бездіяльності протиправною щодо обох відповідачів. 7. Задовольняючи позовні вимоги частково, суд зазначив, що обов`язок, визначений ст. 36 Закону №1645-III, прямо покладено на Міністерство охорони здоров`я України, яке і має його виконати, а тому в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню виключно в частині їх заявлення до Міністерства охорони здоров`я України. 8. Суд апеляційної інстанції підтримав зазначені висновки, а також вказав, що рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень стосовно дотримання вимог Закону №1645-III мають безпосереднє відношення до мети діяльності позивача, а тому він має право на звернення до суду відповідно до ст. 21 Закону України «Про громадські об`єднання». Короткий зміст вимог касаційної скарги Міністерства охорони здоров`я України та відзиву на неї 9. У серпні 2019 року Міністерство охорони здоров`я України звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.02.2019 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 13.06.2019. У касаційний скарзі відповідач-1, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати зазначені судові рішення та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. 10. У касаційній скарзі відповідач-1 вказує, що Закон №1645-ІІІ не встановлює жодних часових рамок для встановлення порядку проведення епідеміологічного обстеження (розслідування) епідемій та спалахів інфекційних хвороб, а тому вважає, що судами попередніх інстанцій зроблено передчасні та необґрунтовані висновки про бездіяльність МОЗ України та Уряду та неправильно застосовано статтю 36 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб». 11. Міністерством охорони здоров`я зазначено, що з метою усунення прогалин у нормативно-правовому полі ним опрацьовується низка нормативно-правових актів, що регулюють питання реєстрації, обліку та звітності інфекційних хвороб, зокрема підготовлено зміни до наказів МОЗ України від 02.06.2009 №378 «Про затвердження форм звітності з інфекційних і паразитарних захворювань, щеплень проти окремих інфекційних хвороб та інструкцій щодо їх заповнення», від 10.01.2006 №1 «Про затвердження Форм первинної облікової документації з інфекційної, дерматовенерологічної, онкологічної захворюваності та інструкцій щодо їх заповнення». 12. Крім того, скаржник вважає, що позивачем не надано жодних доказів порушеного права ні самої громадської організації, ні її членів, а у статуті позивача відсутні будь-які положення, що вказують на можливість позивача здійснювати представництво інтересів членів спілки чи інших осіб у суді. 13. Відзиву на касаційну скаргу Міністерства охорони здоров`я України у встановлений судом строк учасниками справи не подано. Короткий зміст вимог касаційної скарги Кабінету Міністрів України та відзиву на неї 14. Кабінетом Міністрів України також подано касаційну скаргу на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.02.2019 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 13.06.2019. 15. У своїй касаційній скарзі відповідач-2 зазначає про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, просить суд скасувати рішення судів попередніх інстанцій та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 16. За твердженнями Кабінету Міністрів України, приписи статті 36 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» стосуються центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, тобто Міністерства охорони здоров`я України, а Кабінет Міністрів України не має права перебирати на себе його функції, відтак не може нести відповідальність за невчинення дій центральним органом виконавчої влади. 17. Скаржник вважає, що Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб» не встановлює зобов`язання Кабінету Міністрів України забезпечити прийняття міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади України нормативно-правових актів, які випливають із Закону, а також вказує на відсутність у Законі часових рамок для встановлення порядку проведення епідеміологічного обстеження (розслідування) епідемій та спалахів інфекційних хвороб. Крім того, зазначає про відсутність порушених прав позивача. 18. Відзиву на касаційну скаргу Кабінету Міністрів України у встановлений судом строк учасниками справи не подано. Рух адміністративної справи в суді касаційної інстанції 19. Відповідно до протоколів автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.08.2019 та від 08.08.2019 для розгляду справи №826/8600/18 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Яковенко М.М., судді - Дашутін І.В., Шишов О.О. 20. Ухвалами Верховного Суду від 14.08.2019 та від 15.08.2019 відкрито касаційне провадження за вказаними касаційними скаргами, встановлено строк для подання відзивів на касаційні скарги. 21. Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 23.09.2020 призначено повторний автоматизований розподіл справи №826/8600/18, у зв`язку зі зміною спеціалізації та веденням до іншої судової палати судді-доповідача Яковенка М. М., що унеможливлює його участь у розгляді касаційних скарг. 22. Протоколами повторного автоматизованого розподілу справ між суддями від 23.09.2020 визначено новий склад суду: головуючий суддя - Жук А.В., судді - Мартинюк Н.М., Мельник-Томенко Ж.М. 23. Ухвалою Верховного Суду від 11.05.2022 адміністративну справу прийнято до провадження вказаною колегією суддів, об`єднано касаційні скарги в одне касаційне провадження та призначено до судового розгляду в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. ІІ. Встановлені судами фактичні обставини справи 24. 06 квітня 2000 року Верховною Радою України ухвалено Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб» №1645-III, який набув чинності з дати його оприлюднення - 12.05.2000. 25. Згідно зі ст. 36 Закону №1645-III усі епідемії та спалахи інфекційних хвороб підлягають епідеміологічному обстеженню (розслідуванню) з метою встановлення причин їх виникнення, факторів передачі інфекції, визначення меж осередків інфекційних хвороб та масштабів поширення епідемії чи спалаху інфекційної хвороби, вжиття заходів щодо їх локалізації та ліквідації, а також виявлення осіб, винних у виникненні епідемії чи спалаху інфекційної хвороби. Порядок проведення епідеміологічного обстеження (розслідування) епідемій та спалахів інфекційних хвороб встановлюється центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. 26. Згідно з п. 3 розділу Х «Прикінцеві положення» Закону №1645-III Кабінету Міністрів України протягом шести місяців після набрання чинності цим Законом доручено: - подати на розгляд Верховної Ради України пропозиції щодо приведення законів України у відповідність з цим Законом; - привести у відповідність з цим Законом свої нормативно-правові акти; - забезпечити прийняття відповідно до компетенції нормативно-правових актів, що випливають з цього Закону; - забезпечити перегляд і скасування міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади України їх нормативно-правових актів, що суперечать цьому Закону. 27. 13 лютого 2018 року Громадська спілка «Український інститут громадського здоров`я» звернулася з запитом на публічну інформацію до Міністерства охорони здоров`я України, згідно якого просила надати інформацію про встановлений порядок проведення епідеміологічного обстеження (розслідування) епідемій та спалахів інфекційних хвороб згідно зі ст. 36 Закону №1645-III. 28. Листом від 19.02.2018 №05.2-15/17/198/ЗПІ-18/4336 Міністерство охорони здоров`я України повідомило заявника про те, що для розробки проекту наказу МОЗ «Про порядок проведення епідеміологічного обстеження (розслідування) спалахів інфекційних хвороб та харчових отруєнь» відповідно до наказу Держсанепідемслужби України від 04.09.2015 №128 (за підписом [PERSON] ) було утворено робочу групу. Відповідно до п. 3 зазначеного наказу передбачалося подання підготовленого проекту до МОЗ України (до 01.10.2015). Однак, протягом 2015-2016 років проект наказу до МОЗ України Держсанепідемслужбою України не подавався. 29. Також заявника проінформовано, що у разі подання пропозицій до проекту наказу, їх буде розглянуто у встановленому порядку. 30. 18 серпня 2017 року Кабінетом Міністрів України прийнято розпорядження №560-р «Про затвердження плану заходів щодо реалізації Концепції розвитку системи громадського здоров`я», п. 1 якого передбачено розробку та внесення в установленому порядку на розгляд Кабінету Міністрів України проекту Закону України «Про систему громадського здоров`я», що передбачає також і викладення в новій редакції Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», а також внесення змін до низки інших законодавчих актів України щодо врегулювання вказаного питання. 31. Одночасно Міністерством охорони здоров`я України на виконання пп. 6 п. 6 р. IV Плану пріоритетних дій Уряду на 2016 рік, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 27.05.2016 №418-р, відповідно до ст. 6 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» наказом від 18.08.2016 №857 утворено міжвідомчу робочу групу з питань біологічної безпеки та біологічного захисту та міжвідомчу робочу групу з питань розробки Дорожньої карти України з реалізації Глобального порядку денного з безпеки здоров`я, на які покладено обов`язок розробити та подати на розгляд керівництва проект Державної цільової програми біологічної безпеки та біологічного захисту та проект Дорожньої карти України з реалізації Глобального порядку денного з безпеки здоров`я. ІІІ. Застосування норм права, оцінка доказів та висновки за результатами розгляду касаційної скарги 32. За приписами ч. 1 ст. 341 КАС України (в редакції, чинній на дату подання касаційної скарги) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. 33. Оцінюючи обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з наступного. 34. Як встановлено судами попередніх інстанцій, учасниками справи не заперечується факт невиконання станом на час звернення до суду вимог ст. 36 Закону №1645-III щодо встановлення центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я (Міністерством охорони здоров`я України) порядку проведення епідеміологічного обстеження (розслідування) епідемій та спалахів інфекційних хвороб. 35. В касаційній скарзі скаржники не спростовують встановлених обставин, однак вважають, що оскільки Законом №1645-III не встановлено часових рамок для розроблення відповідного порядку, бездіяльність, яка проявилася у неврегулюванні питання щодо прийняття порядку проведення епідеміологічного обстеження (розслідування) епідемій спалахів інфекційних хвороб, не може вважатися протиправною, а також посилаються на недоведення позивачем порушення його прав у зв`язку з такою бездіяльністю. Колегія суддів не погоджується з такими твердженнями, з огляду на таке. 36. Згідно з п. 10 ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони своєчасно, тобто протягом розумного строку. 37. Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що з огляду на виникнення обов`язку у Міністерства охорони здоров`я України ще у 2000 році, станом на червень 2019 року порушення вимог щодо розумності строку є очевидним. Отже, Верховний Суд відхиляє доводи касаційних скарг про відсутність обов`язку приймати порядок проведення епідеміологічного обстеження (розслідування) епідемій спалахів інфекційних хвороб через відсутність у Законі часових рамок для встановлення цього порядку. 38. Стосовно наявності у позивача порушеного права, яке підлягає захисту, колегія суддів зазначає наступне. 39. Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. 40. Згідно ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси. 41. Як вірно зазначено судом першої інстанції, позов подано в інтересах суспільства - невизначеного кола фізичних осіб, тобто, позов становить суспільний інтерес. Отже, у цій справі захисту підлягають не порушені права позивача, як помилково вважають скаржники, а інтереси невизначеного кола фізичних осіб, зміст яких полягає у законному очікуванні наявності порядку проведення епідеміологічного обстеження (розслідування) епідемій та спалахів інфекційних хвороб, про який зазначено у Законі №1645-III. 42. Колегія суддів зауважує, що вказаний порядок має важливе суспільне значення, оскільки має бути створений з метою встановлення причин їх виникнення, факторів передачі інфекції, визначення меж осередків інфекційних хвороб та масштабів поширення епідемії чи спалаху інфекційної хвороби, вжиття заходів щодо їх локалізації та ліквідації, виявлення осіб, винних у виникненні епідемії чи спалаху інфекційної хвороби, а також попередження їх подальшого поширення за межі територій, де була зареєстрована інфекційна хвороба. 43. Судами попередніх інстанцій встановлено, що згідно з протоколом установчих зборів засновників громадської спілки «Інститут громадського здоров`я України» від 26.04.2018 метою діяльності позивача є профілактика інфекційних та неінфекційних хвороб, пропаганда здорового способу життя, покращення охорони здоров`я, санітарного та епідеміологічного благополуччя населення, здійснення та захист прав і свобод, задоволення суспільних, зокрема, економічних, соціальних, культурних та інших інтересів, здійснення публічної діяльності спрямованої на розбудову правової держави, громадянського суспільства та системи громадського здоров`я в України. Отже, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень стосовно дотримання вимог Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» мають безпосереднє відношення до реалізації мети діяльності позивача. 44. Згідно з ч. 1 ст. 21 Закону України «Про громадські об`єднання» для здійснення своєї мети (цілей) громадське об`єднання має право: 2) звертатися у порядку, визначеному законом, до органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб з пропозиціями (зауваженнями), заявами (клопотаннями), скаргами; 3) одержувати у порядку, визначеному законом, публічну інформацію, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації; 6) здійснювати інші права, не заборонені законом. 45. Враховуючи наведене, Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанції про те, що позивач має право на звернення до суду для здійснення своєї мети (цілей) в загальному порядку згідно ст. 21 Закону України «Про громадські об`єднання», незалежно від наявності у статуті позивача положень, що вказують на можливість позивача здійснювати представництво інтересів членів спілки чи інших осіб у суді. Отже, доводи касаційних скарг у цій частині Судом відхиляються. 46. Таким чином, Верховний Суд констатує протиправну бездіяльність Міністерства охорони здоров`я України в частині неврегулювання питання щодо встановлення порядку проведення епідеміологічного обстеження (розслідування) епідемій спалахів інфекційних хвороб та зобов`язання встановити порядок проведення епідеміологічного обстеження (розслідування) епідемій та спалахів інфекційних хвороб. 47. Щодо відповідальності Кабінету Міністрів за допущену Міністерством охорони здоров`я України бездіяльність, Верховний Суд зазначає таке. 48. Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Кабінету Міністрів України щодо неврегулювання питання щодо встановлення вказаного порядку, суди попередніх інстанцій виходили з того, що на Кабінет Міністрів України як центральний орган виконавчої влади покладено обов`язок здійснення контролю (моніторингу) не лише щодо прийняття власних актів, а й виконання підвідомчими міністерствами своїх обов`язків на виконання Законів України. 49. Пунктом 3 розділу Х «Прикінцеві положення» Закону №1645-III Кабінету Міністрів України протягом шести місяців після набрання чинності цим Законом доручено забезпечити прийняття відповідно до компетенції нормативно-правових актів, що випливають з цього Закону. 50. Отже, Законом №1645-III покладено на відповідача-2 обов`язок протягом шести місяців забезпечити прийняття нормативно-правових актів, що випливають з цього Закону, але в межах його компетенції. 51. Згідно з ч. 2 ст. 1 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України здійснює виконавчу владу безпосередньо та через міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, Раду міністрів Автономної Республіки Крим та місцеві державні адміністрації, спрямовує, координує та контролює діяльність цих органів. 52. Відповідно до пункту 9 частини 1 ст. 2 вказаного Закону до основних завдань Кабінету Міністрів України належить спрямування та координація роботи міністерств, інших органів виконавчої влади, здійснення контролю за їх діяльністю. 53. Разом з тим, відповідно до ст. 47 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» функції з контролю за своєчасним поданням органами виконавчої влади проектів законів, проектів актів Кабінету Міністрів України, інших документів для підготовки їх до розгляду Кабінетом Міністрів України покладено на Секретаріат Кабінету Міністрів України. 54. Також, відповідно до параграфу 76 Регламенту Кабінету Міністрів України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18.07.2007 №950, Прем`єр-міністр або за його дорученням Перший віце-прем`єр-міністр визначає органи виконавчої влади, які є відповідальними за забезпечення виконання законів України, постанов Верховної Ради та актів Президента України. Для організації виконання рішень Ради національної безпеки і оборони України, введених в дію указами Президента України, які містять завдання Кабінетові Міністрів, Секретаріат Кабінету Міністрів готує плани організації виконання таких рішень, які подаються Державним секретарем Кабінету Міністрів для включення до проекту порядку денного засідання Кабінету Міністрів. Зазначені плани схвалюються на засіданні Кабінету Міністрів, що фіксується у протоколі засідання. 55. Параграфом 79 вказаного Регламенту встановлено, що Секретаріат Кабінету Міністрів здійснює контроль за своєчасним поданням органами виконавчої влади проектів законів, актів Президента України та Кабінету Міністрів, інших документів для підготовки їх до розгляду Кабінетом Міністрів та урядовими комітетами, а також моніторинг виконання органами виконавчої влади актів Кабінету Міністрів та доручень Прем`єр-міністра в частині дотримання строків, визначених для їх виконання. 56. Таким чином, моніторинг виконання органами виконавчої влади актів Кабінету Міністрів, планів організації підготовки проектів актів, необхідних для забезпечення реалізації законів України та організації виконання указів Президента України, а також доручень Прем`єр-міністра в частині дотримання строків, визначених для їх виконання віднесено до компетенції Секретаріату Кабінету Міністрів України, а не до Кабінету Міністрів України, як помилково зазначено в оскаржуваних судових рішеннях. 57. Верховний Суд звертає увагу на те, що відповідно до п. 26 Положення про Секретаріат Кабінету Міністрів України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №850 від 12.08.2009 Секретаріат є юридичною особою, має печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, інші печатки, штампи і бланки встановленого зразка. 58. Тобто, суди попередніх інстанцій помилково ототожнили функції Секретаріату Кабінету Міністрів України з функціями Кабінету Міністрів України, та зробили висновок про належність функцій моніторингу виконання міністерствами своїх обов`язків на виконання Законів України Кабінету Міністрів України, що є неправильним тлумаченням норм матеріального права та в силу ст. 351 КАС України та має наслідком скасування оскаржуваних судових рішень у відповідній частині. 59. Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 242 КАС України рішення суду має ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. 60. Відповідно до ст. 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право, зокрема, скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд. 61. Згідно зі ст. 351 КАС України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. 62. З огляду на викладене, враховуючи те, що суди першої та апеляційної інстанцій повно встановили фактичні обставини справи, але неправильно застосували норми матеріального права, що призвело до ухвалення незаконних судових рішень, Верховний Суд на підставі статті 351 КАС України вважає, що судові рішення попередніх інстанцій у цій справі слід скасувати в частині визнання протиправною бездіяльності Кабінету Міністрів України та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог Громадської спілки «Український інститут громадського здоров`я» в цій частині відмовити. 63. Відповідно до ч. 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат. 64. Згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. 65. Разом з тим, відповідно до частини другої цієї ж статті, при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз. 66. Отже, правила розподілу судових витрат відрізняються залежно від суб`єктного складу осіб, які беруть участь у справі. 67. Відповідачу, який є суб`єктом владних повноважень, не компенсуються витрати, утому числі пов`язані зі сплатою судового збору, крім зазначених витрат на доказування, оскільки суб`єкт владних повноважень повинен нести усі ризики, пов`язані з прийняттям ним рішень, вчиненням дій чи допущенням бездіяльності, у тому числі необхідність відстоювати правомірність своєї поведінки в адміністративному суді. Такі обмеження у можливостях суб`єктів владних повноважень свідчать про загальну спрямованість адміністративного судочинства на захист прав, свобод та інтересів фізичних та юридичних осіб у спірних відносинах із владою. 68. Таким чином, з огляду на положення статті 139 КАС України, перерозподіл судових витрат не здійснюється.

Результат розгляду: partial