Рішення адміністративного суду від 2022-07-06 00:00:00+03

[PERSON] (далі - [PERSON] , позивач) звернулася до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області (далі - відповідач), в якій просить визнати бездіяльність відповідача, щодо не поновлення пенсії позивачки - протиправною та дискримінаційною, визнати протиправними та дискримінаційними та скасувати рішення про відмову у поновленні пенсії позивачці викладене в листах відповідача №1800-0202-8/26320 від 03.06.2021 та визнати протиправними та дискримінаційними дії відповідача стосовно відмови поновити виплату пенсію позивачці; зобов`язати відповідача - Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області вчинити певні дії - поновити виплату пенсії позивачці з 01.01.2000 на вказаний нею банківський рахунок, з нарахуванням індексації та компенсації втрати частини доходів, відповідно до норм Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування"; стягнути з відповідача кошти в сумі 100,000 (сто тисяч) гривень на відшкодування моральної шкоди, заподіяної їй протиправними та дискримінаційними рішеннями, дією та бездіяльністю, в результаті яких відповідач відмовив у поновленні пенсії позивачці. Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 07.10.2021 позовні вимоги [PERSON] задоволено частково. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області щодо відмови [PERSON] у поновленні виплати пенсії на вказаний банківський рахунок. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області оформлене листом № 1800-0202-8/26320 від 03.06.2021 про відмову у поновленні пенсії [PERSON] . Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області поновити виплату пенсії [PERSON] \~з 07.10.2009 на вказаний нею банківський рахунок. Стягнути на користь позивачки за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області (вул. Пушкіна, 1, м. Суми, Сумська область, 40009, ідентифікаційний код 21108013) судовий збір у розмірі 454 (чотириста п`ятдесят чотири) грн. 00 коп. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачка подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову, якою \~задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що з огляду на положення ч.1 ст.\~5, ч.1 ст.\~6, п.9 ч.1 ст.\~16,\~ст.27, ч.2 ст.\~42, ч.2 ст.\~46, ч.2 ст.\~49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", п. 16 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкова державне пенсійне страхування", ст.ст.1,\~2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати \~частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" від 19.10.2000 № 2050-ІІІ, ст.\~1,\~2,\~4 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" від 03.07.1991 № 1282-ХІІ, висновки Великої палати Верховного Суду, викладені у постанові від 20 травня 2020 року по справі № 815/1226/18,\~рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009, рішень Європейського суду з прав людини у справах "Пічкур проти України", "Суханов та Ільченко проти України" \~вважає, що\~виплата її пенсії за віком підлягає поновленню починаючи з 07.10.2009 з нарахуванням компенсації втрати частини доходів та індексації та з відшкодуванням моральної шкоди в розмірі \~100000 грн, що помилково не було враховано судом першої інстанції. \~ У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження. Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача,\~ \~переглянувши справу за наявними у ній доказами та\~ \~\~\~перевіривши законність і обґрунтованість \~рішення суду першої інстанції в межах \~доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке. Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що [PERSON] 01.07.1996 виїхала з України за кордон на постійне місце проживання з постановкою на консульський облік в консульському відділі посольства України в Державі Ізраїль та до виїзду за кордон позивач мешкала за адресою: [ADDRESS] . 22.04.1996 позивачці було призначено пенсію за віком, яка виплачувалась на її особистий банківський рахунок до 01.01.2000. 21.04.2021 та 17.05.2021 позивач через свого представника звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області із заявою про поновлення виплати пенсії позивачу (а.с. 21, 22, 41-43). 03.06.2021 Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області листом №1800-0202-8/26320 повідомило, що з 01.01.2004 пенсійне забезпечення в Україні здійснюється за Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~№ 1058-ІV (далі - Закон № 1058-ІV). Відповідно до статті 51 Закону № 1058-ІV у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому на шість місяців наперед перед виїздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 49 та другого речення статті 51 Закон № 1058-ІУ виплата пенсії припиняється на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. На підставі заяви [PERSON] , наданої у 1996 році, та враховуючи норми статті 92 Закону № 1788-ХІІ їй було припинено виплату пенсії, призначеної в Україні до виїзду на постійне місце проживання за кордон. Водночас повідомлено, що згідно з пунктом 1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (зі змінами) (далі - Порядок), затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1, заява про поновлення виплати пенсії подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України через структурний підрозділ, який здійснює прийом та обслуговування осіб (сервісний центр). Відповідно до пункту 2.8. Порядку поновлення здійснюється за документами, що є в пенсійній справі, і з урахуванням додатково наданих документів. Крім того, відповідно до пункту 2.9. Порядку особа, яка звертається за пенсією, повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік). Отже, для поновлення виплати пенсії, [PERSON] необхідно звернутися до органу Пенсійного фонду України особисто та надати паспорт громадянина України (або інший документ, що засвідчує цю особу) з реєстрацією місця проживання на території України, оскільки Порядком не передбачено подання заяви про поновлення виплати пенсії представником заявника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально (зворотній бік а.с. 22 - а.с. 23). Не погодившись із такою відмовою, позивача звернулася до суду. Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що з дня набрання чинності Рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу органи ПФУ мали відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон. Також суд першої інстанції відхилив доводи \~відповідача про необхідність особистого звернення пенсіонера до пенсійного органу за поновленням пенсії та, як наслідок, дійшов висновку про необхідність зобов`язати відповідача поновити виплату пенсії позивачу з 07.10.2009. Колегія суддів звертає увагу, що в цій частині висновок суду першої інстанції учасниками справи не оскаржується. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог \~про поновленні позивачці виплати пенсії з 01.01.2000, суд першої інстанції виходив з того, що положення законодавства, які забороняли виплату пенсії громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, втратили чинність лише з 07.10.2009, тобто з дня набрання чинності рішенням Конституційним Судом України від 07 жовтня 2009 року у справі № 25-рп/2009, а тому підстави для поновлення виплати пенсії за період до 07.10.2009 відсутні. Також відмовляючи в задоволенні позовних вимог про виплату пенсії позивачці з проведенням індексації та компенсації втрати частини доходів, суд першої інстанції дійшов висновку про передчасність таких позовних вимог. Крім того, судом першої інстанції не встановлено заподіяння моральної шкоди позивачці, оскільки із наявних в матеріалах справи доказів не вбачалося, що внаслідок прийняття відповідачем оскаржуваного рішення позивачу заподіяно моральну шкоду. Переглядаючи \~законність та вмотивованість висновку суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог в межах вимог та доводів апеляційної скарги позивачки, суд апеляційної інстанції зважає на таке. У пункті 2 частини першої статті 49 та у другом реченні статті 51 Закон № 1058-IV у редакції, чинній до 07.10.2009, було передбачено припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення і якщо згода на обов`язковість такого міжнародного договору не надана Верховною Радою України. Конституційний Суд України своїм Рішенням від 07.10.2009 у справі № 25-рп/2009 визнав зазначені положення Закону № 1058-IV такими, що не відповідають Конституції України. Конституційний Суд України дійшов висновку, що оспорюваними нормами Закону №1058-ІV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами. Відповідно до частини другої статті 49 Закону № 1058-IV поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Правовідносини щодо застосування процесуальних норм, які регулюють питання строків звернення до суду, до вимог щодо поновлення пенсії громадянам України, які проживають за кордоном, вже були предметом розгляду у Верховному Суді. Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.05.2020 у справі №815/1226/18 відступила від висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 08 грудня 2015 року у справі № 21-5653а15, від 12 квітня 2016 року у справі № 462/9427/13-а, від 08 червня 2016 року у справі № 505/2135/14-а та від 11 жовтня 2016 року у справі №404/4541/15-а, про те, що виниклі спори щодо поновленням виплати раніше призначених пенсій громадянам України, які проживають за її межами, на підставі Рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 мають вирішуватися з урахуванням норм процесуального права - статей 99, 100 КАС України (у редакції, чинній до \~\~\~\~\~15 грудня 2015 року) та сформулювала наступний правовий висновок: <…> поведінка держави в особі її компетентних органів по відношенню до пенсіонерів, які є громадянами України та проживають за межами України, не відповідає принципу належного врядування, зміст якого розкритий у багатьох рішеннях ЄСПЛ, зокрема, у рішенні від 20 січня 2012 року у справі Рисовський проти України. Очевидно, що на виконання рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року у справі № 25-рп/2009 державні органи, відповідальні за його виконання, не діяли вчасно та послідовно. Невиконання державою покладених на неї обов`язків щодо соціального забезпечення та захисту громадян породжує масові звернення до суду з позовами про визнання неправомірними дій органів пенсійного фонду, що, серед іншого, підриває довіру громадян до належного виконання всіма суб`єктами владних повноважень своїх функції та до можливості отримати в старості з боку держави в обмін на свою трудову діяльність справедливий соціальний захист. Зважаючи на те, що нарахування пенсії в повному обсязі (правильному розмірі) покладається на відповідний територіальний орган Пенсійного фонду, непроведення відповідачем поновлення виплати пенсії позивачці після 07 жовтня 2009 року свідчить про те, що його бездіяльність призвела до триваючого порушення права позивачки на отримання пенсійних виплат, яке було відновлено на підставі зазначеного Рішення Конституційного Суду України. Отже, за таких обставин обмеження права пенсіонера на отримання належної йому пенсії певними строками є неприпустимим. Відновлення виплати пенсії має проводитися з дати ухвалення Рішення Конституційним Судом України від 07 жовтня 2009 року у справі № 25-рп/2009 без обмеження її виплати жодними строками. З доводів та вимог апеляційної скарги вбачається, що скаржник погоджується з рішеннями суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, водночас вважає, що суд безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог про зобов`язання відповідача провести поновлення виплати пенсії [PERSON] \~з проведенням індексації та компенсації втрати частини доходу. Так, з оскаржуваного судового рішення вбачається, що відмовляючи у задоволенні позову в частині вимог стосовно проведення індексації та компенсації втрати частини доходу, суд першої інстанції виходив з того, що такі вимоги є передчасними. Однак, колегія суддів вважає такі висновки суду правильними тільки в частині, що стосуються вимог стосовно проведення індексації пенсії [PERSON] , водночас помилковими в частині відмови у задоволенні вимог стосовно компенсації втрати частини доходу, виходячи із такого. Механізм проведення індексації грошових доходів населення з метою підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених\~Конституцією України\~гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України встановлений\~Законом №1282-XII\~та Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затверджених\~постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078\~(далі - Порядок №1078). Згідно зі\~статтею 1 Закону №1282-XII\~індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Відповідно до частини першої\~статті 2 Закону №1282-XII\~індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, пенсії. Згідно зі\~статтею 4 Закону №1282-XII\~індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка (з урахуванням внесених змін згідно із\~Законом №911-VIII від 24 грудня 2015 року\~103 відсотка). Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього\~Закону. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті. У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв`язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Відповідно до\~статті 6 Закону №1282-XII\~у разі виникнення обставин, передбачених\~статтею 4 цього Закону, у встановленому\~законом\~порядку здійснюється перегляд розмірів у тому числі пенсій. Перегляд зазначених у частині першій цієї статті гарантій здійснюється у розмірах, що визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін. Згідно з абзацом 1 пункту 5 Порядку №1078 у разі підвищення розмірів мінімальної заробітної плати, пенсії, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, стипендій, а також у разі зростання грошових доходів населення без перегляду їх мінімальних розмірів місяць, в якому відбулося підвищення, вважається базовим при обчисленні індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення. Індексація грошових доходів, отриманих громадянами за цей місяць, не провадиться. З наступного місяця здійснюється обчислення наростаючим підсумком індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації. Відповідно до абзацу 6 пункту 4 Порядку №1078 сума індексації грошових доходів, визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків. Таким чином, у разі відсутності перевищення індексом споживчих цін порогу індексації, встановленого у розмірі 101% (в редакції з 1 січня 2016 року 103%), підстав для проведення індексації грошових доходів населення немає, сума індексації грошових доходів залишається фіксованою. При цьому, при підвищенні грошового доходу (пенсії) позивача необхідно керуватись нормами\~\~статті 4 Закону №1282-XII\~та зразком нарахування індексу споживчих цін для проведення індексації приведеному у Додатку №1 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, згідно з яким не проводиться індексація в місяці, в якому здійснено підвищення грошових доходів громадян. Приймаючи до уваги наведені норми, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що питання визначення базового місяця, наявності факту перевищення індексом споживчих цін порогу індексації, встановленого у розмірі 101% (в редакції з 1 січня 2016 року 103%), у взаємозв`язку з розміром пенсії, що має виплачуватись позивачу, належить до повноважень (обов`язку) пенсійного органу при поновленні пенсії, нарахуванні та виплаті відповідних сум. Одночасно у справі №815/1226/18 Велика Палата Верховного Суду висловилася також щодо питання проведення індексації пенсії у справах щодо поновлення пенсії громадянам України, які проживають за кордоном, зазначивши що: питання визначення базового місяця, наявності факту перевищення індексом споживчих цін порогу індексації, встановленого в розмірі 101%, у взаємозв`язку з розміром пенсії, що має виплачуватися позивачці, належить до компетенції пенсійного органу при поновленні пенсії, нарахуванні та виплаті відповідних сум, то у разі незгоди з діями відповідача щодо наявності чи відсутності підстав для нарахування індексації та її розмірів позивач не позбавлений права звернутися за захистом своїх прав до суду. Відтак, вимоги позивача щодо проведення індексації пенсії є передчасними та задоволенню не підлягають. Враховуючи наведений вище висновок Верховного Суду щодо правозастосування, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про передчасність позовних вимог позивачки про виплату пенсії з нарахуванням індексації та зауважує, що позивачка не позбавлена можливості звернутися до суду у випадку якщо після проведеного нарахування пенсії на виконання рішення суду будуть порушені правила проведення індексації \~пенсії. Наразі в цій частині права позивачки на проведення індексації \~не порушені, оскільки пенсія ще не була нарахована, отже не підлягають судовому захисту. З огляду на наведене, позовні вимоги у цій частині є передчасними та не можуть бути задоволенні, а тому колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування судом першої інстанції положень статті\~18, частини другої статті\~19 Закону № 2017-III, статей\~1,\~2 Закону № 1282-XII, а також неврахування висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 3 квітня 2019 року у справі № 638/9697/17. Щодо позовних вимог щодо стягнення з відповідача моральної шкоди в сумі 100 000,00 грн, колегія суддів зазначає таке. Положеннями\~ст. 56 Конституції України\~гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Порядок відшкодування моральної шкоди визначений в\~ст. 23 Цивільного кодексу України, відповідно до якої особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року в справі № 804/2252/14, яка в силу приписів ч.5\~ст.242 КАС України\~враховується судом апеляційної інстанції. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Згідно зі\~ст. 1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоду завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоду завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Пунктом 3\~Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди"\~роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. За приписами п. 5\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Таким чином, обов`язок доказування спричиненої моральної шкоди, її розміру та інших обставин, покладається на особу, що звертається до суду із таким позовом. Разом з тим, позивачем ані в позові, ані в апеляційній скарзі, жодним чином не наведено належних мотивувань для стягнення моральної шкоди, у тому числі у заявленому розмірі, не надано жодних доказів заподіяння їй або членам її сім`ї душевних страждань протиправними діями відповідача по справі, зокрема, доказів погіршення здоров`я або настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, що настали внаслідок незаконних дій або бездіяльності відповідача. Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Крім зазначеного, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Саме по собі твердження позивача про заподіяння їй шкоди не є підставою для стягнення з державного бюджету на її користь 100 000 грн. моральної шкоди, оскільки позивачем доводиться, а судом оцінюється наявність та розмір такої шкоди в кожному окремому випадку. Також, позивачем не надано жодних доказів погіршення стану її здоров`я (медичних довідок, висновків тощо). Відсутні у розпорядженні суду і докази настання у позивача інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, які у розумінні\~ст.23 ЦК України\~є підставою для відшкодування моральної шкоди. Слід зауважити, що для вирішення питання щодо відшкодування шкоди обов`язково необхідно встановити наявність одночасно трьох складових: підтвердження факту заподіяної шкоди правам заявника саме внаслідок протиправного діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Колегія суддів звертає увагу на те, що позивачем не зазначено конкретних фактів, які б у системному зв`язку з протиправними діями відповідача утворювали підстави для стягнення з відповідача моральної шкоди. Крім того, позивач жодним чином не обґрунтовує розмір моральної шкоди в сумі 100. 000 грн. Враховуючи те, що позивачем належним чином не доведені факт заподіяння відповідачем моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, а також не зазначено, з чого позивач виходила при оцінюванні заподіяної йому шкоди, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення на її користь 100 000,00 грн. моральної шкоди є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Зазначений висновок суду апеляційної інстанції узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 04.07.2019 по справі № 823/628/17, який в силу приписів ч.5\~ст.242 КАС України\~враховується судом апеляційної інстанції. Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача провести виплату поновленої пенсії позивачу з 7 жовтня 2009 року з нарахуванням компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії відповідно до частини другої\~\~статті 46\~Закону\~1058-IV, то колегія суддів зазначає таке. Частиною другою\~статті 46 Закону №1058-IV\~передбачено, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом. Відповідно до\~статті 1 Закону України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати від 19 жовтня 2000 року №2050-III\~(далі - Закон №2050-III), підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Згідно з частиною першою-другою\~статті 2 Закону №2050-III\~компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому\~Законі\~слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, пенсії або щомісячне довічне грошове утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством), сума індексації грошових доходів громадян. Враховуючи зазначені вище норми та обставини цієї справи, колегія суддів доходить висновку, що оскільки непроведення виплати пенсії позивачу відбулося з вини держави в особі її компетентних органів, то поновлення виплати пенсії має проводитися \~з нарахуванням компенсації втрати частини доходів відповідно до частини другої статті 46\~Закону\~1058-IV. Таким чином, у вказаній частині рішення суду першої інстанції підлягають скасуванню із ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог стосовно зобов`язання відповідача провести виплату поновленої пенсії позивачу з 7 жовтня 2009 року з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Зазначені висновки суду узгоджуються із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 20 травня 2020 року у справі №\~815/1226/18 та Верховного Суду, викладеними, зокрема у постановах від 30 липня 2020 року у справі №461/5775/16-а, від 30 липня 2020 року у справі №802/798/18-а, від 24 вересня 2020 року у справі № 0240/3646/18-а, від\~24 вересня 2020 року у справі № 806/1754/18. Отже, доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування судом першої інстанції положень\~статті 46 Закону № 1058-IV\~та неврахування висновків, викладених у постанові\~\~Великої Палати Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 815/1226/18 та постановах Верховного Суду від 30 липня 2020 року у справі №461/5775/16-а, від 30 липня 2020 року у справі №802/798/18-а, знайшли своє підтвердження. Відповідно до\~ ст. 317 КАС України, підставами для скасування\~ судового рішення першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення, є, зокрема,\~ \~\~неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Згідно з ч. 2\~ст. 317 КАС України\~неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення\~закону\~або застосування\~закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування\~закону, який підлягав застосуванню. Отже, враховуючи те, що судом першої інстанції неповно з`ясовано всі обставини, що мають значення для справи, та не враховано приписи положень\~статті 46 Закону № 1058-IV\~, які мають бути застосовані до спірних правовідносин, \~колегія суддів дійшла висновку про скасування\~рішення\~суду першої інстанції в \~частині відмови в задоволені позовних вимог про \~зобов`язання поновити виплату пенсії [PERSON] з проведенням компенсації втрати частини доходу та у вказаній частині ухвалити нове рішення, яким зобов`язати відповідача поновити виплату пенсії [PERSON] з 7 жовтня 2009 року відповідно до положень\~Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування"\~та здійснити нарахування і виплату відповідної пенсії з проведенням компенсації втрати частини доходу.\~\~ В іншій частині рішення суду першої інстанції слід залишити без змін. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд апеляційної інстанції зважає на таке. Відповідно до частини шостої\~статті 139 КАС України\~якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Частиною третьою\~статті 139 КАС України\~передбачено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, судом першої інстанції правильно вирішено питання про пропорційний розподіл судових витрат. В даному випадку суд апеляційної інстанції має вирішити питання стосовно сплати судового збору за подання апеляційної скарги за правилами, визначеними статтею 139 КАС України. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем був сплачений судовий збір до суду апеляційної інстанції в розмірі 1362 грн, що підтверджується квитанцією від 25 листопада 2021 року № 1877. Отже, оскільки судом апеляційної інстанції задоволено половину вимог, заявлених скаржником в апеляціній скарзі, то з відповідача належить стягнути на користь позивача судові витрати у розмірі 681 грн.

Результат розгляду: partial