Рішення адміністративного суду від 2022-10-26 00:00:00+03

Позивач, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з зазначеним позовом до Ізюмського комунального виробничого водопровідно-каналізаційного підприємства, в якому просив суд: - визнати протиправною відмову Ізюмського комунального виробничого водопровідно-каналізаційного підприємства щодо надання інформації на запит [PERSON] від 27 серпня 2021 року №3 викладену у листі Ізюмського комунального виробничого водопровідно-каналізаційного підприємства від 01.09.2021 року № 907 в частині не надання на запит: копій документів на підтвердження обсягів коштів, які отримано Ізюмським КВ ВКП протягом 2015-2021 року за надання платних послуг (інформацію та копії документів надати за кожен рік окремо); копій документів на підставі яких було витрачено кошти, які отримано Ізюмським КВ ВКП протягом 2015-2021 року за надання платних послуг; - зобов`язати Ізюмське комунальне виробниче водопровідно-каналізаційне підприємство надати інформацію на запит про надання публічної інформації [PERSON] від 27 серпня 2021 року №3 (реєстраційний вхідний номер № 834 від 27.08.2021 Центру надання адміністративних послуг апарату виконавчого комітету Ізюмської міської ради), а саме: копії документів на підтвердження обсягів коштів, які отримано Ізюмським КВ ВКП протягом 2015-2021 року за надання платних послуг (інформацію та копії документів надати за кожен рік окремо), копії документів на підставі яких було витрачено кошти, які отримано Ізюмським КВ ВКП протягом 2015-2021 року за надання платних послуг; - всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень Кодексу адміністративного судочинства України, стягнути з Ізюмського комунального виробничого водопровідно-каналізаційного підприємства. В обґрунтування позову зазначено, що відмова Ізюмського комунального виробничого водопровідно-каналізаційного підприємства щодо надання інформації на запит [PERSON] від 27 серпня 2021 року №3 викладена у листі Ізюмського комунального виробничого водопровідно-каналізаційного підприємства від 01.09.2021 \~№ 907 є протиправною та такою, що порушує права позивача. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 17.12.2021 в задоволенні адміністративного позову [PERSON] до Ізюмського комунального виробничого водопровідно-каналізаційного підприємства про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено. Не погодившись з вказаним рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення норм права та невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.12.2021 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги той факт, що приписами частини другої статті 22 Закону України "Про доступ до публічної інформації" визначено, що відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації. Позивач зазначив, що в силу положень п.6 ч. 1 ст. 14 Закону №2939-VI розпорядники інформації зобов`язані надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію. За загальним правилом публічна інформація є відкритою. Винятки з цього правила встановлюються законом (частина друга статті 1 Закону № 2939-VI, частина друга статті 20 Закону № 2657-XII). Відповідач повинен обґрунтувати, чому саме обмеження доступу до конкретної інформації переслідує зазначену у частині другій статті 6 Закону № 2939-VI мету. Крім того, у відповіді відповідача не зазначається, у чому полягає істотна шкода задекларованому інтересу, не аргументовано наявності причинно-наслідкового зв`язку між наданням доступу до інформації та можливим настанням шкоди захищеному інтересу, а також не обґрунтовано істотності шкоди та ймовірності її настання внаслідок надання доступу до такої інформації позивачу. Таким чином, відповідачем не надано відповідь позивачу на запитувану інформацію з урахуванням вимог частини другої статті 6 Закону № 2939-VI. Колегія суддів зазначає, що з огляду на ч.1 ст.308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав. Матеріалами справи підтверджено, що 27.08.2021 позивач звернувся із запитом на отримання публічної інформації №3 до Ізюмського комунального виробничого водопровідно-каналізаційного підприємства, згідно якого просив надати: 1. Копії рішень виконавчого комітету Ізюмської міської ради на підставі яких Ізюмське KB ВКП надає платні послуги протягом 2015-2021 років; 2. Копії рішень виконавчого комітету Ізюмської міської ради в яких визначено перелік платних послуг які надає Ізюмське KB ВКП протягом 2015-2021 років; 3. Копії документів на підтвердження обсягів коштів, які отримано Ізюмським KB ВКП протягом 2015-2021 року за надання платних послуг (інформацію та копії документів надати за кожен рік окремо); 4. Копії документів на підставі яких було витрачено кошти, які отримано Ізюмським KB ВКП протягом 2015-2021 року за надання платних послуг." Листом від 01 вересня 2021 року № 907 Ізюмське комунальне виробниче водопровідно-каналізаційне підприємство повідомило, що згідно з п. 4 ч. 1 ст. 13 Закону України "Про доступ до публічної інформації" Ізюмське комунальне виробниче водопровідно-каналізаційне підприємство визнається розпорядником інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них, як суб`єкт господарювання, який займає домінуюче положення на ринку, зокрема в сфері надання послуг централізованого водопостачання та водовідведення. Окрім цього ІКВВКП є розпорядником інформації стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів (у випадку їх надання та використання). Інформацією щодо умов постачання послуг та цін на них є діючі тарифи на послуги централізованого водопостачання та централізованого водовідведення встановлені рішенням Виконавчого комітету Ізюмської ради від 22.12.2020 року №0994 копію якого надано позивачу. Також вказаним листом позивачу повідомлено, що враховуючи норми Закону України "Про доступ до публічної інформації" у Ізюмського комунального виробничого водопровідно-каналізаційного підприємства відсутні підстави для надання запитуваної інформації. Позивач, вважаючи в зазначеному порушення своїх прав, звернувся до суду. Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з підстав їх необгрунтованості. Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне. Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно із статтею 40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Статтею 5 Закону України "Про інформацію" встановлено, що кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. Згідно ст. 1 Закону України "Про доступ до публічної інформації", публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 5 - 1 Закону України "Про доступ до публічної інформації", доступ до інформації забезпечується шляхом, зокрема, надання інформації за запитами на інформацію. Згідно зі статтею 3 Закону України "Про доступ до публічної інформації" право на доступ до публічної інформації гарантується: 1) обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом; 2) визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє; 3) максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації; 4) доступом до засідань колегіальних суб`єктів владних повноважень, крім випадків, передбачених законодавством; 5) здійсненням парламентського, громадського та державного контролю за дотриманням прав на доступ до публічної інформації; 6) юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації. Згідно частини другої статті 1 Закону України "Про доступ до публічної інформації", публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом. Такі випадки встановлені частиною першою статті 6 Закону України "Про доступ до публічної інформації", згідно із якою публічною інформацією з обмеженим доступом, є: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація. Згідно частини 5 ст. 6 Закону України "Про доступ до публічної інформації", не може бути обмежено доступ до інформації про складання, розгляд і затвердження бюджетів, кошторисів розпорядників бюджетних коштів та плани використання бюджетних коштів одержувачів бюджетних коштів, а також їх виконання за розписами, бюджетними програмами та видатками (крім таємних видатків відповідно до статті 31 Бюджетного кодексу України), взяття розпорядниками та одержувачами бюджетних коштів бюджетних зобов`язань або здійснення розпорядження бюджетними коштами у будь-який інший спосіб, планування, формування, здійснення та виконання закупівлі товарів, робіт і послуг за бюджетні кошти, у тому числі оборонних закупівель (крім випадків, якщо окрема інформація про закупівлі товарів, робіт і послуг становить державну таємницю відповідно до Закону України "Про державну таємницю"), володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, у тому числі до копій відповідних документів, умови отримання цих коштів чи майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали ці кошти або майно. Не підлягає обмеженню також доступ до інформації про стан і результати перевірок та службових розслідувань фактів порушень, допущених у сферах діяльності, зазначених у цій частині. Доступ до зазначеної інформації забезпечується розпорядниками інформації відповідно до положень статті 5 цього Закону. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України "Про доступ до публічної інформації" визначено, що запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Пунктом 2 частини першої статті 13 Закону України "Про доступ до публічної інформації" передбачено, що до розпорядників інформації належать, зокрема, юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів. У відповідності до ч. 1 ст. 13 Закону України "Про доступ до публічної інформації", розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються: 1) суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання; 2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів; 3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов`язаної з виконанням їхніх обов`язків; 4) суб`єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них. Згідно п. 4 ч. 2 ст. 13 Закону України "Про доступ до публічної інформації" до розпорядників інформації, зобов`язаних оприлюднювати та надавати за запитами інформацію, визначену в цій статті, у порядку, передбаченому цим Законом, прирівнюються суб`єкти господарювання, які, зокрема, володіють іншою інформацією, що становить суспільний інтерес (суспільно необхідною інформацією). На розпорядників інформації, визначених у пунктах 2, 3, 4 частини першої та в частині другій цієї статті, вимоги цього Закону поширюються лише в частині оприлюднення та надання відповідної інформації за запитами (ч. 3 ст. 13 Закону України "Про доступ до публічної інформації"). Згідно ч. 4 ст. 13 Закону України "Про доступ до публічної інформації", усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом. Відповідно до ст. 14 Закону України "Про доступ до публічної інформації", розпорядники інформації зобов`язані: 1) оприлюднювати інформацію, передбачену цим та іншими законами; 2) систематично вести облік документів, що знаходяться в їхньому володінні; 3) вести облік запитів на інформацію; 4) визначати спеціальні місця для роботи запитувачів з документами чи їх копіями, а також надавати право запитувачам робити виписки з них, фотографувати, копіювати, сканувати їх, записувати на будь-які носії інформації тощо; 5) мати спеціальні структурні підрозділи або призначати відповідальних осіб для забезпечення доступу запитувачів до інформації та оприлюднення інформації; 6) надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію. В силу ст. 16 Закону України "Про доступ до публічної інформації", розпорядник інформації відповідає за визначення завдань та забезпечення діяльності структурного підрозділу або відповідальної особи з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації, відповідальних за опрацювання, систематизацію, аналіз та контроль щодо задоволення запиту на інформацію, надання консультацій під час оформлення запиту, а також за оприлюднення інформації, передбаченої цим Законом. Запит, що пройшов реєстрацію в установленому розпорядником інформації порядку, обробляється відповідальними особами з питань доступу до публічної інформації. Пунктом 2 частини першої статті 13 Закону України "Про доступ до публічної інформації" передбачено, що до розпорядників інформації належать, зокрема, юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту (ч.2 ст. 19 вказаного Закону № 2939-VI). Згідно з ч.1 ст. 22 Закону № 2939-VІ, розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону. Таким чином, Законом № 2939-VІ передбачені вичерпні випадки відмови розпорядником інформації в задоволенні публічного запиту. За даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, відповідач Ізюмське комунальне виробниче водопровідно-каналізаційне підприємство, ЄДРПОУ: 24673063, є юридичною особою, комунальним підприємством, засновником якого є Ізюмська міська рада, код ЄДРПОУ: 26201641. Відповідно до статті 327 Цивільного кодексу України, у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування. За змістом пункту 3 статті 8 Господарського кодексу України, господарська компетенція органів державної влади та органів місцевого самоврядування реалізується від імені відповідної державної чи комунальної установи. Частиною першою-другою статті 78 Господарського кодексу України встановлено, що комунальне унітарне підприємство утворюється компетентним органом місцевого самоврядування в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини комунальної власності і входить до сфери його управління. Орган, до сфери управління якого входить комунальне унітарне підприємство, є представником власника - відповідної територіальної громади і виконує його функції у межах, визначених цим Кодексом та іншими законодавчими актами. Відповідно до частини третьої статті 78 Господарського кодексу України, майно комунального унітарного підприємства перебуває у комунальній власності і закріплюється за таким підприємством на праві господарського відання (комунальне комерційне підприємство) або на праві оперативного управління (комунальне некомерційне підприємство). Частиною 7 статті 78 Господарського кодексу України визначено, що органами управління комунального унітарного підприємства є, зокрема, керівник підприємства, який призначається (обирається) органом, до сфери управління якого належить підприємство, або наглядовою радою цього підприємства (у разі її утворення) і є підзвітним органу, який його призначив (обрав). Відповідно до частини першої статті 140 Господарського кодексу України, джерелами формування майна суб`єктів господарювання є, зокрема, доходи від реалізації продукції (робіт, послуг); капітальні вкладення і дотації з бюджетів; інші джерела, не заборонені законом тощо. Системно аналізуючи вказані вище норми права, колегія суддів дійшла висновку, що комунальні підприємства створені органом місцевого самоврядування на основі комунального майна та здійснюють свою діяльність від імені територіальної громади, а тому всі прибутки, які отримано комунальними підприємствами від своєї діяльності є також власністю територіальної громади, тобто є бюджетними коштами (комунальним майном). Вказаний висновок суду узгоджується із висновками Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постановах від 14 березня 2018 року у справі №815/1216/16, від 19 вересня 2019 року у справі №804/4781/17, від 27 травня 2020 року у справі №813/2793/18, від 22 липня 2020 року у справі № 524/9076/17. Отже, відповідач згідно з пунктами 2 та 3 частини першої статті 13 Закону № 2939-VІ є розпорядником інформації, для цілей Закону України "Про доступ до публічної інформації". Колегія суддів зазначає, що виходячи зі змісту відповіді Ізюмського комунального виробничого водопровідно-каналізаційного підприємства, розпорядник інформації надав відповідь, яка має виключно формальний характер, оскільки оскаржуваний лист-відповідь відповідача не ґрунтується на ретельному дослідженні обставин і питань, які порушує заявник у своєму запиті та не містить жодних обґрунтованих підстав для відмови у наданні позивачу запитуваних документів, або інформації з них, що суперечить вимогам Закону України "Про доступ до публічної інформації", що в свою чергу вказує на невиконання розпорядником інформації дій, які повинні були і могли бути вчинені в силу покладених на нього обов`язків, наслідком чого є негативний вплив на реалізацію прав, свобод та інтересів позивача. Відповідно до ч.1 ст. 5 Закону України "Про інформацію", кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. З огляду на викладене та враховуючи, що Ізюмське КВ ВКП у відповіді від 27 серпня 2021 року №3, не сформувало вмотивовану відмову у наданні запитуваної інформації (у разі наявності підстав, унормованих ст. 22 Закону України "Про доступ до публічної інформації"), а лише з посиланням на п.4 ч.1 ст.13 Закону України "Про доступ до публічної інформації" формально зазначило про відсутність підстав у її наданні, колегія суддів дійшла висновку про задоволення позовних вимог позивача шляхом визнання протиправною відмову Ізюмського комунального виробничого водопровідно-каналізаційного підприємства щодо надання інформації на запит [PERSON] від 27 серпня 2021 року №3 викладену у листі Ізюмського комунального виробничого водопровідно-каналізаційного підприємства від 01.09.2021 року № 907 в частині не надання на запит: копій документів на підтвердження обсягів коштів, які отримано Ізюмським КВ ВКП протягом 2015-2021 року за надання платних послуг (інформацію та копії документів надати за кожен рік окремо); копій документів на підставі яких було витрачено кошти, які отримано Ізюмським КВ ВКП протягом 2015-2021 року за надання платних послуг та зобов`язання Ізюмського комунального виробничо водопровідно-каналізаційного підприємства надати інформацію на запит про надання публічної інформації [PERSON] від 27 серпня 2021 року №3 (реєстраційний вхідний номер № 834 від 27.08.2021 Центру надання адміністративних послуг апарату виконавчого комітету Ізюмської міської ради). При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно зі ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Салах Шейх проти Нідерландів", ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Отже, обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права. З метою забезпечення порушеного права позивача, колегія суддів дійшла висновку, що належним способом захисту у спірних відносинах є зобов`язання Ізюмського комунального виробничо водопровідно-каналізаційного підприємства надати інформацію на запит про надання публічної інформації [PERSON] від 27 серпня 2021 року №3 (реєстраційний вхідний номер № 834 від 27.08.2021 Центру надання адміністративних послуг апарату виконавчого комітету Ізюмської міської ради). Відповідно до статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду має ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Згідно з п. 1, п. 3 ч. 1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи є підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення. З урахуванням викладеного, беручи до уваги, що суд першої інстанції під час вирішення спірних правовідносин дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, а тому рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.12.2021 у справі № 520/21691/21 підлягає скасуванню із прийняттям нової постанови про задоволення позовних вимог [PERSON] . Відповідно до ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Частиною 6 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат. Зважаючи на результат апеляційного розгляду, оскільки в суді першої інстанції позивач не сплачував судовий збір за подання позову, судові витрати розподілу не підлягають.

Результат розгляду: granted