Рішення адміністративного суду від 2022-08-11 00:00:00+03

Позивач, Головне управління ДПС в Одеській області (далі позивач, ГУ ДПС в Одеській області) звернувся до суду із позовом про стягнення з Фізичної особи - платника податків [PERSON] , (РНОКПП: [NUMBER] , [INFO] ), податкового боргу, який утворився: - з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості у сумі 19487,37 грн. на бюджетний рахунок UA5489999803140305120000015742, банк отримувача Казначейство України (ЕАП), код 37607526, КБК 18010300, отримувач ГУК в Од. обл./м. Ізмаїл/18010300; - з земельного податку з фізичних осіб у сумі 317934,81 грн. на бюджетний рахунок UA048999980334159813000015742, банк отримувача Казначейство України (ЕАП), код 37607526, КБК 18010700, отримувач ГУК в Од. обл./м. Ізмаїл/18010700. В обґрунтування адміністративного позову позивача зазначав, що за фізичною особою-платником податків [PERSON] рахується заборгованість по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, яка виникла за результатами нарахування по податковим повідомленням-рішенням № 0088170-5207-1502 від 16.05.2019 року, № 0083633-5206-1502 від 12.05.2020 року, № 0011392507 від 23.07.2019 року, а також, по земельному податку з фізичних осіб, яка виникла за результатами нарахування по податковим повідомленням-рішенням № 44333-1302 від 30.06.2017 року, № 717172-1312-1502 від 01.08.2018 року, №4428696-5207-1502 від 30.06.2019 року. У зв`язку із несплатою відповідачем заборгованості, податковим органом було винесено податкову вимогу форми Ф № 23869-17 від 25.10.2017 року, та направлено рекомендованим листом на адресу відповідача, однак сума податкового боргу відповідачем самостійно у встановленому законом порядку не сплачена та не оскаржена, у зв`язку із чим позивач звернувся до суду з даним позовом. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 21 січня 2022 року позов Головного управління ДПС в Одеській області - \~задоволено. Стягнуто з Фізичної особи - платника податків [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] , \~ [INFO] ) суму заборгованості: - з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості у сумі 19487,37 грн. на бюджетний рахунок UA5489999803140305120000015742, банк отримувача Казначейство України (ЕАП), код 37607526, КБК 18010300, отримувач ГУК в Од. обл./м. Ізмаїл/18010300; - з земельного податку з фізичних осіб у сумі 317934,81 грн. на бюджетний рахунок UA048999980334159813000015742, банк отримувача Казначейство України (ЕАП), код 37607526, КБК 18010700, отримувач ГУК в Од. обл./м. Ізмаїл/18010700. Справа в суді першої інстанції розглянута у порядку спрощеного позовного провадження. На зазначене рішення [PERSON] , подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи та просить скасувати оскаржуване рішення, та прийняти нове про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначала про те, що податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки та земельний податок можуть бути нараховані лише за наявності права власності на нерухоме майно, але апелянт стверджує, що вона не є власником визначеного позивачем та судом нерухомого майна, а тому не є платником відповідних податків. Також апелянт зазначала, що Головним управлінням ДПС в Одеській області не було надано до суду жодного доказу належності відповідачеві будь-якої земельної ділянки, що можуть бути підставою для нарахування відповідного податку. Також апелянт заперечувала факт належності права власності на об`єкт нерухомості та земельну ділянку, що підтверджується судовими рішеннями. Наведене, на думку апелянта, свідчить про відсутність підстав для сплати будь-яких податків, протиправність податкових повідомлень рішень та відповідно відсутність підстав для існування податкового боргу. Крім того, апелянт наголошувала на тому, що судом першої інстанції було допущено цілу низку порушень норм процесуального права, зокрема, судом розглянуто справу у письмовому провадженні, не зважаючи на заяву відповідача про розгляд справи за участю учасників справи, з приводу якої не постановлено ухвалу та не направлено копії позовної заяви, внаслідок чого відповідач була протиправно позбавлена права на доступ до правосуддя, а тому рішення рішення суду безумовно підлягає скасуванню. Позивач, ГУ ДПС в Одеській області, у відзиві на апеляційну скаргу, наголошував на тому, що податкові повідомлення-рішення відповідачем не були оскаржені ані в адміністративному, ані в судовому порядку, у зв`язку з чим сума податкових зобов`язань є узгодженою. А отже, розгляд питання щодо правомірності вказаних податкових повідомлень-рішень та податкової вимоги не є предметом даного спору. Також податковий орган вказував на те, що податкові зобов`язання нараховані відповідачці до реєстрації скасування об`єкту нерухомості судовим рішенням, що свідчить про правомірність вимог податкового органу. З урахуванням викладеного, просив в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, згідно якого суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). Колегія суддів, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав. Судом першої інстанції встановлено, що відповідно довідки-розрахунку заборгованості до бюджету, станом на 16.09.2021 року, за [PERSON] рахується заборгованість по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості та по земельному податку з фізичних осіб у сумі 337422,18 грн. Зазначена заборгованість виникла на підставі нарахування податкових зобов`язань по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, яка виникла за результатами нарахування по податковим повідомленням-рішенням № 0088170-5207-1502 від 16.05.2019 року, № 0083633-5206-1502 від 12.05.2020 року, № 0011392507 від 23.07.2019 року, а також, по земельному податку з фізичних осіб, яка виникла за результатами нарахування по податковим повідомленням-рішенням № 44333-1302 від 30.06.2017 року, № 717172-1312-1502 від 01.08.2018 року, №4428696-5207-1502 від 30.06.2019 року, які направлялися позивачем на адресу відповідача: [ADDRESS] , що є адресою зареєстрованого місця проживання відповідача. Також судом першої інстанції встановлено, що 25.10.2017 року ГУ ДФС в Одеській області виставлено податкову вимогу форми Ф № 23869-17 [PERSON] , згідно з якою, сума податкового боргу платника податків, станом на 24.10.2017 року, складала 63586,82 грн. Зазначена податкова вимога направлена на адресу зареєстрованого місця проживання відповідача, проте, не була вручена відповідачеві та повернута відправнику 26.11.2017 року. Вирішуючи справу та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач є власником нерухомого майна відмінного від земельної ділянки, та є платником податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, який сплачується фізичними особами, які є власниками нежитлової нерухомості, а також платником податку по земельному податку з фізичних осіб. Оскільки відповідач у встановленому законом порядку отримала податкові повідомлення-рішення, не оскаржила їх та не сплатила у добровільному порядку податкового зобов`язання, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог контролюючого органу та стягнення податкового боргу з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, який сплачується фізичними особами, які є власниками нежитлової нерухомості та земельного податку з фізичних осіб. Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 09.06.2022 року витребувано у Головного управління ДПС в Одеській області правовстановлюючі документи на право власності на земельну ділянку та нерухоме майно, або витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру \~прав власності на нерухоме майно, на підставі яких фізичній особі платнику податків [PERSON] нарахований податковий борг з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки та з земельного податку з фізичних осіб, по кожному об`єкту, а також повний розрахунок податкового боргу фізичної особи платника податків [PERSON] по кожному об`єкту, нарахований контролюючим органом. На виконання ухвали суду податковим органом було направлено на адресу апеляційного суду наступні докази: - витяг з інформацією з Державного рєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого мана щодо суб`єкта; - копії розрахунків по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2018-2019 роки; - копії розрахунків по земельному податку за 2017- 2019 роки; - копія рішення Ізмаїльської міської ради від 14.01.2016 року №401-VII «Про перегляд ставок земельного податку в межах міста Ізмаїл»; - копія рішення Ізмаїльської міської ради від 28.02.2018 року №3231-VII «Про внесення змін до рішення Ізмаїльської міської ради «Про перегляд ставок земельного податку в межах міста Ізмаїл»№ 5084-VI від 30.04.2015 року; - копія рішення Ізмаїльської міської ради від 31.10.2018 року №4395-VII «Про заходи щодо стимулювання оформлення прав на земельні ділянки»; - прінт-скрін з бази даних ДПС України; -копія витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємцівта громадських формувань щодо Державної податкової служби України. Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла таких висновків. Згідно з частиною першою статті 67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Відповідно до частини 1 статті 68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. За приписами частин першої та другої статті 55 Основного Закону права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Відповідно до п. 15.1 ст. 15 ПК України, платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об`єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об`єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов`язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом. Приписами пп.14.1.175, п.14.1 ст. 14 ПК України встановлено, що податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов`язання; Згідно положень пп. 16.1.4 п.16.1 ст.16 ПК України, платник податків зобов`язаний, сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи Відповідно до п.36.1, п.36.2, п.36.3 ст.36 ПК України, податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи. Податковий обов`язок виникає у платника за кожним податком та збором. Податковий обов`язок є безумовним і першочерговим стосовно інших неподаткових обов`язків платника податків, крім випадків, передбачених законом. Приписами п. 59.1, п.59.3 ст. 59 ПК України встановлено, що у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов`язання в установлені законодавством строки, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення. Податкова вимога надсилається не раніше першого робочого дня після закінчення граничного строку сплати суми грошового зобов`язання. Згідно з п. 59.5 ст. 59 ПКУ, у разі якщо у платника податків, якому надіслано (вручено) податкову вимогу, сума податкового боргу збільшується (зменшується), погашенню підлягає вся сума податкового боргу такого платника податку, що існує на день погашення. У разі якщо після направлення (вручення) податкової вимоги сума податкового боргу змінилася, але податковий борг не був погашений в повному обсязі, податкова вимога додатково не надсилається (не вручається). Відповідно до пп. 20.1.19 п.20.1 ст.20 Податкового Кодексу України, контролюючі органи мають право застосовувати до платників податків передбачені законом фінансові (штрафні) санкції (штрафи) за порушення податкового чи іншого законодавства, контроль за додержанням якого покладено на контролюючі органи; стягувати до бюджетів та державних цільових фондів суми грошових зобов`язань та/або податкового боргу у випадках, порядку та розмірі, встановлених цим Кодексом та іншими законами України; стягувати суми недоїмки із сплати єдиного внеску; стягувати суми простроченої заборгованості суб`єктів господарювання перед державою (Автономною Республікою Крим чи територіальною громадою міста) за кредитами (позиками), залученими державою (Автономною Республікою Крим чи територіальною громадою міста) або під державні (місцеві) гарантії, а також за кредитами із бюджету в порядку, визначеному цим Кодексом та іншими законами України. Відповідно до положень п.95.1, п.95.2, п.95.3 ст. 95 ПК України, контролюючий орган здійснює за платника податків і на користь держави заходи щодо погашення податкового боргу такого платника податків шляхом стягнення коштів, які перебувають у його власності, а в разі їх недостатності - шляхом продажу майна такого платника податків, яке перебуває у податковій заставі. Стягнення коштів та продаж майна платника податків провадяться не раніше ніж через 60 календарних днів з дня надіслання (вручення) такому платнику податкової вимоги. Стягнення коштів з рахунків платника податків у банках, обслуговуючих такого платника податків, та з рахунків платників податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, відкритих в органі, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, здійснюється за рішенням суду, яке направляється до виконання контролюючим органам, у розмірі суми податкового боргу або його частини. Пунктом 102.1 статті 102 ПК України надано право контролюючому органу, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня (2555 дня у разі проведення перевірки контрольованої операції відповідно до статті 39 цього Кодексу), що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, звіту про використання доходів (прибутків) неприбуткової організації, визначеної пунктом 133.4 статті 133 цього Кодексу, та/або граничного строку сплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов`язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов`язання, а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку. У пункті 102.4 статі 102 ПК України визначено, що у разі якщо грошове зобов`язання нараховане контролюючим органом до закінчення строку давності, визначеного у пункті 102.1 цієї статті, податковий борг, що виник у зв`язку з відмовою у самостійному погашенні такого грошового зобов`язання, може бути стягнутий протягом наступних 1095 календарних днів з дня виникнення податкового боргу. Якщо платіж стягується за рішенням суду, строки стягнення встановлюються до повного погашення такого платежу або визначення боргу безнадійним. Пункт 101.1 статті 101 ПК України передбачає, що списанню підлягає безнадійний податковий борг, у тому числі пеня та штрафні санкції, нараховані на такий податковий борг. Як зазначено в пункті 101.2 цієї статті, під терміном "безнадійний податковий борг" розуміється, зокрема, податковий борг платника податків, стосовно якого минув строк давності, встановлений цим Кодексом. Системний аналіз зазначених норм дозволяє зробити висновок про те, що ПК України встановлено граничний строк для визначення контролюючим органом розміру податкового боргу, який починається за наслідком прийняття рішення податкового органу або самостійного декларування боржником податкових зобов`язань, та не може перевищувати 1095 календарних днів з моменту самостійного декларування податкових зобов`язань або прийняття відповідного рішення про нарахування податкового боргу контролюючим органом, по закінченню яких він уже не може вживати заходів до стягнення податкової заборгованості у будь-якому порядку (судовому чи позасудовому), оскільки за наслідком закінчення цього строку податкове зобов`язання визнається безнадійним в силу статті 101 Податкового кодексу України, а борг підлягає списанню в обов`язковому порядку. Цей строк є спеціальним строком давності для звернення контролюючого органу до платника податків з вимогою про погашення податкового боргу та застосовується імперативно (в силу закону). Списання безнадійного податкового боргу, яким є податковий борг платника податків, щодо якого минув строк давності у 1095 днів, здійснюється контролюючим органом самостійно на підставі даних автоматизованої інформаційної системи станом на день виникнення безнадійного податкового боргу (аналогічного правового висновку дійшов Касаційний адміністративний суду у складі Верховного Суд у постановах від 06.02.2018 у справі № К/9901/99/17 (807/2097/16), від 04.09.2018 у справі № 813/4430/16, Касаційний господарський суду у складі Верховного Суду у постановах від 19.09.2019 у справі № 910/11620/18, від 31.10.2019 у справі № 925/1242/15, від 05.12.2019 у справі № 910/1678/19). Наведене свідчить, що станом на 18.03.2020 року податковим органом не було порушено, передбачений \~п. 102.4 статі 102 ПК України строк для стягнення з відповідача податкового боргу. Матеріалами справи встановлено, що податкові повідомлення-рішення №0088170-5207-1502 від 16.05.2019 року, №0083633- 5206-1502 від 12.05.2020 року, №011392507 від 23.07.2019 року, №44333-1302 від 30.06.2017 року, №717172-1312-1502 від 01.08.2018 року, №4428696-5207-1502 від 30.06.2019 року та податкова вимога форми «Ф» №23869-17 від 25.10.2017 року були вручені платнику податків у відповідності до пп. 42.2 ст. 42 Податкового кодексу України (докази направлення наявні у матеріалах справи). Згідно даних реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що майно, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] нежитлові будівлі, загальною площею 7024,5 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 770521451106 є власністю [PERSON] з 26.10.2015 по 29.12.2021 року. За вказаний об`єкт нерухомого майна сформовані податкові повідомлення - рішення \~податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки: - за 2018 рік - №0088170-5207-1502 від 16.05.2019 на суму 8499,47 грн., копія розрахунку по податку на нерухоме майно. - за 2019 рік - №0083633-5206-1502 від 12.05.2020 на суму 9526,80 грн., копія розрахунку по податку на нерухоме майно. Згідно ст. 182 ЦКУ право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до частини четвертої статті 334 ЦКУ права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до інформації, яка міститься у витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, об`єкт нерухомого майна за адресою [ADDRESS] скасовано 29.12.2021 року. Також судом встановлено, що за даними інформаційних систем баз даних ДПС України за фізичною особою [PERSON] обліковується земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 0,0521га, (13/600), (03.11) - нежитловий фонд (окремі будівлі, споруди та їх частини). Відповідно договору купівлі - продажу №318 від 27.01.2010, технічного паспорту,серія та номер:б/№ від 26.11.2009. Фізичній особі [PERSON] були сформовані і надіслані податкові - повідомлення рішення про сплату земельного податку з фізичних осіб за земельну ділянку адресою: [ADDRESS] , загальною площею 0,0521га, 1-ї зони міста Ізмаїла: \~за 2017 рік- №44333-1302 від 26.06.2017 у сумі 63586,82 грн., за 2018 рік-№717172-1312-1502 від 01.08.2018 у сумі 101738,91 грн., за 2019 рік - №4428696-5207-1502 від 11.05.2019 у сумі 152609,08 гривень. Податкові - повідомлення рішення про сплату земельного податку з фізичних осіб були сформовані, відповідно до Рішення Ізмаїльської міської ради від 14.01.2016 року №401- УП «Про перегляд ставок земельного податку в межах міста Ізмаїл». При розрахунку суми земельного податку на 2017 рік було застосовано норми пп. 12 Додатку до Рішення Ізмаїльської міської ради від 14.01.2016 року №401- VII - Інші земельні ділянки, ставка земельного податку 6% від нормативної грошової оцінки (далі- НГО) земель міста Ізмаїла. Рішенням Ізмаїльської міської ради від 28.02.2018 №3231-УП «Про внесення змін до рішення Ізмаїльської міської ради «Про перегляд ставок земельного податку в межах міста Ізмаїл» №5084-VІ від 30.04.2015, були встановлені ставки земельного податку на 2018 рік у м Ізмаїлі. При розрахунку суми земельного податку на 2018 рік було застосовано норми пп. 13 Додатку до Рішення Ізмаїльської міської ради від 28.02.2018р. №3231- VII - Інші земельні ділянки,в тому числі земельні ділянки,що знаходяться у користуванні суб`єктів господарювання (12% від НГО земель міста Ізмаїла). Рішенням Ізмаїльської міської ради від 31.10.2018 №4395- VII, «Про заходи щодо стимулювання оформлення прав на земельні ділянки» були встановлені ставки земельного податку на 2019 рік у м Ізмаїлі, в п.1, пп.1.1 для землекористувачів, які використовують земельні ділянки без належним чином оформлених документів ставка 12% від НГО земель міста Ізмаїла. Як встановлено судом вищевказані податкові повідомлення-рішення не були оскаржені відповідачем ані в адміністративному, ані в судовому порядку, у зв`язку з чим сума податкових зобов`язань є узгодженою, а тому доводи апеляційної скарги стосовно протиправності вказаних податкових повідомлень-рішень є безпідставними та не є предметом даного спору. Враховуючи встановлені в справі обставини, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, а посилання апелянта на судові рішення, ухвалені у цивільному судочинстві щодо поділу майна не мають правового значення для вирішення даного спору по суті. На думку колегії суддів, доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи, та відповідно, висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, у зв`язку з чим підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування судового рішення \~відсутні. Стосовно доводів апеляційної скарги, що внаслідок розгляду справи судом першої інстанції у порядку спрощеного позовного провадження відповідача було позбавлено права доступу до правосуддя, колегія суддів зазначає, що відповідно до п.п.8, 10 ч.6 ст. 12 КАС України, справами незначної складності є типові справи та інші справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідно ч.ч.1, 2, 3 ст. 257 КАС України, за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності. За правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. При вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: значення справи для сторін; обраний позивачем спосіб захисту; категорію та складність справи; обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; кількість сторін та інших учасників справи; чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. Згідно \~ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Водночас, ч. 6 ст. 262 КАС України передбачено, що суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, а також якщо характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі незначної складності не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи. Апелянт також зазначала, що вона зверталася до суду із заявою про розгляд справи із обов`язковою її участю, однак матеріали справи такої заяви не містять, у зв`язку з чим доводи стосовно того, що судом у порушення норм процесуального права не було постановлено ухвали з приводу її заяви є безпідставними. Слід зазначити, що до апеляційної скарги апелянтом не було надано доказів звернення до суду із відповідною заявою. Доводи щодо не направлення судом відповідачеві копії позовної заяви, також є безпідставними та висновків суду не спростовують, оскільки з матеріалів справи вбачається, що відповідно до вимог ч.2 ст. 161 КАС України, копію позовної заяви було направлено позивачем, що підтверджується \~відповідним фіскальним чеком та списком згрупованих поштових відправлень. Матеріали справи також містять докази отримання відповідачем копії ухвали про відкриття провадження та супровідний лист, що підтверджується особистим підписом [PERSON] . Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції правомірно розглянуто даний спір у порядку спрощеного позовного провадження, а наведені доводи стосовно порушень судом першої інстанції норм процесуального права є необґрунтованими, висновків суду першої інстанції не спростовують та не можуть бути безумовною підставою для скасування судового рішення. Колегія суддів також зазначає, що відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Однак, згідно із п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи. Відповідно до ст. 242 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. У відповідності до ст.ст. 315, 316 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги, якщо суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін. Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Результат розгляду: denied