Рішення адміністративного суду від 2022-10-12 00:00:00+03

Громадяни Республіки Казахстан [PERSON] та [PERSON] звернулися в суд з позовом до Державної міграційної служби України в якому просить визнати неправомірним та скасувати рішення відповідача №327-21 від 23.09.2021 року про відмову у визнанні громадянина Республіки Казахстан [PERSON] біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визнати неправомірним та скасувати рішення відповідача №331-21 від 01.10.2021 року про відмову у визнанні громадянина Республіки Казахстан [PERSON] біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язати відповідача визнати громадян Республіки Казахстан [PERSON] та [PERSON] та їх неповнолітніх дітей [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] біженцями або особами, що потребують додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 31 травня 2022 року задоволено позов повністю. Не погодившись з прийнятим рішенням Державна міграційна служба України оскаржила його в апеляційному порядку, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволені позову, апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допущено порушення норм процесуального та матеріального права. Вказує про втручання суду в дискреційні повноваження при прийнятті оскаржуваного рішення. У відзиві на апеляційну скаргу представник позивачів заперечує проти її задоволення посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів і просить оскаржуване рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим. Згідно із частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В судовому засіданні апеляційного розгляду справи представник відповідача Редчиць Д.І. апеляційну скаргу підтримав з підстав зазначених у скарзі, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити. Представник позивача Максимов А.О. проти апеляційної скарги заперечив, просив скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів. Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що з матеріалів особової справи №2020LV0001 [PERSON] з`ясовано, що позивач є громадянином Республіки Казахстан, [INFO] , уродженець Букінського району, колгосп «Дустлік» Ташкентської області Республіки Узбекистан. За віросповіданням ісламіст, за національністю казах. Вільно володіє узбецькою та казахською мовами, російською зі словником. Сімейний стан громадянський шлюб з громадянкою Республіки Казахстан [PERSON] , разом виховують 4 спільних дітей. 10.01.2020 у пункті пропуску для авіаційного сполучення «Львів», прибувши міжнародним авіарейсом №827 Мінськ-Львів, звернувся до посадових осіб відділу прикордонної служби «Львів-аеропорт» із заявою-анкетою №2020LV0001 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні. Як на причину звернення, позивач вказав про свою приналежність до Ісламської політичної партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» та сповідування релігії іслам з суворим дотриманням усіх постулатів цієї релігії. Прокуратурою Республіки Казахстан відкрито справу відносно [PERSON] за ч.2 ст.405 Кримінального кодексу Республіки Казахстан (організація і участь в діяльності громадського або релігійного об`єднання чи іншої організації після рішення суду про заборону їх діяльності чи ліквідації у зв`язку зі здійсненням ними екстремізму чи тероризму). З 2016 року заявник є членом політичної партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», діяльність якої в березні 2005 року заборонена на території Казахстану. Він вступив в ряди партії за власним бажанням. Є рядовим членом партії, де сам навчається і вчить інших ісламу. На думку позивача, «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» закликає до ісламу, вчить вести правильний спосіб життя. Згідно матеріалів особової справи [PERSON] , останній чотири рази намагався перетнути кордон Республіки Білорусь та Польщі, звертався за захистом у Польщі, проте, йому було відмовлено. Під час співбесіди позивач повідомив, що він прийняв рішення прибути в Україну через страх бути ув`язненим в Республіці Казахстан через його релігійні переконання. Дані про особу встановлено на підставі копії паспортного документу громадянина Казахстану № [NUMBER] , виданого 22.07.2010 Міністерством юстиції Республіки Казахстан. 28.01.2020 ГУ ДМС України у Львівській області розпочало процедуру оформлення документів для вирішення питання щодо надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, відповідно до наказу ГУ ДМС України у Львівській області від 28.01.2020 року №17 «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту». За результатами розгляду особової справи позивача, проведених з ним співбесід, 05.05.2020 ГУ ДМС України у Львівській області у справі №2020LV0001 складено висновок про відмову у визнанні особою, яка потребує додаткового захисту. Вказаним висновком встановлено, що у заявника відсутні умови для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, передбачені п.п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», який разом з матеріалами особової справи позивача №2020LV0001 ГУ ДМС у Львівській області скерувано до ДМС України для прийняття рішення по суті. Державною міграційною службою України прийнято рішення від 01.06.2020 №183-20 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Республіки Казахстан [PERSON] , як особі, стосовно якої встановлено, що умови передбачені п.п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» - відсутні. З матеріалів особової справи №2020LV0002 [PERSON] з`ясовано, що позивач, [INFO] , є громадянкою Республіки Казахстан, уродженка Ташкентської області, району Бука, село Дустлік Республіки Узбекистан. За національністю киргизка, віросповідання іслам. Вільно володіє узбецькою та казахською мовами. Сімейний стан громадянський шлюб з громадянином Республіки Казахстан [PERSON] разом виховують 4 спільних дітей. 10.01.2020 у пункті пропуску для авіаційного сполучення «Львів», прибувши міжнародним авіарейсом №827 Мінськ-Львів, звернулася до посадових осіб відділу прикордонної служби «Львів-аеропорт» із заявою-анкетою №2020LV0002 про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні. Як на причину звернення, позивач вказала, що є членом політичної партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» з 2017 року, яка згідно законодавства Республіки Казахстан визнана терористичною. На її думку, вказана партія намагається повернути ісламські принципи життя, закликає до ісламу і вчить вести правильний спосіб життя. Заявниця стверджувала, що співробітники правоохоронних структур Казахстану розпочали чинити на неї певний тиск проводили допити щодо поширення ісламської ідеології. Позивач вважає, що партія не є терористичною організацією, а займається навчанням своїх членів ісламу, намагається повернути ісламські принципи життя. Згідно матеріалів особової справи [PERSON] , остання чотири рази намагалася перетнути кордон Республіки Білорусь та Польщі, звертався за захистом у Польщі, проте, їй було відмовлено. Під час співбесіди позивач повідомила, що вона прийняла рішення прибути в Україну через страх бути ув`язненою в Республіці Казахстан через її релігійні переконання. Дані про особу встановлено на підставі документу, що підтверджує особу громадянки Казахстану № 08192511, виданого 20.06.2012 МВС Республіки Казахстан. 28.01.2020 ГУ ДМС України у Львівській області розпочало процедуру оформлення документів для вирішення питання щодо надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, відповідно до наказу ГУ ДМС України у Львівській області від 28.01.2020 року №15 «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту». За результатами розгляду особової справи позивача, проведених з нею співбесід, 05.05.2020 ГУ ДМС України у Львівській області у справі №2020LV0002 складено висновок про відмову у визнанні особою, яка потребує додаткового захисту. Вказаним висновком встановлено, що у заявника відсутні умови для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, передбачені п.п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», який разом з матеріалами особової справи позивача №2020LV0002 ГУ ДМС у Львівській області скеровано до ДМС України для прийняття рішення по суті. Державною міграційною службою України прийнято рішення від 01.06.2020 №182-20 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянці Республіки Казахстан [PERSON] , як особі, стосовно якої встановлено, що умови передбачені п.п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» - відсутні. Позивачі оскаржили вищевказані рішення від 01.06.2020 №183-20 та №182-20 до суду. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 22.12.2020 у справі №380/5189/20, яке постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28.04.2021 залишено без змін, позов громадянина Республіки Казахстан [PERSON] , громадянки Республіки Казахстан [PERSON] до Державної міграційної службу України, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Головного управління ДМС у Львівській області, про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення ДМС України №183-20 від 01.06.2020 року про відмову у визнанні громадянина Республіки Казахстан [PERSON] біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Визнано протиправним та скасовано рішення ДМС України №182-20 від 01.06.2020 року про відмову у визнанні громадянки Республіки Казахстан [PERSON] біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов`язано ДМС України повторно розглянути заяву громадянина Республіки Казахстан [PERSON] про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов`язано ДМС України повторно розглянути заяву громадянина громадянки Республіки Казахстан [PERSON] про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В решті позовних вимог відмовлено. 27.05.2021 Державною міграційною службою України прийнято рішення №21-21, згідно якого зобов`язано ГУ ДМС у Львівській області повторно розглянути заяви громадян Республіки Казахстан [PERSON] та [PERSON] про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту. 08.06.2021 ГУ ДМС у Львівській області прийнято накази №102 та №101 «Про повторний розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту». 24.06.2021 та 22.06.2021 відповідно між ГУ ДМС України у Львівській області та позивачами відбулися співбесіди. 02.09.2021 ГУ ДМС України у Львівській області підготовлено висновки про відмову у визнанні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, у справах №2020LV0001 та №2020LV0002. Як зазначено у цих висновках, за результатами повторного розгляду особових справ громадян Республіки Казахстан [PERSON] та [PERSON] , на підставі рішення ДМС України від 27.05.2021 року №21-21, на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22.12.2020 року у справі №380/5189/20 з урахуванням постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28.04.2021 року, було встановлено, що у заявників відсутні умови для визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, у відповідності до умов, передбачених п.п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». 23.09.2021 Державною міграційною службою України прийнято рішення №327-21, яким підтримано висновок ГУ ДМС України у Львівській області про відмову громадянину Республіки Казахстан [PERSON] у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до ст.10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п.1 та 13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні. 01.10.2021 Державною міграційною службою України прийнято рішення №331-21, яким підтримано висновок ГУ ДМС України у Львівській області про відмову громадянці Республіки Казахстан [PERSON] у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до ст.10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п.1 та 13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні. Вважаючи прийняті рішення відповідача протиправними, позивачі звернулися до суду з даним позовом. Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого. Згідно статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статті 14 Загальної декларації прав людини 1948 року, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах. Згідно з підпунктами 1, 13 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 №3671-VІ (далі - Закон №3671-VI), біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань. У статті 5 Закону №3671-VI визначено порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до ч.5 якої особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України. Згідно з частинами 1, 7 статті 7 Закону №3671-VI, оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин. Частиною 11 статті 9 Закону №3671-VI передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Відповідно до частини 5 статті 10 Закону №3671-VI, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на основі всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Згідно з частиною 6 статті 8 Закону №3671-VI, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися. Пункт 42 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця (згідно Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців) Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, видання 1992 року (далі - Керівництва) передбачає, що знання умов країни походження прохача - якщо не основна мета, то вельми важливий елемент в оцінці достовірності відомостей, наданих прохачем. Загалом, побоювання прохача повинні вважатися цілком обґрунтованими, якщо він може довести в межах розумного, що його тривале перебування в країні походження стало нестерпним для нього з причин, вказаних у визначенні, чи з тих же причин було б нестерпним, якби він повернувся назад. Відповідно до пунктів 45 та 66 Керівництва, для того, щоб уважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. Згідно пункту 195 Керівництва, у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані, в першу чергу, самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника. За Позицією Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення. Відповідно до частини 2 статті 13 Закону №3671-VI, особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана, серед іншого: подати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказування у заявах біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що у відповідача наявний обов`язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії біженців або осіб, які потребують додаткового захисту, або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання. Одночасно, слід зазначити, що заявник, в свою чергу, не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази на підтвердження своїх доводів. Тобто, залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту. Отже, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 №649, інших міжнародних, державних і неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження. Разом з тим, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами і загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною і не суперечить загальновідомим фактам, отже, викликає довіру. Даючи оцінку оскаржуваним рішенням відповідача від 23.09.2021 №327-21 та від 01.10.2021 №331-21 колегія суддів враховує наступне. Як слідує з досліджених судом особових справ позивачів №2020LV0001 та №2020LV002 та протоколів співбесід із ними, причиною виїзду з Республіки Казахстан стало, серед іншого, кримінальне переслідування [PERSON] за ч.2 ст.405 Кримінального кодексу Республіки Казахстан «організація і участь в діяльності громадського або релігійного об`єднання чи іншої організації після рішення суду про заборону їх діяльності чи ліквідації у зв`язку зі здійсненням ними екстремізму чи тероризму». Зокрема, вказане стосується членства в організації «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі». Суд встановив, що «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» є міжнародною ісламською партією, діяльність якої ґрунтується на законах Ісламу. Метою цієї партії є відновлення ісламської держави, керівником якої був би обраний мусульманами «халіф». Методом діяльності організації є просвіта із закликом до мусульман повернутися до ісламського засобу життя. Своїм завданням «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» вважає виховання моральних та ідейних з точки зору Ісламу людей, без яких неможлива розбудова ісламської держави. Організація декларує виключно мирні засоби роботи серед мусульман. Партія не має військового крила чи озброєних прибічників. Так, речник організації у Великій Британії від імені «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» засудив терористичні акти, що були скоєні у 2007 році у Лондоні. Речник організації у Данії також виступив із засудженням цього теракту. Завдяки цьому, «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» цілком легально діє у всіх демократичних країнах Європи та Північної Америки, за винятком Німеччини, де партія заборонена через свою антисіоністську риторику та критику Ізраїлю. Але й у Німеччині забороненими є публічні заходи партії, при цьому члени «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» не переслідуються правоохоронними органами країни. Провідні правозахисні організації світу, зокрема «Amnesty International», визнавали членів цієї партії, засуджених до ув`язнення у країнах СНД, політичними в`язнями та рішуче засуджували численні факти катувань та позасудових страт членів «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» в цих країнах. Між тим, «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» та її члени відсутні в оновленому списку санкцій Комітету Ради Безпеки ООН, запровадженому резолюціями №1267 (1999), №1989 (2011) та №2253 (2015), серед організації, по ІДІЛ, «Аль-Каїді» та пов`язаними з ними особами, групами, підприємствами та організаціями. «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» не включено і до оновленого списку іноземних терористичних організацій, що складається Державним департаментом США. Інформація з відкритих незалежних джерел, зокрема, Комітету Ради Безпеки ООН та Державного департаменту США, не відносить діяльність «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» до терористичної та/або екстремістської. Наведене дає підстави характеризувати «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» як не пов`язану з тероризмом ісламську релігійно-політичну організацію, діяльність членів якої не підпадає під критерії виключення. Суд враховує, що в Україні не існує списку чи переліку організацій, які згідно з чинним національним законодавством віднесені до терористичних чи екстремістських, як і не існує заборони на діяльність «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» на території України. Управлінням СБУ у Львівській області за наслідками проведеної перевірки не встановлено обставин, за наявності яких позивачі не можуть бути визнані біженцями або особами, які потребують додаткового захисту; тобто їх членство у «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» не є перешкодою для прийняття відповідного рішення. Згідно відповідей на запити Головного управління Національної поліції у Львівській області (сектор Міжнародного поліцейського співробітництва) станом на 22.06.2021 серед осіб, оголошених в розшук каналами Генерального Секретаріату Інтерполу, позивачі не значаться. Враховуючи наведене вище, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що побоювання позивачів стати жертвами переслідувань за ознаками, зокрема, релігійних переконань є обґрунтованими, а у матеріалах справи наявні докази того, що ці побоювання є реальними. Також в матеріалах справи містяться докази загрози безпеці та свободі позивачів в країні походження через побоювання кримінального переслідування та засудження за діяльність в релігійній організації, яка за законодавством України не вважається терористичною, з огляду на наведені обставини. Таким чином, суд вважає, що відповідачем необґрунтовано зроблено висновок про те, що позивачі не бажають повертатись до країни своєї громадської належності з причин, що не мають конвенційних ознак, за наявності яких особу можна визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. При цьому, суд звертає увагу, що розглядаючи повторно заяви позивачів, відповідач не врахував наданої у рішенні Львівського окружного адміністративного суду від 22.12.2020 року у справі №380/5189/20 правової оцінки суду щодо підстав скасування попередніх рішень ДМС України від 01.06.2020 №183-20 та №182-20. Доводи відповідача про відсутність у позивачів обґрунтованих побоювань стати жертвами переслідувань через тривалий проміжок часу між прибуттям в Україну та зверненнями за міжнародним захистом суд відхиляє, оскільки зазначена обставина сама по собі не може свідчити про відсутність у позивачів обґрунтованих побоювань стати жертвами переслідувань в країні громадянської належності. Оцінюючи фактичні обставини справи, які були встановлені на підставі системного аналізу нормативно-правових документів та інформації з відкритих і незалежних джерел, в т.ч. щодо загальної ситуації з правами людини в Республіці Казахстан, які узгоджуються з доводами позивачів, суд приходить висновку, що позивачами наведено переконливі факти, які підтверджують, що у країні громадянської належності вони зазнавали переслідувань через своє активне членство у «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» та мають цілком обґрунтовані побоювання зазнавати їх і надалі, у разі повернення до Казахстану. Умов, які перешкоджають наданню позивачам правового статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, що передбачені статтею 6 Закону №3671-VI, судом не встановлено. За наведених обставин, суд вважає, що позивачі є особами, які потребують захисту в Україні, що свідчить про необґрунтованість оскаржуваних рішень ДМС України про відмову в наданні їм відповідного статусу та така відмова не відповідає міжнародним принципам, так як позивачами обґрунтовано свої заяви та повідомлено всі важливі факти. При цьому, відповідачем дані факти не визнані неправдоподібними чи такими, що суперечать конкретній чи загальній інформації по справах заявників. В контексті конкретних обставин цієї справи та зумовленого ними нормативного регулювання правовідносин, що склалися між їх суб`єктами, колегія суддів вважає, що спірні рішення відповідача від 23.09.2021 №327-21 та від 01.10.2021 №331-21 про відмову у визнанні громадян Республіки Казахстан [PERSON] та [PERSON] біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, не відповідають критеріям правомірності, обґрунтованості та пропорційності (зокрема без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія)), а відтак порушують права та законні інтереси позивачів, які підлягають судовому захисту шляхом визнання протиправними та скасування таких рішень. Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача визнати позивачів біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства, суд враховує наступне. Завданням адміністративного судочинства, є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Адміністративний суд у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення) не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Згідно з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи № R (80) 2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980, під дискреційними повноваженнями необхідно розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Повноваження відповідача щодо прийняття відповідних рішень, в тому числі щодо надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту за своєю правовою природою є дискреційними. Водночас, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003). Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Зважаючи на встановлені судом обставини справи, встановлення наявності підстав для прийняття рішення про визнання позивачів особами, які потребують додаткового захисту, і виконання необхідних умов для його прийняття, колегія суддів вважає, що захист прав позивачів у такий спосіб не є втручанням в дискреційні повноваження відповідача. Тим паче, що оскаржувані у даній справі рішення прийняті за наслідками повторного розгляду заяв позивачів про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту від 10.01.2020 року №2020LV0001 та №2020LV0002, на виконання судового рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22.12.2020 у справі №380/5189/20. Згідно із частиною 4 статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Щодо вимоги про зобов`язання відповідача визнати неповнолітніх дітей позивачів біженцями або особами, що потребують додаткового захисту, суд враховує таке. Частиною 1 статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у тому числі стосовно перебуваючих з ним на території України неповнолітніх дітей (членів сім`ї заявника або таких, які знаходяться під його опікою чи піклуванням), внесених до анкети заявника, на визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є письмова згода заявника, висловлена в анкеті чи заяві, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як до трьох місяців. Згідно з абзацу 2 пункту 6.5 «Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року №649, неповнолітні члени сім`ї, внесені в заяву-анкету особи, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (щодо визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, висловлена письмова згода заявника в анкеті чи в заяві), зазначаються у рішенні про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як такі, що отримали захист в Україні. Таким чином, якщо неповнолітня особа супроводжується одним з батьків (або двома) або іншим членом сім`ї, які відповідають за неї, і якщо ця особа просить про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, то цей статус для неповнолітньої особи буде визначатися, виходячи з принципу єдності сім`ї. Як видно зі змісту заяви-анкети [PERSON] , остання висловила письмову згоду на визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, її з позивачем, [PERSON] , неповнолітніх дітей [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] . Згідно з частиною 1 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Таким чином, в адміністративному процесі, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень тягар доказування правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності покладається на відповідача - суб`єкта владних повноважень, який повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, що можуть бути використані як докази у справі. Враховуючи встановлені в ході розгляду обставини справи в їх сукупності, колегія суддів вважає правильним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги не спростовують зазначених висновків суду першої інстанції, а зводяться до переоцінки досліджених судом доказів, та не дають підстав вважати, що цим судом невірно застосовано норми матеріального чи порушено норми процесуального права. Вказана правова позиція апеляційного суду узгоджується із постановами Верховного Суду від 20.01.2020 у справі №813/3813/16, від 06.03.2020 у справі №813/2172/17, від 10.12.2020 у справі №825/1312/16 та від 30.09.2021 у справі №815/149/18, які в силу приписів частини 5 статті 242 КАС України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховуються апеляційним судом під час вирішення наведеного спору. У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника. Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстав для розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції на підставі статті 139 КАС України у апеляційного суду немає.

Результат розгляду: denied