Рішення адміністративного суду від 2022-09-21 00:00:00+03

10 травня 2022 року [PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся у суд з позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області (також далі - відповідач) про визнання протиправним і скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни від 28 квітня 2022 року №248. На обґрунтування позовних вимог зазначає, що оскаржуване рішення є необґрунтованим, а також прийняте без дослідження всіх обставин, які мають значення для вирішення справи, а саме не враховано наявність обставин, що виключають можливість примусового повернення позивача в країну походження або третю країну. Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 04 липня 2022 року у задоволенні позову відмовлено. Не погоджуючись із судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким позов задовольнити. Свою позицію обґрунтовує тим, що судом першої інстанції не взято до уваги та не надано належної правової оцінки усім доводам позивача. Наголошує, що відповідачем порушена процедура прийняття оскаржуваного рішення, а також не враховано наявність обставин, що виключають можливість прийняття такого рішення. Відзиву на апеляційну скаргу не подано. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів уважає, що апеляційну скаргу потрібно задовольнити частково, а рішення суду - скасувати, з таких підстав. Судом установлено, що 28 квітня 2022 року Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина Російської Федерації [PERSON] , яким зобов`язано його покинути територію України у термін до 07 травня 2022 року та заборонити в`їзд строком на три роки до 28 квітня 2025 року. Зі змісту вказаного рішення вбачається, що позивач на територію України прибув 25 лютого 2021 року, кордон перетнув через пункт пропуску «Бориспіль». В Україну приїхав з метою працевлаштування. Під час в`їзду на територію України із собою мав 2000 доларів США. 01 лютого 2021 року отримав посвідку на тимчасове проживання на підставі працевлаштування, терміном дії до 04 січня 2022 року. 24 березня 2021 року посвідку скасовано через звільнення із займаної посади на підприємстві. За продовженням строку перебування в Україні позивач не звертався позаяк не бачив у цьому необхідності. Проживає за адресою: [ADDRESS] . За квартиру в місяць сплачує 28000 грн. Власного житла на території України не має. Про те, що порушив правила перебування іноземців в Україні, йому було відомо, але не покинув територію України через особисті проблеми. З питань визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до компетентних органів не звертався. За дозволом на імміграцію в Україну також не звертався. 28 квітня 2022 року за порушення правил перебування іноземних громадян на території України відповідачем відносно позивача складено протокол про адміністративне правопорушення за частиною 1 статті 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення та винесено постанову про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу. Установлені обставини, а саме, проживання без документів на право проживання в Україні свідчать про те, що [PERSON] порушенні вимоги статей 4, 15 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Не погоджуючись із рішенням про примусове повернення до країни походження або третьої країни, позивач звернувся з цим позовом до суду. Постановляючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що доводи позивача є помилковими та спростовуються матеріалами справи. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів уважає за необхідне зазначити наступне. Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Приписи статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року №3773-VI (далі - Закон №3773-VІ), які кореспондують з положеннями статті 26 Конституції України, визначають, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини. Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави. Згідно з частиною 1 статті 26 Закону№3773-VІ іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення. За правилами частини 2 статті 26 Закону №3773-VІ рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в`їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України. Водночас частиною 8 вказаної норми закріплено, що примусове повернення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Частиною 1 статті 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08 липня 2011 року №3671-VI (далі - Закон №3671-VI) встановлено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. Приписами частини 1 статті 8 згаданого Закону передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання. Згідно з частиною 1 статті 9 Закону №3671-VI розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Відповідно до частини 5 статті 10 Закону №3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Як убачається із матеріалів справи, 12 квітня 2022 року позивач надіслав на адресу Печерського відділу Державної міграційної служби України заяву про визнання біженцем та особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту на території України. Однак відповідь за результатами розгляду вказаної заяви [PERSON] не надано. Натомість у відповідь на адвокатський запит представника позивача листом від 12 травня 2022 року №8010.7-12024/80.1-22 міграційний орган повідомив, що заяву [PERSON] визнано неподаною, адже подання такої поштою законодавством не передбачено, а тому позивачу рекомендовано звернутись із цією заявою особисто після відновлення прийому громадян. Отже, заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на території України, подано [PERSON] засобами поштового зв`язку саме через відсутність прийому громадян органом міграційної служби. Таким чином, зважаючи на недотримання відповідачем обов`язку щодо забезпечення особистого прийому громадян в міграційному органі та факт звернення [PERSON] із заявою за захистом в Україні засобами поштового зв`язку (інший можливий для нього спосіб звернення), яка залишились без належного реагування, висновок органу міграційної служби в оскаржуваному рішенні про те, що [PERSON] з питань визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до компетентних органів не звертався, протирічить фактичним обставинам справи. Відтак, примусове повернення на цьому етапі не може бути застосоване до позивача, у зв`язку з чим оскаржуване рішення є протиправним та підлягає скасуванню. Зазначена обставина є самостійною та достатньою підставою для задоволення позову [PERSON] , а тому решта його доводів не оцінюється судом апеляційної інстанції, позаяк матиме досліджуватися органом міграційної служби в порядку розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення місцевого суду потрібно скасувати, а позов - задовольнити. Відповідно до пункта 2 частини 1 статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення і ухвалити нове судове рішення. За змістом частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції при прийнятті рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що зумовило неправильне її вирішення.

Результат розгляду: granted