Рішення адміністративного суду від 2022-10-13 00:00:00+03

[PERSON] звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Київській області, у якому позивач просив суд: - визнати протиправною та скасувати відповідь № С-2719/0-77/6-21 від 12.01.2021 Головного управління Держгеокадастру у Київській області в частині відмови [PERSON] у скасуванні рішення про державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером 3210900000:01:141:0070 площею 0,05 га для індивідуального дачного будівництва внесені до Державного земельного кадастру 09.10.2019 на підставі проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (розробник документації КП «Ірпінське земельно-кадастрове бюро»); - зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Київській області скасувати рішення про державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером 3210900000:01:141:0070 площею 0,05 га для індивідуального дачного будівництва внесені до Державного земельного кадастру 09.10.2019 на підставі проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (розробник документації КП «Ірпінське земельно-кадастрове бюро»). Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 листопада 2021 року у задоволенні позову відмовлено. Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити. До Шостого апеляційного адміністративного суду відзив на апеляційну скаргу не надходив. У відповідності до приписів частини другої статті 309 КАС України судом постановлено ухвалу про продовження апеляційного розгляду даної справи. У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів встановила таке. Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, [PERSON] 01.12.2018 звернувся до Ірпінської міської ради Київської області клопотання про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для індивідуального дачного будівництва орієнтовною площею 0,0500 га, яка розташована на території Ірпінської міської ради Київської області. До 04.02.2019 на адресу позивача жодних листів та повідомлень з Ірпінської міської ради Київської області не надходило. 31.01.2019 представником позивача - Татунець В.В. направлено на адресу Ірпінської міської ради Київської області адвокатський запит №19-01-2019, з проханням надати належним чином завірені копії документів, а саме: належним чином завірену копію рішення Ірпінської міської ради Київської області щодо розгляду клопотання від 30.11.2018 про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для індивідуального дачного будівництва орієнтовною площею 0,05 га, яка розташована на території Ірпінської міської ради Київської області. 21.02.2019 на адресу представника Татунець В.В. надійшов лист з Ірпінської міської ради Київської області в якому містилась відповідь №01-18/620 від 15.02.2019, та в додатках було долучено копія рішення №4793-63-VII від 24.01.2019 та витяг з додатку №1 до рішення Ірпінської міської ради. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.11.2019 у справі № 640/3434/19 позов [PERSON] задоволено частково, вирішено: визнати протиправним та скасувати рішення №4793-63-УІІ від 24 січня 2019 року Ірпінської міської ради Київської області в частині відмови [PERSON] у наданні дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для індивідуального дачного будівництва орієнтовною площею 0,050 га, яка розташована на території Ірпінської міської ради Київської області; зобов`язати Ірпінську міську раду Київської області повторно розглянути клопотання від 30 листопада 2018 року гр. [PERSON] про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для індивідуального дачного будівництва орієнтовною площею 0,050 га, яка розташована на території Ірпінської міської ради Київської області; у задоволенні решти позовних вимог відмовити. Разом з тим, відповідно до даних Державного земельного кадастру 09.10.2019 на підставі проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (розробник документації КП «Ірпінське земельно-кадастрове бюро») внесено відомості про земельну ділянку з кадастровим номером 3210900000:01:141:0070. Рішенням Ірпінської міської ради від 30.01.2020 № 6246-77-VII у результаті розгляду заяви гр. [PERSON] про затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки у власність, виготовлений КП «Ірпінське земельно-кадастрове бюро» (витяг ДЗК - 3216734052019 від 09.10.2019) вирішено: затвердити гр. [PERSON] проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки (кадастровий номер 3210900000:01:141:0070) площею 0,0500 га у власність дія індивідуального дачного будівництва в [ADDRESS] ; передати гр. [PERSON] у власність земельну ділянку площею 0,0500 га для індивідуального дачного будівництва в [ADDRESS] ; гр. [PERSON] сплатити відновну вартість зелених насаджень згідно розрахунку в розмірі 2506,12 гривень (дві тисячі п`ятсот шість гривень 12 копійок) відповідно до п.11 Порядку видалення дерев, кущів, газонів і квітників у населених пунктах (затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 серпня 2006 р. № 1045); гр. [PERSON] провести державну реєстрацію права власності на земельну ділянку згідно вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (довідка № 233585936 від 22.11.2020) вбачається, що державним реєстратором Ющенком О.С. прийнято рішення про державну реєстрацію № 54789992 від 27.10.2020 відповідно до якого зазначено про належність земельної ділянки 3210900000:01:141:0070 на праві власності [PERSON] . Представник позивача звернувся з заявою від 26.12.2020 до Головного управління Держгеокадастру у Київській області про скасування державної реєстрації земельної ділянки 3210900000:01:141:0070 у зв`язку з нездійсненням реєстрації речового права на земельну ділянку протягом року з вини заявника. Листом від 12.01.2021 № С-2719/0-77/6-21 Головне управління Держгеокадастру у Київській області повідомило, що за інформацією Міськрайонного управління у Києво-Святошинському районі та м. Ірпені Головного управління Держгеокадастру у Київській області земельна ділянка 3210900000:01:141:0070 перебуває у приватній власності, при цьому на момент надання відповіді у Державних кадастрових реєстраторів Управління відсутні підстави для скасування державної реєстрації. Не погоджуючись з відмовою у скасуванні держаної реєстрації позивач звернувся з цим позовом до суду. Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне. В силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Як вбачається із змісту оскаржуваного рішення, відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що у відповідача були відсутні підстави для задоволення заяви позивача про скасування державної реєстрації земельної ділянки, оскільки [PERSON] виконано вимоги рішенням Ірпінської міської ради від 30.01.2020 № 6246-77-VII у результаті розгляду заяви гр. [PERSON] про затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки у власність. Поряд із цим, дослідивши матеріали справи колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Пунктом 1 ч.1 ст.19 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження. Згідно з положеннями пунктів 1, 2 частини 1 статті 4 КАС України, адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи. Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка правильності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб) відповідно до прийнятих або вчинених при здійсненні ними владних управлінських функцій. Разом з тим неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень, а предметом перегляду - його акт індивідуальної дії. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин. Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі і обов`язковість суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу, зокрема, цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися "судом, встановленим законом" у розумінні частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі. Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для класифікації спору як публічно-правового. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку з чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду. Відповідно до положень статті 19 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Стаття 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини четвертої статті 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. Отже, рішення суб`єктів владних повноважень, до яких в даному випадку належить ГУ Держгеокадастру Вінницькій області, можуть бути підставами виникнення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 16 ЦК України до способів захисту цивільних прав та інтересів належить, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (пункт 10 частини другої). Згідно з частиною першою статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Таким чином, визнання незаконними рішень суб`єкта владних повноважень може бути способом захисту цивільного права або інтересу. Якщо порушення своїх прав особа вбачає в наслідках, спричинених рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових чи особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів. Так, з матеріалів справи встановлено, що спірні правовідносини виникли між учасниками справи щодо правомірності рішення Державного кадастрового реєстратора про відмову у скасуванні держаної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 3210900000:01:141:0070 площею 0,05 га для індивідуального дачного будівництва внесені до Державного земельного кадастру 09.10.2019 на підставі проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (розробник документації КП «Ірпінське земельно-кадастрове бюро»), у зв`язку із пропуском грн. [PERSON] річного строку встановленого для реєстрації права власності вказаної земельної ділянки. Поряд із цим, як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, державним реєстратором Ющенком О.С. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 54789992 від 27.10.2020 відповідно до якого зазначено про належність земельної ділянки 3210900000:01:141:0070 на праві власності [PERSON] . Оскільки на підставі дій суб`єкта владних повноважень щодо державної реєстрації земельної ділянки у третьої особи виникло речове право, правомірність набуття якого оспорюється позивачем, то цей спір стосується приватноправових відносин і не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. Водночас визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі з обов`язком суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції. Аналогічний висновок щодо застосування норм процесуального права в подібних правовідносинах викладений у постанові Верховного Суду України від 09 грудня 2014 року у справі № 21-308а14, постановах Великої Палати Верховного Суду 18 квітня 2018 року у справі № 369/13240/14-а, від 03 та 18 квітня 2018 року у справах № 761/33504/14-а та № 802/950/17-а, від 13 червня 2018 року у справі № 554/4857/16-а, від 5 червня 2018 року у справі № 826/13628/16, від 30 січня 2019 року у справі № 2а-267/2011. Враховуючи, що спірні відносини стосуються реєстрації права власності на земельну ділянку третіх осіб, судова колегія вважає, що спір у цій справі не є публічно-правовим і належить до юрисдикції цивільного суду. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства. Відповідно до приписів ч.1 ст.239 КАС України, якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі. Наведені положення в контексті ухваленого рішення в цій справі обумовлюють обов`язок суду роз`яснити право позивача протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови подати відповідну заяву до Шостого апеляційного адміністративного суду, за результатом розгляду якої справа має бути скерована до відповідного суду першої інстанції, який, у свою чергу, за положеннями частини першої статті 185-187 ЦПК України перевіряє наявність підстав для відкриття провадження, залишення позовної заяви без руху або відмови у відкритті провадження, відповідно до вимог цивільного процесуального закону, чинного на дату подання позовної заяви. Суд першої інстанції надав невірну правову оцінку обставинам справи, в зв`язку з чим прийшов до помилкового висновку про підсудність справи адміністративному суду. Відповідно до ч.1 ст.319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених статтею 238 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19 КАС України, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.

Результат розгляду: partial