Рішення адміністративного суду від 2022-02-10 00:00:00+02

27 квітня 2017 року [PERSON] , [PERSON] звернулись до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до Івано-Франківської міської ради, виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, Івано-Франківської міської інспекції державного архітектурно-будівельного контролю, ОКП "Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації" про визнання нечинним рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 20.02.2007 №98 щодо дозволу на реконструкцію квартири [ADDRESS] з розширенням за рахунок горищного простору; визнання протиправною та скасування постанови №75/04 від 23.12.2004 про накладення штрафу; визнання нечинним рішення Івано-Франківської міської ради від 11.11.2003, яким житловий будинок [ADDRESS] був знятий з балансу ЖЕО №9 та переданий у власність громадян; про визнання дій щодо внесення змін до технічного паспорту будинку [ADDRESS] щодо віднесення приміщень, облаштованих мешканцями квартири [ADDRESS] \~до горища будинку №18 протиправними. Також позивачі подали до суду першої інстанції клопотання про поновлення строків звернення суду. Таке мотивоване тим, що оскаржувані рішення стосуються частини житла, [PERSON] не повідомляв членам сім`ї про оскаржувані рішення. Тому про факт порушення прав позивачам не було відомо. Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25 серпня 2021 року у задоволенні позову було відмовлено. Із таким судовим рішенням не погодився позивач [PERSON] та подала апеляційну скаргу. Вважає, таке постановленим з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить скасувати рішення та постановити нове - про задоволення позову. Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, зазначає, що суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про \~відсутність порушення прав та законних інтересів оскаржуваними рішеннями відповідачів. Так, апелянт вказала, що права сім`ї Вітовських на проживання та використання квартири [ADDRESS] з усіма приміщеннями, в тому числі, що розташовані на горищі будинку [ADDRESS] підтверджено первинним документом рішенням про обмін житловими приміщеннями. Так згідно цього рішення квартира [ADDRESS] містить кухню, яка була облаштована на горищі будинку [ADDRESS] , при цьому до рішення подано ряд документів, одним з яких є схема квартири [ADDRESS] , де чітко вказано кухню і ванну кімнату. Апелянт також зазначила, що суд першої інстанції безпідставно надав преюдиційне значення рішенням судів, які були винесені за інших підстав та за інших умов. Крім того, апелянт вважає рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 21 грудня 2006 року у справі № 2-256 , на яке послався суд, неправосудним. Щодо оскарження постанови Івано-Франківської міської інспекції державного архітектурно-будівельного контролю від 23 грудня 2004 року про накладання штрафу на [PERSON] апелянт пояснила, що при розгляді справи її чоловіку [PERSON] не було роз`яснено право на оскарження і членам родини про цей штраф відомо не було. Тому вона оскаржила, коли дізналася про постанову. Також апелянт наполягає на неправомірності вказаної постанови, оскільки [PERSON] не здійснював будівельних робіт по переобладнанню горища. Апелянт зауважила, що працівники БТІ незаконно проведено зміни до \~технічного паспорту будинку [ADDRESS] та відображено спірне приміщення , вхід до якого здійснювався з квартири [ADDRESS] . Однак це ж приміщення відображено в чинному техпаспорті квартири [ADDRESS] . Отже, заявлені позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають до задоволення. У судовому засіданні апелянт [PERSON] підтримала апеляційну скаргу з підстав, що в ній викладені. Зауважила, що суд безпідставно не врахував, що оскаржуваними діями відповідачів її позбавлено права на належне житло, а суд першої інстанції не дав цьому відповідної оцінки. Виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради заперечив щодо задоволення апеляційної скарги. У судовому засіданні представник цього відповідача пояснила, що підстав для скасування оскаржуваних рішень немає. Також зауважила, що позивач пропустила строк звернення до суду і поважних причин, які б об`єктивно перешкоджали вчасно звернутися до суду [PERSON] не навела. Інші учасники судового розгляду у судове засідання повторно не з`явились, хоча були належним чином повідомлені про час та місце слухання справи, що підтверджено матеріалами справи. Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги з таких мотивів. Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Статтею 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема: (4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Частиною третьою статті 9 КАС України передбачено, що кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини першої статті 120 КАС України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Згідно з частиною першою\~ статті 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частина друга статті 122 КАС України). Зі змісту наведених норм випливає, що строк звернення до адміністративного суду обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Разом з цим, порушення прав, свобод чи інтересів особи - це фактичний наслідок протиправного рішення, дії чи бездіяльності конкретного органу, особи (або осіб) щодо неї. Для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. У той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів. День, коли особа дізналася про порушення свого права - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав, є, зокрема, умови, за яких вона мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав. Поняття «повинен був дізнатися» необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені. Під «поважними причинами» слід розуміти лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулася із адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами. Причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: (1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; (2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; (3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; (4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування. Загалом правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення таких причин - вони повинні бути поважними, реальними або непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інші подібні за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки. Інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо. Зрештою право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними. Відповідно до частин 1 та 2 статті 122 КАС України \~( в редакції чинній на момент вирішення спору) позов може бути подано в межах строку звернення до\~ адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. За приписами частини третьої статті 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду. Відповідно до частини четвертої статті 123 КАС України, якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду. [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду з адміністративним позовом про визнання нечинним рішення Івано-Франківської міської ради від 11.11.2003, яким житловий будинок [ADDRESS] був знятий з балансу ЖЕО №9 та переданий у власність громадян, оскільки у зв`язку для підготовки рішення виконавчого комітету та сесії міської ради ЖЕО-9 були подані документи, в яких відсутня інформація про наявність у вищевказаному будинку переобладнаних приміщень, якими користується сім`я Вітовських, тому із балансу ЖЕО знято тільки ті приміщення, які були вказані в поданих документах, тобто всі крім добудови, а саме приміщення, що входять у горище будинку [ADDRESS] , якими користується сім`я позивачів. Також позивачі просять визнати протиправним рішення виконавчого комітету \~Івано-Франківської міської ради №98 від 20 лютого 2007 року про надання \~ [PERSON] дозволу на реконструкцію квартири [ADDRESS] за рахунок горищного простору, а також дії БТІ щодо внесення змін до технічного паспорту будинку [ADDRESS] щодо віднесення приміщень, облаштованих мешканцями квартири [ADDRESS] , до горища будинку № 18 протиправними. Як свідчать матеріали справи, позивачам було відомо про прийняте рішення Івано-Франківської міської ради від 11 листопада 2003 року ще у 2006 році. Так, у матеріалах справи наявна копія рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 21 грудня 2006 року у справі 3 22-1487/2006 р, згідно якого судом встановлено, що відповідно до рішення Івано-Франківської міської ради від 11 листопада 2003 року будинок [ADDRESS] був знятий з балансу ЖЕО № 9 та передано у приватну власність власникам квартир. Позивач [PERSON] не заперечує факту ознайомлення з цим рішенням суду і наявність в неї у 2006 році інформації про зазначене рішення органу місцевого самоврядування. Отже, на підставі вказаних обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що позивачі повинні були дізнатися про порушення своїх прав чи інтересів після ознайомлення з рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 21 грудня 2006 року, яке вони оскаржили до Верховного Суду України, однак ухвалою від 8 червня 2007 року касаційну скаргу [PERSON] , [PERSON] було відхилено. Таким чином, з цього часу розпочинається перебіг строку звернення до суду. Також матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] у відповідь на її звернення 11 квітня 2011 року було надіслано лист № 513 /09-09/в, яким повідомлено про прийняття виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради рішення №98 від 20 лютого 2007 року про надання [PERSON] дозволу на реконструкцію квартири [ADDRESS] за рахунок горищного простору, а також внесення \~відповідної інформації до технічного паспорту будинку [ADDRESS] . Також заявниці було надіслано копію вказаного рішення. Факт отримання цього листа та ознайомлення з ним у 2011 році [PERSON] не заперечує. При цьому позивач приєднала його копію до позову, з яким звернулася до суду, а також копію оскаржуваного рішення, справжність яких завірено підписом [PERSON] 13 жовтня 2016 року. Отже, з часу ознайомлення з вказаним листом розпочався перебіг строку звернення до суду. Крім того, як видно з поданих позивачем копій заяв [PERSON] , адресованих прокуратурі та \~органам внутрішніх справ України, а також рішень за наслідками вирішення цих заяв, позивач була обізнана з рішеннями відповідачів щодо передачі будинку у власність громадян та надання дозволу [PERSON] на реконструкцію квартири за рахунок горища, а також оформленням цих змін у технічній документації. Так, зокрема у постанові про відмову в порушенні кримінальної справи від 6 квітня 2011 року, затвердженої начальником Івано-Франківського МВ УМВС є посилання на вищевказані рішення ті дії БТІ. На підставі викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що оскільки позивач дізналася про наявність оскаржуваних рішень та дій відповідно у 2006 та 2011 роках, а звернулася до суду 25 квітня 2017 року, позивачами суттєво пропущений \~строк звернення до суду. Також апеляційний суд зазначає, що [PERSON] оскаржує постанову Івано-Франківської міської інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю про накладення на нього штрафу від 23 грудня 2004 року. Однак, факт вручення йому такої у встановленому порядку та оплати штрафу позивач не заперечує. При цьому копію такої постанови було долучено позивачами до матеріалів справи. Отже, [PERSON] пропустив встановлений законом десятиденний термін оскарження вказаного рішення суб`єкта владних повноважень до суду. Позивачі при зверненні до суду подали клопотання про поновлення строку, мотивоване тим, що їм не було відомо про прийняття оскаржуваних рішень, а також тим, що [PERSON] не проживав спільно з родиною з 2006 року, а до цього часу проживав періодично, і про постанови та рішення членам родини не повідомляв. Крім того, зазначили, що йдеться про позбавлення їх частини житла. Також позивачі зазначили про існування судових спорів протягом тривалого періоду. Суд першої інстанції визнав поважними причини пропуску позивачами строків звернення до суду, не вказавши, що саме перешкоджало позивачам вчасно звернутися до суду. Апеляційним судом під час розгляду справи було запропоновано позивачам вказати інші причини, які б об`єктивно перешкоджали їм подати позов у встановлений законом строк. 9 лютого 2022 року [PERSON] подала клопотання \~про поновлення строків звернення до суду, мотивоване аналогічними підставами. При цьому додатково вказала про застосування інших альтернативних способів вирішення спору та поновлення порушених прав та інтересів, зокрема шляхом звернення у правоохоронні органи. Однак, апеляційний суд вважає, що вказані [PERSON] причини не можна визнати поважними, оскільки такі об`єктивно не перешкоджали позивачам звернутися до суду з позовом у встановлений строк. Усталеною є практика Верховного Суду про те, що при вирішенні питання про поновлення строку, в межах кожної конкретної справи, суд надає оцінку обставинам, які слугували перешкодою для своєчасного звернення до суду, у взаємозв`язку із: тривалістю строку, який пропущено; поведінкою сторони протягом цього строку; діями, які він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду та оцінювати їх в сукупності. У даній справі апеляційний суд враховує, що були відсутні обставини непереборного характеру, а також сплив значний термін з часу прийняття оспорюваних рішень та вчинення дій \~до подання позову до суду. При цьому доводи апелянта про вжиття нею позасудових заходів для вирішення спору, зокрема подання заяв до правоохоронних органів, апеляційний суд відхиляє, оскільки такі не перешкоджали зверненню до суду у встановленому порядку. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у\~ статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~ 1950 року, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтованою пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», пункт 53 рішення ЄСПЛ від 8 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України»). У рішенні від 18 жовтня 2005 року у справі «МШ «Голуб» проти України» ЄСПЛ зазначив, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги, оскільки за своєю природою це право вимагає регулювання з боку держави, яка щодо цього користується певними межами самостійного оцінювання. Отже, за практикою ЄСПЛ, застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду. Оскільки позивачі не навели переконливих доводів щодо вчинення ним усіх необхідних і можливих дій, які вказують на бажання реалізувати його процесуальні права з метою їх захисту, наявність об`єктивно непереборних перешкод для звернення до суду у встановлений строк, апеляційний суд дійшов висновку про неповажність зазначених позивачами причин пропуску до суду та наявність підстав для залишення вищевказаних позовних вимог . Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції про відмову в позові в цій частині необхідно скасувати. Щодо оскарження [PERSON] постанови Івано-Франківської міської інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю про накладення на нього штрафу від 23 грудня 2004 року апеляційний суд зазначає, що доказів вручення позивачу вказаної постанови немає, оскільки вона не являється учасником спірних правовідносин, а тому суд приймає до уваги її твердження, про оскарження постанови у найкоротший термін після ознайомлення з нею. Вирішуючи спір в цій частині, апеляційний суд виходить з такого. Судовому захисту підлягає лише порушене право особи. Під час розгляду справи адміністративної юрисдикції, позивач повинен зазначити, які саме його права або законні інтереси порушено рішенням та діями суб`єкта владних повноважень. У рішенні від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 Конституційний суд України розтлумачив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально-правовим засадам. Одночасно, особа на власний розсуд визначає чи порушені її права, свободи чи інтереси рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Водночас, задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об`єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки саме цієї особи у сфері публічно-правових відносин. З цього слідує, що під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав та інтересів особи, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо особа не довела факту порушення особисто своїх прав чи інтересів, то навіть у разі, якщо дії суб`єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає. Така правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 19 жовтня 2020 року у справі №815/1294/16. У свою чергу, з огляду на вимоги статей 2, 5 КАС України об`єктом судового захисту в адміністративному судочинстві є не будь-який законний інтерес, а порушений суб`єктом владних повноважень. В контексті завдань адміністративного судочинства (статті 2 КАС України) звернення до суду є способом захисту порушених прав, свобод або законних інтересів позивача. Тому особа повинна довести (а суд - встановити), що їй належать права, свободи або законні інтереси, за захистом яких вона звернулася до суду. Права, свободи та законні інтереси, які належать конкретній особі (особам) є предметом судового захисту. При цьому, заінтересованість повинна мати правовий характер, який виявляється в тому, що рішення суду повинно мати правові наслідки для позивача. Виходячи з вищенаведеного, апеляційний суд вважає, що відсутнє порушене право або законний інтерес [PERSON] , оскільки оскаржуваною постановою штрафні санкції були застосовані не до неї, а до іншої особи - [PERSON] . Отже, підстав для задоволення позову в цій частині немає, а тому рішення суду в цій частині є законним і обґрунтованим. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). На підставі вищевикладеного,

Результат розгляду: partial