Рішення адміністративного суду від 2022-01-11 00:00:00+02

[PERSON] , 29.01.2021 звернувся з позовом до суду, в якому просив: - визнати протиправною бездіяльності відповідача щодо не здійснення повного розрахунку з позивачем при звільненні з військової служби в частині невиплати останньому одноразової грошової допомоги при звільненні, передбаченої статтею 15 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»; - зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу, передбачену статтею 15 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. Обґрунтовує позов тим, що відповідно до наказу начальника Рівненського зонального відділу Військової служби правопорядку від 26.11.2020 № 15-РС [PERSON] був звільнений з військової служби у запас на підставі підпункту «а» пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із закінченням строку контракту). Наказом начальника Рівненського зонального відділу Військової служби правопорядку від 24.12.2020 № 249 позивача виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з 26.12.2020. Крім того, згідно з наказом від 24.12.2020 № 249, на момент звільнення позивача з військової служби його вислуга років становила 10 років 06 місяці 22 дні, з яких: календарна - 8 років 06 місяців 08 днів, пільгова - 2 роки 00 місяців 14 днів. Позивач вважає, що на час звільнення зі служби він мав право на отримання грошової допомоги на підставі частини другої статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей». Зазначив, що умова про наявність 10 і більше років вислуги дотримана позивачем. Оскільки інші підстави відмови у призначенні грошової допомоги відсутні, то він має право на таку допомогу. Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 06 серпня 2021 року позов задоволено. З цим рішенням суду першої інстанції не погодилося відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального права, а тому просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, посилається на те, що на момент звільнення позивача із військової служби його загальна вислуга років становила 10 років 06 місяці 22 дні, з яких 2 роки 00 місяців 14 днів пільгова, тобто календарна становить 8 років 06 місяців 08 днів, що не дає підстави для призначення одноразової грошової допомоги на підставі частини другої статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», оскільки положеннями Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260, встановлено, що для набуття права на отримання спірної одноразової грошової допомоги при звільненні враховується лише календарні роки служби. Відповідач вважає, що в спірних правовідносинах він діяв межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Представник відповідача Дем`яненко С.В. у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав, пояснення надав аналогічні викладеним в апеляційній скарзі. Просить апеляційну скаргу задовольнити, а судове рішення скасувати. Позивач у судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, його участь в судовому засіданні обов`язковою не визнавалась. Відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України його неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга задоволеною бути не може з таких мотивів. Судом першої інстанції встановлено, що [PERSON] , 1992 року народження, проходив військову службу у Рівненському зональному відділі Військової служби з присвоєнням військового звання «старшина» на посаді головного сержанта взводу охорони правопорядку Рівненського зонального відділу Військової служби, де отримував грошове забезпечення. Згідно з витягом з наказу начальника Рівненського зонального відділу Військової служби від 24.12.2020 № 249, [PERSON] , звільнено наказом начальника Рівненського зонального відділу Військової служби від 26.11.2020 № 15-РС з військової служби у запас на підставі підпункту «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з 26.12.2020 було виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік до Костопільського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки. Вважаючи дії відповідача щодо непроведення нарахування та виплати одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, згідно з ч. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» протиправною бездіяльністю, [PERSON] звернувся до суду з цим позовом. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ненарахування та невиплата позивачу одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби порушує право позивача на отримання такої одноразової допомоги, яка встановлена ч. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне. Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі, визначено відповідно до Конституції України Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII) Статтею 1 Закону № 2011-XII передбачено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом. Частиною 1 ст. 9 Закону № 2011-XII передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців. Абзацом 1 ч. 2\~ ст. 15 Закону № 2011-XII\~ визначено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, на підставах, визначених пунктом 1 частини другої статті 36 Закону України «Про розвідку», а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше. Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що правова позиція щодо застосування приписів частини другої статті 15 Закону № 2011-XII неодноразово викладалася у постановах Верховного Суду, зокрема, від 11 квітня 2018 року у справі № 806/2104/17, від 24 листопада 2020 року у справі № \~\~822/3008/17, від 21 квітня 2021 року у справі № 380/2427/20, від 27 травні 2021 року у справі № 1.380.2019.005965. Так, відповідно до усталеної правової позиції позиції Верховного Суду, правова норма частини другої статті 15 Законі № 2011-XII не містить вказівки на те, що право на призначення та виплату одноразової грошової допомоги виникає за наявності 10 і більше саме календарних років вислуги. Тобто, поняття «календарна вислуга років» застосовується не для позначення необхідної для призначення допомоги вислуги років, а для визначення розміру грошової допомоги, а саме: «в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби». Суд апеляційної інстанції зауважує, що умовою набуття права на призначення та виплату одноразової грошової допомоги відповідно до частини другої статті 15 Закону № 2011-XII є наявність вислуги 10 років і більше. Судом апеляційної інстанції встановлено, що [PERSON] звільнений з військової служби на підставі підпункту «а» пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із закінченням строку контракту). На момент звільнення позивача його загальна вислуга років складала 10 років 06 місяці 22 дні, з яких: календарна - 8 років 06 місяців 08 днів, пільгова - 2 роки 00 місяців 14 днів, що підтверджується наказом начальника Рівненського зонального відділу Військової служби від 24.12.2020 № 249 (а. с. 64). З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскільки в [PERSON] на момент звільнення з військової служби, є більше 10 років вислуги років, а тому позивач набув право на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. Щодо покликання апелянта, на застосування до спірних правовідносин, п. 2 розділу XXXII. «Одноразова грошова допомога у разі звільнення з військової служби» наказу Міністерства оборони України «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» зареєстрований в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197, то суд апеляційної інстанції зазначає таке. Так, вказаними пунктами передбачено, що у разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років, одноразова грошова допомога у разі звільнення з військової служби виплачується в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби за наявності вислуги десять календарних років і більше. Однак, суд апеляційної інстанції вважає, що з огляду на пріоритетність законів над підзаконними актами, при визначені права у військовослужбовця на отримання при звільненні грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, застосуванню до спірних правовідносин, підлягає саме ч. 2 ст. 15 Закону № 2011-XII, а не п. 2 розділу XXXII наказу Міністерства оборони України «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам». Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає, що позов підлягає задоволенню, оскільки загальна вислуга років позивача становить 10 років 06 місяці 22 дні, а тому позивач має право на отримання одноразової грошової допомоги передбаченої ч. 2 ст. 15 Закону № 2011-XII. Таким чином, апеляційна скарга Рівненського зонального відділу Військової служби правопорядку у Збройних Силах України не спростовує правильність доводів, яким мотивовано судове рішення, зводиться по суті до переоцінки проаналізованих судом доказів та не дає підстав вважати висновки суду першої інстанції помилковими. З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 316 КАС України, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, рішення суду без змін. Згідно приписів ст. 139 КАС України підстав для стягнення судових витрат не має.

Результат розгляду: denied