Рішення адміністративного суду від 2022-02-09 00:00:00+02

І. РУХ СПРАВИ 1. 29.12.2020 [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати незаконними та скасувати рішення державного реєстратора Департаменту реєстрації Харківської міської ради Тертишника Д.О.: про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 33021009 від 19.12.2016, про накладення заборони відчуження на квартиру [ADDRESS] , яка належить на праві власності [PERSON] ; про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 32671518 від 01.12.2016, про накладення арешту на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] , яка належить на праві власності [PERSON] . При цьому позивачка зазначила, що оскаржувані рішення прийняті державним реєстратором на підставі ухвали Апеляційного суду Харківської області від 11.02.2016 у справі № 640/9079/13-к, однак вона не є учасником жодного кримінального провадження, тому реєстрація обтяження належного їй майна є безпідставною та незаконною; такого виду обтяження як «заборона на нерухоме майно» законодавством не передбачено. 2. Харківський окружний адміністративний суд ухвалою від 06.01.2021, залишеною без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 26.05.2021, відмовив у відкритті провадження у цій справі. 3. 01.07.2021 [PERSON] подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, а також наявність передбачених абзацом 2 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) обставин, просить скасувати ухвалені у справі судові рішення та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. 4. Верховний Суд ухвалою від 14.07.2021 відкрив касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою та витребував матеріали справи із суду першої інстанції. 5. 29.07.2021 до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому Департамент реєстрації Харківської міської ради просить касаційну скаргу залишити без задоволення, ухвалені у справі судові рішення - без змін. ІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ 6. Суди встановили, що оскаржувані рішення державним реєстратором прийняті на підставі ухвали Апеляційного суду Харківської області від 11.02.2016 у справі № 640/9079/13-к. Обтяження на спірну квартиру застосовані в межах кримінального провадження від 24.11.2012 № 12012220060000084 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статті 15, частиною другою статті 190, частиною першою-четвертою статті 190 Кримінального кодексу України. ІІІ. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ 7. Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив із того, що вказаний спір за своєю суттю, характером правовідносин, суб`єктним складом сторін, підставами та предметом позову не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а має вирішуватися відповідним місцевим загальним судом в порядку кримінального судочинства. IV. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ 8. У касаційній скарзі позивачка посилається на те, що суди попередніх інстанцій помилково не врахували, що вона не заявляла вимоги про скасування накладеного на її майно в межах кримінального провадження арешту, а оскаржувала дії державного реєстратора щодо державної реєстрації цих обтяжень. V. ВИСНОВКИ ВЕРХОВНОГО СУДУ 9. Верховний Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених статтею 341 КАС України, виходить із наступного. 10. Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. 11 Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ. 12. Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. 13. За змістом пункту 7 частини першої статті 4 КАС України суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг. 14. Статтею 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження; спори між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень. 15. Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. 16. Водночас помилковим є поширення юрисдикції адміністративних судів на всі спори, стороною яких є суб`єкт владних повноважень, оскільки при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і господарських справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. 17. Публічно-правовим вважається, зокрема, спір, у якому сторони правовідносин виступають одна щодо іншої не як рівноправні і в якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції та може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо. 18. Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення ним публічно-владних управлінських функцій. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме в тих правовідносинах, у яких виник спір. 19. Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило майнового, приватного права чи інтересу. 20. Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. 21. Ураховуючи наведені вище нормативні положення, не є публічно-правовим спір між органом державної влади та/або органом місцевого самоврядування (суб`єктом владних повноважень) як суб`єктом публічного права та суб`єктом приватного права - фізичною особою чи юридичною особою, в якому управлінські дії суб`єкта владних повноважень спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав фізичної чи юридичної особи. У такому випадку - це спір про право цивільне, незважаючи на те, що у спорі бере участь суб`єкт публічного права, а спірні правовідносини врегульовано нормами цивільного та адміністративного права. 22. Як убачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, предметом розгляду у цій справі є рішення державного реєстратора Департаменту реєстрації Харківської міської ради Тертишника Д.О.: про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 33021009 від 19.12.2016, про накладення заборони відчуження на квартиру [ADDRESS] , яка належить на праві власності [PERSON] ; про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 32671518 від 01.12.2016, про накладення арешту на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] , яка належить на праві власності [PERSON] . 23. Оскаржуване рішення прийняте на підставі ухвали Апеляційного суду Харківської області від 11.02.2016 у справі № 640/9079/13-к, прийнятої в межах кримінального провадження від 24.11.2012 № 12012220060000084 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статті 15, частиною другою статті 190, частиною першою-четвертою статті 190 Кримінального кодексу України. 24. З наведених у позовній заяві доводів убачається, що [PERSON] звернулася до суду за захистом свого права власності на об`єкт нерухомості, порушеного, на її думку, внаслідок зазначених обтяжень. Так, вона посилається, зокрема на те, що ці обтяження перешкоджають та унеможливлюють реалізацію повного спектру її прав власності на квартиру. 25. Тобто, предметом розгляду в цій справі є не стільки дії та рішення державного реєстратора Департаменту реєстрації Харківської міської ради Тертишника Д.О., як суб`єкта, наділеного владно-управлінськими функціями, скільки приватний інтерес позивача щодо права власності на об`єкт нерухомості. 26. Колегія суддів зазначає, що вимоги щодо реєстрації майна, інших реєстраційних дій мають розглядатися судами в порядку цивільного чи господарського судочинства (залежно від суб`єктного складу), якщо такі вимоги є похідними (задоволення яких залежить від задоволення іншої - основної позовної вимоги) від спору щодо такого майна або майнових прав у зв`язку з оскарженням заінтересованою особою не тільки реєстраційної дії (рішення), а і підстави її проведення. 27. За правилами статті 174 Кримінального процесуального кодексу України як підозрюваний, обвинувачений, їх захисник або законний представник, так і інший власник або володілець майна вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна. 28. Водночас, вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 Цивільного процесуального України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. 29. Ураховуючи те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі й обов`язок суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 30. Таким чином, спір у цій справі не є публічно-правовим, оскільки має приватноправовий характер. З огляду на суб`єктний склад сторін спору його слід вирішувати за правилами цивільного судочинства. 31. З огляду на викладене, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що даний спір не належить розглядати у порядку адміністративного судочинства, водночас дійшли помилкового висновку щодо можливості розгляду цієї справи у порядку кримінального судочинства. 32. Відповідно до частин першої-третьої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. 33. Зазначеним вимогам оскаржувані судові рішення у цій справі у повній мірі не відповідають. 34. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд. 35. За правилами статті 351 КАС України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин. 36. З огляду на викладене, рішення судів попередніх інстанцій у мотивувальній частині підлягають зміні - з урахуванням мотивів наведених у цій постанові Верховного Суду.

Результат розгляду: partial