Рішення адміністративного суду від 2023-03-13 00:00:00+02

[PERSON] (далі - позивач) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправною бездіяльності Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, що полягала у нездійсненні перерахунку з 05.03.2019 пенсії [PERSON] на підставі довідки [INFO] від 29.07.2021 №2/3/1/3570 про розмір грошового забезпечення для перерахунку пенсії з урахуванням розмірів щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії за відповідною посадою; зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області здійснити перерахунок з 05.03.2019 та доплату пенсії [PERSON] з урахуванням грошового забезпечення за відповідною (аналогічною) посадою, що визначене у довідці [INFO] від 29.07.2021 №2/3/1/3570, а саме у розмірі 24290,06 грн., що включає такі складові: посадовий оклад (37 т.р.) - 6910,00 грн.; оклад за військовим званням (полковник) - 1480,00 грн.; надбавка за вислугу років (50%) ПО+ОВЗ - 4195,00 грн.; надбавка за особливості проходження служби (68,3%) ПО+ОВЗ+НВР - 8595,56 грн.; надбавка за службу в умовах режимних обмежень (10%) ПО - 691,00 грн.; премія (35%) ПО - 2418,50 грн. Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2022 року позов задоволено повністю. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, що полягали у нездійсненні перерахунку з 05.03.2019 пенсії [PERSON] на підставі довідки [INFO] від 29.07.2021 №2/3/1/3570 про розмір грошового забезпечення для перерахунку пенсії з урахуванням розмірів щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії за відповідною посадою. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області здійснити перерахунок з 05.03.2019 та доплату пенсії [PERSON] з урахуванням грошового забезпечення за відповідною (аналогічною) посадою, що визначене у довідці [INFO] від 29.07.2021 №2/3/1/3570, а саме у розмірі 24290,06 грн., що включає такі складові: посадовий оклад (37 т.р.) - 6910,00 грн.; оклад за військовим званням (полковник) - 1480,00 грн.; надбавка за вислугу років (50%) ПО+ОВЗ - 4195,00 грн.; надбавка за особливості проходження служби (68,3%) ПО+ОВЗ+НВР - 8595,56 грн.; надбавка за службу в умовах режимних обмежень (10%) ПО - 691,00 грн.; премія (35%) ПО - 2418,50 грн. Крім того стягнуто на користь [PERSON] судові витрати зі слати судового збору в розмірі 605,33 грн. за рахунок бюджетних асигнувань, призначених для Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області та відмовлено у стягненні судових витрат на правову допомогу. Не погоджуючись з рішення суду від 23 вересня 2022 року в частині відмови у стягненні судових витрат на правову допомогу та часткового відшкодування судового збору, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду у наведеній частині та постановити нове рішення, яким стягнути на його користь понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 908 грн та витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції у розмірі 4900 грн. Апелянт зазначив, що сума витрат є обґрунтованою та підтверджується відповідними доказами. Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Щодо стягнення судового збору за подання адміністративного позову. У мотивувальній частині оскаржуваного рішення зазначено, що виходячи з меж заявлених позовних вимог, положень проаналізованого законодавства, наявних у матеріалах справи доказів та встановлених судом обставин справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову. При цьому суд зазначив, що часткове задоволення позовних вимог полягає у фактичному задоволенні вимог в інший, ніж заявлено позивачем, спосіб. У абзаці першому резолютивної частини зазначено, що адміністративний позов задоволено повністю. Колегія суддів погоджується з доводами апелянта про те, що в даному випадку суд першої інстанції безпідставно зменшив розмір судового збору, що підлягає стягненню з відповідача, оскільки фактично позов задоволено у повному обсязі, хоча і в інший спосіб. Враховуючи наведені обставини колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення підлягає зміні у вказаній частині. Щодо стягнення судових витрат на правову допомогу, колегія суддів зазначає наступне. Так, відмовляючи у стягненні судових витрат на правову допомогу, суд першої інстанції зазначив про непідтвердження позивачем факту понесення ним витрат на професійну правничу допомогу, пов`язаних із розглядом даної справи, оскільки не надано до суду квитанції до прибуткового касового ордера, платіжного доручення з відміткою банку, іншого банківського документу на підтвердження фактичної оплати [PERSON] витрат на правову допомогу в розмірі 4900,00 грн. Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне. Колегія суддів зазначає, що КАС України у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року, імплементував нову процедуру відшкодування витрат на професійну правову допомогу, однією з особливостей якої є те, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною / третьою особою, чи тільки має бути сплачено. На переконання колегії суддів, зазначені норми (ст.ст. 134, 139) були введені в КАС України з 15 грудня 2017 року, у тому числі, з метою унормування відносин між суб`єктами господарювання, які потребують юридичного супроводу, та адвокатами. Так, за існуючого правового регулювання у сторін з`явилась можливість відшкодувати понесені на правову допомогу витрати (у разі доведення власної правоти у спорі із суб`єктом владних повноважень). При цьому, норми зазначених статей спрямовані саме на захист прав та інтересів позивачів-суб`єктів господарювання, а не адвокатів. Встановлена на законодавчому рівні можливість позивачів отримати відшкодування понесених витрат на правничу допомогу сприяє нормальному розвитку галузі, дозволяє учасникам судових процесів залучати для захисту свої прав кваліфікованих адвокатів, даючи при цьому таким особам законне право сподіватись на повне або часткове відшкодування понесених витрат у разі доведення власної правової позиції. Отже, зазначення судом першої інстанції про те, що позивачем не надано до суду документи, що свідчать про оплату [PERSON] витрат на правову допомогу не може бути підставою для відмови у відшкодуванні таких витрат за умови реальності таких витрат. За змістом п. 1 ч. 3 ст. 134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Відповідно до ч. 4 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. При цьому ч. 5 ст.134 КАС України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог ч. 5 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 134 КАС України). Зі змісту вказаних норм вбачається, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права, оскільки зі змісту вказаних норм процесуального права можна зробити висновок, що достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, яка саме кількість часу витрачена на відповідні дії (саме така позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13 грудня 2018 року у справі №816/2096/17). У ч. 7 ст. 134 КАС України вказано, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. При цьому, колегія суддів зауважує, що при розгляді справи судом питання про відшкодування витрат на правничу допомогу учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань і саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони (саме така позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц). У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Ці висновки узгоджуються з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року, у постанові від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18, постанові від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18, постанові від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18. У цій справі у суді першої інстанції заперечень від відповідача щодо вказаної заяви позивача не надходило. Тобто, відповідач жодним чином не заперечив щодо співмірності заявлених витрат. Враховуючи викладене, факт того, що суб`єкт владних повноважень не вважав за необхідне заперечувати у суді першої інстанції стосовно розміру адвокатських витрат, колегія судів вважає обґрунтованими заявлені витрати на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції у розмірі 4900 грн, які підлягають компенсації позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача. Натомість суд першої інстанції невірно застосував положення ч. 7 ст. 134 КАС України та не врахував практику Великої Палати Верховного Суду щодо можливості зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають відшкодуванню. Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Згідно п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Відповідно до ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Результат розгляду: partial