Рішення адміністративного суду від 2022-03-24 00:00:00+02

У травні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Військової частини [NUMBER] (далі ВЧ), в якому просив зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з моменту звільнення 04.02.2021 р. по день фактичного розрахунку 26.04.2021 р. (308 днів). В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідач не провів з ним повного розрахунку при звільненні, а тому повинен був виплатити і середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2021 року позов задоволено частково. Суд (з урахуванням виправлення описки) вирішив: стягнути з ВЧ на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 21672,78 грн.; відмовити у задоволенні вимог про зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з моменту звільнення 04.02.2021 р. по день фактичного розрахунку 26.04.2021 р. (308 днів). В задоволенні іншої частини позовних вимог було відмовлено. Не погоджуючись з даним рішенням суду, ВЧ подала апеляційну скаргу, в якій зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апелянт просив його змінити. Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на таке. Судом першої інстанції встановлено, що позивач до 04.02.2020 року проходив військову службу у Збройних Силах України, а саме у Військовій частині [NUMBER] , та перебував на грошовому забезпеченні у цій частині. Наказом командира ВЧ №4РС від 21.01.2020 р. позивача було звільнено зі служби, а на підставі наказу №25 від 04.02.2020 р. позивача з 04.02.2020 р. виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду по справі №400/1276/20 від 19.11.2020 р. задоволено позов, зокрема зобов`язано відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби, яка не була виплачена при звільненні. На виконання рішення суду відповідач нарахував позивачу одноразову грошову допомогу у разі звільнення та 26.04.2021 р. виплатив 11640,56 грн., що підтверджується випискою з особового рахунку. Позивач, ввжаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати йому середнього заробітку за час затримки розрахунку, звернувся до суду з даним позовом. Задовольняючи позов в частині, суд першої інстанції виходив з наявності підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а також з урахуванням принципу пропорційності, вважав належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь 21672,78 гривень, як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (17,68 % від 122583,60 грн.). Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції вірними і такими, що відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України, з огляду на таке. Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. З матеріалів справи, а саме з прохальної частини апеляційної скарги, вбачається, що рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині задоволених позовних вимог, а тому з врахуванням наведеного, колегія суддів переглядає рішення суду першої інстанції лише в цій частині. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. У рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі №4-рп/2012 суд роз`яснив, що «в аспекті конституційного звернення положення частини першої\~ статті 233 Кодексу законів про працю України\~ у взаємозв`язку з положеннями статей\~ 116,\~ 117,\~ 2371\~ цього\~ кодексу\~ слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або\~ повинен був дізнатися\~ про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Як зазначено вище, позивач мав право на отримання одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби та отримав вказані виплати на підставі відповідного рішення суду. Колегія суддів звертає увагу на те, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, що передбачені статею 117 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої цією статтею. Отже, встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України\~ повинен\~ стягнути на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини, що, в свою чергу, свідчить про обґрунтованість по суті казаних позовних вимог. Водночас, колегія суддів зазначає, що метою вказаного законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. При цьому, встановлений\~ статтею 117 КЗпП України\~ механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас, у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи свої права. Слід враховувати, що якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Наведене узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, зробленими в постанові від 26 червня 2019 року справа № 761/9584/15-ц. У вказаній справі касаційний суд з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві дійшов висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого\~ статтею 117 КЗпП України, що і було зроблено судом першої інстанції. Таким чином, враховуючи все вищезазначене та з урахуванням того факту, що при звільненні (в день звільнення) позивача зі служби йому не була проведена виплата всіх сум, що належать йому до виплати від ВЧ, а саме: не була проведена виплата одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби та з урахуванням факту отримання ним вказаної виплати на підстав рішення суду, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову у вищевказаному вигляді, що також узгоджується з вищезазначеним принципом пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Доводи апеляційних скарг, яким була дана оцінка в мотивувальній частині рішення, ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції. Таким чином, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо спірних правовідносин. Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скаргах доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин апеляційні скарги задоволенню не підлягають. З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Результат розгляду: granted