Рішення адміністративного суду від 2022-05-19 00:00:00+03

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування 10 липня 2020 року [PERSON] пред`явив позов до Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, у якому з урахуванням заяви про уточнення вимог просить суд: 1) визнати неправомірними дії посадових осіб відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в частині: 1.1) неповідомлення його про виконання постанови Харківського окружного адміністративного суду 12 березня 2011 року у справі №2-а-13083/10/2070 про поновлення [PERSON] на роботі в Держмитслужбі України на посаді начальника Сумської митниці; 1.2) винесення постанови про закінчення виконавчого провадження від 24 липня 2013 року ВП №33741329 з порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-XIV; 1.3) ненаправлення йому копії постанови про закінчення виконавчого провадження від 24 липня 2013 року ВП №33741329 з підстав, визначених пунктом 8 частини 1 статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-XIV; 1.4) невиконання постанови Харківського окружного адміністративного суду 12 березня 2011 року у справі №2-а-13083/10/2070 щодо поновлення [PERSON] в Державній митній службі України на посаді, рівнозначній посаді начальника Куп`янської митниці; 2) визнати неправомірною і скасувати постанову державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 24 липня 2013 року ВП №33741329 з підстав, визначених пунктом 8 частини 1 статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-XIV; 3) зобов`язати відповідача поновити виконавче провадження ВП №33741329 і здійснити виконавчі дії по виконанню постанови Харківського окружного адміністративного суду 12 березня 2011 року у справі №2-а-13083/10/2070 щодо поновлення [PERSON] в Державній митній службі України на посаді, рівнозначній посаді начальника Куп`янської митниці, у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження». В обґрунтування позовних вимог [PERSON] покликається на те, що у 2011 році він оскаржив своє звільнення з митних органів і на підставі рішення суду був поновлений на посаді, рівнозначній посаді начальника Куп`янської митниці, у зв`язку з чим у серпні 2012 року було відкрите виконавче провадження №33741329. Зазначає, що у 2012-2014 роках здійснював листування з виконавчою службою, спрямоване на виконання судового рішення. Одночасно з цим, [PERSON] стверджує, що з кінця 2014 року до липні 2020 року не отримував жодних повідомлень з виконавчої служби стосовно перебігу примусового виконання рішення суду. У цьому контексті позивач зазначає, що лише 3 липня 2020 року з відповіді виконавчої служби довідався, що указане виконавче провадження було закінчене 24 липня 2013 року на підставі пункту 8 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-XIV. [PERSON] стверджує, що державний виконавець не мав підстав для закінчення виконавчого провадження, оскільки рішення суду не було виконане. Також стверджує, що всупереч порядку, визначеному частиною третьою статті 49 указаного Закону, державний виконавець не надіслав йому копію постанови про закінчення виконавчого провадження від 24 липня 2013 року. Водночас позивач наголошує на тому, що закон не зобов`язував його слідкувати за ходом виконавчого провадження через автоматизовану систему і дізнаватися про вжиті виконавцем заходи. На основі цього [PERSON] вважає неправомірними дії відповідача у виконавчому провадженні і незаконною постанову про його закінчення, тож просить скасувати цю постанову і зобов`язати відповідача провести виконавчі дії як того вимагає закон. Короткий зміст судових рішень і мотиви їхнього ухвалення Ухвалою 29 липня 2020 року місцевий суд повернув позовну заяву [PERSON] у зв`язку з пропуском ним строку звернення до адміністративного суду. Надалі апеляційний суд постановою від 15 жовтня 2020 року скасував указану ухвалу через передчасність викладених у ній висновків, а справу направив на продовження розгляду до суду першої інстанції. Рішенням від 20 січня 2021 року Харківський окружний адміністративний суд відмовив у задоволенні позову. Місцевий суд виходив з того, що державний виконавець не порушив вимог закону, закінчивши провадження у зв`язку з фактичним виконанням судового рішення у повному обсязі, оскільки у липні 2013 року Державна митна служба України поновила позивача на посаді начальника Сумської митниці. Стосовно доводів [PERSON] про протиправність дій виконавця у виді неповідомлення і ненадсилання йому копії постанови спірної постанови, то суд указав на відсутність доказів, які підтверджують ці обставини. Не погодившись з цим рішенням, позивач оскаржив його в апеляційному порядку. 16 лютого 2021 року Другий апеляційний адміністративний суд відкрив апеляційне провадження за скаргою [PERSON] .. Надалі ухвалою від 25 лютого 2021 року апеляційний суд залучив до участі у справі Державну митну службу України і Державну фіскальну службу України як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору. Постановою від 8 квітня 2021 року Другий апеляційний адміністративний суд частково задовольнив апеляційну скаргу, скасував рішення місцевого суду і залишив позов без розгляду на підставі частини першої статті 319, пункту 8 частини першої статті 240, частини третьої статті 123 КАС України. Оскільки постанова про закінчення виконавчого провадження винесена 24 липня 2013 року, а до суду першої інстанції позивач звернувся лише 10 липня 2020 року, апеляційний суд дійшов висновку, що при вирішенні спірних правовідносин необхідно перевірити строки звернення до адміністративного суду. У цьому контексті суд зауважив, що в силу частини сьомої статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-XIV позивач був зобов`язаний сумлінно користуватися наданими правами стягувача, у тому числі щодо права ознайомлюватися із матеріалами виконавчого провадження й оскарження дій, рішень і бездіяльності державного виконавця, однак цими правами не скористався. Водночас суд встановив, що протягом 2015-2019 років позивач не звертався до відповідача з приводу примусового виконання судового рішення. Покликаючись на непропорційно великий період пропуску процесуального строку звернення до суду і недоведеність обставини, які б безумовно свідчили про об`єктивну неможливість вчасного оскарження постанови державного виконавця від 24 липня 2013 року, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що [PERSON] пропустив строк звернення до суду, тож залишив його позов без розгляду. Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзивів У травні 2021 року [PERSON] подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 8 квітня 2021 року і просить скасувати її у частині залишення позову без розгляду та ухвалити у цій частини нове судове рішення про задоволення позовних вимог. Скаржник стверджує, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові не врахував висновки Верховного Суду, які викладені у постановах від 17 червня 2020 року у справі №521/1892/18, від 6 грудня 2018 року у справі №465/4679/16, від 26 лютого 2020 року у справі №702/725/17 стосовно виконання рішення суду про поновлення на роботі. Одночасно з цим, скаржник указує на неправильне застосування апеляційним судом норм виконавчого законодавства щодо механізму закінчення виконавчого провадження. Вважає, що перед тим як закінчувати провадження державний виконавець повинен був пересвідчитися, чи фактично допустив роботодавець його до роботи. Наполягає на тому, що подібних дій роботодавець не вчиняв, тож, на його думку, державний виконавець не мав підстав для винесення постанови про закінчення виконавчого провадження. Також скаржник указує на те, що апеляційний суд неправильно застосував норми процесуального права стосовно обрахунку строку звернення до адміністративного суду. Стверджує, що він об`єктивно не міг оскаржити постанову виконавця раніше липня 2020 року, оскільки не знав про її існування. Зрештою скаржник наполягає на тому, що приписи Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року не зобов`язували його слідкувати і самостійно ознайомлюватися з ходом виконавчого провадження, тож вважає помилковим висновок апеляційного суду стосовно відсутності подібної зацікавленості з його боку. У червні 2021 року Департамент Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України подав відзив на касаційну скаргу. Просить цю скаргу відхилити, а постанову апеляційного суду залишити без змін. В обґрунтування своєї позиції покликається на доводи й аргументи, які тотожні мотивам суду апеляційної інстанції. Також у червні 2021 року відзив на касаційну скаргу подала Державна митна служба України. Служба вважає вимоги скаржника необґрунтованими, а оскаржувану постанову законною, тож просить скаргу залишити без задоволення. Державна фіскальна служба України відзиву на касаційну скаргу не подала, копію ухвали про відкриття касаційного провадження отримала 24 травня 2021 року. Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 12 березня 2011 року у справі №2-а-13083/10/2070 частково задоволено адміністративний позов [PERSON] до Державної митної служби України про визнання незаконним і скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу: - визнано незаконним і скасовано наказ Державної митної служби України від 27 липня 2010 року №1450-к «Про звільнення [PERSON] з посади начальника Куп`янської митниці»; - поновлено [PERSON] у Державній митній службі України на посаді, рівнозначній посаді начальника Куп`янської митниці; - стягнуто з Державної митної служби України на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі: 105316,83 грн; - у іншій частині позову відмовлено; - постанову суду в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку в межах суми стягнення за один місяць у розмірі: 13909,77 грн допущено до негайного виконання. Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 9 серпня 2011 року апеляційну скаргу залишено без задоволення, постанову Харківського окружного адміністративного суду від 12 березня 2011 року залишено без змін. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 23 вересня 2014 року відхилено касаційну скаргу Державної митної служби України, а постанову Харківського окружного адміністративного суду від 12 березня 2011 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 9 серпня 2011 року залишено без змін. На виконання постанови Харківського окружного адміністративного суду від 12 березня 2011 року у справі №2-а-13083/10/2070 було видано два виконавчі листи, а саме щодо поновлення на посаді та щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Примусове виконання по виконавчому листу щодо стягнення середнього заробітку було виконане. 26 липня 2012 року позивач подав заяву до Державної виконавчої служби України про відкриття виконавчого провадження в частині поновлення його на роботі в Державній митній службі України. 2 серпня 2012 року постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України відкрито виконавче провадження ВП №33741329 з виконання виконавчого листа, виданого 16 березня 2011 року Харківським окружним адміністративним судом у справі №2-а-13083/10/2070 про поновлення [PERSON] у Державній митній службі України на посаді, рівнозначній посаді начальника Куп`янської митниці. Цією ж постановою роз`яснено сторонам виконавчого провадження, що вони мають право знайомитися з матеріалами виконавчого провадження, внесеними до Державного реєстру виконавчих проваджень. Для цього сторонам виконавчого провадження наданий відповідний ідентифікатор доступу. Позивач отримував копію указаної постанови. 4 вересня 2012 року державний виконавець виніс постанову про застосування до боржника штрафних санкцій у розмірі: 680,00 грн. Також зобов`язав боржника виконати рішення суду не пізніше п`яти робочих днів з моменту винесення постанови про накладення штрафу. Постановою державного виконавця від 19 лютого 2013 року на боржника накладено повторний штраф у розмірі: 1360 грн. Наказом Державної митної служби України №1050-К від 9 липня 2013 року [PERSON] поновлено на посаді начальника Сумської митниці з 28 липня 2010 року. Указаний наказ було оголошено наказом Сумської митниці від 11 липня 2013 року №269-к. Відповідно до постанови Кабінету міністрів України від 20 березня 2013 року №229 «Про утворення територіальних органів Міністерства доходів і зборів» утворено Сумську митницю Міндоходів як територіальний орган Міністерства доходів і зборів України та реорганізовано Сумську митницю Державної митної служби України шляхом приєднання до Сумської митниці Міндоходів. 9 липня 2013 року посадові особи Міністерства доходів і зборів України - правонаступника Державної митної служби України - ознайомили [PERSON] з наказом №1050-К від 9 липня 2013 року. Проте [PERSON] відмовився від ознайомлення з цим наказом, про що був складений відповідний акт. Також [PERSON] надали для ознайомлення попередження про наступне вивільнення відповідно до статті 49-2 КЗпП, України, але останній відмовився від ознайомлення із цим попередженням, про що складено відповідний акт. Листом Сумської митниці від 11 липня 2013 року №11/3-7.1/3731 на адресу позивача направлена копія наказу №269-к від 11 липня 2013 року. До Сумської митниці [PERSON] не з`являвся і до виконання обов`язків за посадою начальника не приступив. 24 липня 2013 року державний виконавець виніс постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №33741329 на підставі пункту 8 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-XIV (фактичне виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом). У 2015, 2016, 2017, 2018, 2019 роках [PERSON] не звертався до відповідача з питань примусового виконання судового рішення про поновлення його на посаді. 13 березня 2020 року [PERSON] направив звернення заступнику Міністра юстиції з питань виконавчої служби щодо виконання рішення суду про його поновлення на посаді і вжиття заходів до посадових осіб Державної виконавчої служби України, дії (бездіяльність) яких призвела до порушення його прав. 3 липня 2020 року [PERSON] отримав відповідь заступника директора Департаменту - начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, у якій зазначено, що 24 липня 2013 року державним виконавцем вказаного відділу винесено постанову про закінчення виконавчого провадження з підстав, визначених пунктом 8 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-XIV і рішення суду виконано в повному обсязі Не погодившись з діями і постановою державного виконавця, 10 липня 2020 року позивач звернувся до суду з цим позовом. Позиція Верховного Суду Верховний Суд, переглянувши оскаржуване судове рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги, на підставі встановлених фактичних обставин справи, відповідно до частини першої статті 341 КАС України, виходить із такого. Спірні правовідносини у справі склались з приводу законності дій і постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 24 липня 2013 року ВП №33741329. На стадії касаційного провадження спірним є питання дотримання позивачем строку звернення до суду з позовом. У цьому контексті Суд враховує, що частиною першою й другою статті 122 КАС України (як і статтею 99 цього Кодексу в редакції, яка діяла до 15 грудня 2017 року) визначено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Частиною третьою статті 122 КАС України (статті 99 в редакції Кодексу, яка діяла до 15 грудня 2017 року) встановлено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Частинами першою й другою статті 287 КАС України (статті 181 у редакції Кодексу, яка діяла до 15 грудня 2017 року) встановлено десятиденний строк для оскарження рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, який обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів. Аналогічні строки оскарження установлені частиною п`ятою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року №1404-VIII і частиною четвертою статті 82 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-XIV. У цьому контексті строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. Законодавець визнав строк у десять днів достатнім для того, щоб у справах цієї категорії особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом Обумовлений строк звернення до адміністративного суду обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Водночас порушення прав, свобод чи інтересів особи - це фактичний наслідок протиправного рішення, дії чи бездіяльності конкретного органу, особи (або осіб) щодо неї. Для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. У той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів. В обумовлено аспекті «день, коли особа дізналася про порушення свого права» - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав, є, зокрема, умови, за яких вона мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав. Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). Поняття «повинен був дізнатися» необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені. Отже, законодавець виходить не тільки з факту безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про такі факти. Також порівняльний аналіз словоформ «дізналася» і «повинна була дізнатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду. За змістом частини першої статті 121 КАС України пропущений процесуальний строк, встановлений законом, суд може поновити за заявою учасника справи, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. У цьому контексті під «поважними причинами» слід розуміти лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулася із адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами. Одночасно з цим, причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: (1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; (2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; (3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; (4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування. Загалом правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення таких причин: вони повинні бути поважними, реальними або непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інші подібні за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки. Інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо. Зрештою право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними. Своєю чергою, наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду регламентовані статтею 123 КАС України (статтею 100 в редакції Кодексу, яка діяла до 15 грудня 2017 року). Згідно з частинами третьою та четвертою статті 123 КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду. Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду. За правилами пункту 8 частини першої статті 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу. У силу частини другої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Згідно з частиною першою статті 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу. У цій справі суди попередніх інстанцій встановили, що постанова про відкриття виконавчого провадження від 2 серпня 2012 року щодо негайного поновлення [PERSON] на посаді містила ідентифікатор доступу до Державного реєстру виконавчих проваджень для ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження. Як установив суд апеляційної інстанції, [PERSON] отримував цю постанову. Апеляційний суд також з`ясував, що наказом Державної митної служби України №1050-К від 9 липня 2013 року [PERSON] був поновлений на посаді начальника Сумської митниці, однак того ж дня відмовився ознайомитися з указаним наказом і надалі до Сумської митниці не з`являвся та до виконання обов`язків за посадою начальника митниці не приступив. Одночасно з цим, апеляційний суд установив, що в 2015, 2016, 2017, 2018, 2019 роках [PERSON] не звертався до відповідача з питань примусового виконання судового рішення про поновлення його на посаді. На основі цих обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що [PERSON] мав можливість та обов`язок знати про стан виконавчого провадження, однак проявив байдужість до своїх прав стягувача, тому незнання про їхнє порушення у цьому випадку не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду. Ці висновки суду апеляційної інстанції Верховний Суд вважає правильними. Так, наявність ідентифікатора доступу до Державного реєстру виконавчих проваджень забезпечувала позивачу можливість ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, а відтак і можливість дізнатися про порушення своїх прав. З огляду на це, у позивача були відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені у виконавчому провадженні. Тож він мав високу вірогідність і повинен був дізнатися про оскаржувані дії й постанову державного виконавця ще у 2013 році. На противагу цьому, позивач, будучи обізнаним з фактами відкриття виконавчого провадження і видачі наказу про поновлення на посаді, не проявляв розумної зацікавленості та не звертався до державного виконавця з 2015 року до 2019 року, тобто протягом п`яти років. У цьому контексті Суд повторює свою сталу позицію про те, що незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися про них не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду. Отримання позивачем 3 липня 2020 року листа відповідача не змінює момент, з якого позивач повинен був дізнатися про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли він почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується та не змінює початок перебігу строку звернення до адміністративного суду. Аргументи [PERSON] не є переконливими свідченнями того, що за наявності наміру поновити порушені права він був об`єктивно позбавлений можливості вчасно звернутися до адміністративного суду. Зрештою оцінка змісту обставин справи, хронології та послідовності дій позивача перед зверненням до суду свідчать про те, що цей строк був пропущений через відсутність його зусиль і належної старанності, особливо з огляду на його реальну можливість мати доступ до Державного реєстру виконавчих проваджень. У подібному аспекті Суд уже зауважував, що із загального правила, встановленого частиною першою статті 77 КАС України, випливає, що саме позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права у сфері публічно-правових відносин (постанова від 31 березня 2021 року у справі №520/3047/2020). Проте, як правильно вказав суд апеляційної інстанції, доводи [PERSON] цього факту не доводять. Отже, колегія суддів констатує, що суд апеляційної інстанції, перевіряючи дотримання строку звернення до суду, установив конкретні обставини, хронологію та послідовність дій [PERSON] перед зверненням до суду за захистом свого права, які свідчать про те, що позивач повинен був знати про порушене право щонайменше з 2013 року, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду у визначені законом строки, але цього він не зробив. З урахуванням установлених обставин справи, часу, що минув, а також пропорційності та юридичної визначеності, Верховний Суд погоджується із позицією суду апеляційної інстанції про те, що зазначені позивачем обґрунтування не дозволяють зробити висновок про поважність причин пропуску строку звернення до адміністративного суду з цим позовом. Установивши, що цей позов подано до суду з порушенням процесуального строку, апеляційний суд у межах своїх повноважень відповідно до статті 319 КАС України скасував рішення суду першої інстанції та залишив позов без розгляду. На цій основі Верховний Суд констатує, що постанова суду апеляційної інстанції ґрунтується на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна юридична оцінка, та під час розгляду справи суд не допустив порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Одночасно з цим, Суд зауважує, що доводи скаржника про неврахування апеляційним судом правових висновків, викладених у справах №521/1892/18, №465/4679/16, №702/725/17, є необґрунтованими через неподібність правовідносин. Так, висновки Верховного Суду з указаних справ стосуються тлумачення норм матеріального права і вони дотичні до спору по суті законності дій і рішення державного виконавця. У той же час, на стадії касаційного розгляду ключове питання пов`язане з дотриманням норм процесуального права і не стосується суті спору. Позивач не указав правових позицій, які не були враховані апеляційним судом у контексті застосування процесуальних норм, і колегія суддів таких не установила. З огляду на це відсутні підстави для задоволення касаційної скарги і, відповідно, скасування оскаржуваного судового рішення. Пунктом 1 частини першої статті 349 КАС України встановлено, що суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення. Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. З огляду на результат касаційного розгляду судові витрати розподілу не розподіляються.

Результат розгляду: denied