Рішення адміністративного суду від 2023-08-24 00:00:00+03

Керівник Богодухівської окружної прокуратури Харківської області (далі - позивач) звернувся до суду з позовом, в якому просив: - визнати протиправною бездіяльність Богодухівської міської ради Харківської області щодо не приведення штатної чисельності працівників Служби у справах дітей Богодухівської міської ради у відповідність до вимог ст.4 Закону України "Про органи і служби у справах дітей та спеціальні установи для дітей"; - зобов`язати Богодухівську міську раду Харківської області привести штатну численність працівників Служби у справах дітей Богодухівської міської ради у відповідність до вимог ст.4 Закону України "Про органи і служби у справах дітей та спеціальні установи для дітей" В обґрунтування позову зазначив, що Богодухівська міська рада Харківської області не виконує належним чином повноваження із забезпечення дотримання та захисту прав дітей, оскільки штатна чисельність Служби у справ дітей Богодухівської міської ради не приведена у відповідність нормативів, установлених статтею 4 Закону України «Про органи і служби у справах дітей та спеціальні установи для дітей». Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 07.04.2023 позов залишено без задоволення. Заступник керівника Харківської обласної прокуратури (далі - апелянт), не погодившись із судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, що призвело до неправомірного висновку, просив скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким задовольнити позов. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що на території Богодухівського району проживає 6\~742 дітей, що підтверджується інформацією Головного управління статистики у Харківській області, натомість Законом України "Про органи і служби у справах дітей та спеціальні установи для дітей" установлено, що штатна чисельність працівників міських служб у справах дітей установлюється з розрахунку один працівник служби не більше ніж на одну тисячу дітей, які проживають у районі. Звертає увагу, що після початку військової агресії РФ проти України кількість дітей лише збільшилась до 9 084, на підтвердження чого надає листи Богодухівської міської ради від 13.04.2023 та Управління соціального захисту населення Богодухівської РДА від 13.04.2023. Проте штатна чисельність служби у справах дітей Богодухівської міської ради становить 4 особи, що не відповідає вимогам ст.4 Закону України "Про органи і служби у справах дітей та спеціальні установи для дітей". Богодухівська міська рада Харківської області (далі - відповідач) надала до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому, наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. Відповідно до ч. 1 ст. 308, п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглянута в межах доводів апеляційної скарги, в порядку письмового провадження. Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, апеляційну скаргу, відзиву на неї, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга \~підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено та підтверджено апеляційним судом, що рішенням Богодухівської міської ради Харківської області від 24.12.2020 № 51- VIII «Про створення Служби у справах дітей Богодухівської міської ради» (II позачергова сесія VIII скликання) створено юридичну особу публічного права - Службу у справах дітей Богодухівської міської ради Харківської області та затверджено Положення про службу у справах дітей Богодухівської міської ради (а.с. 24). Рішенням Богодухівської міської ради Харківської області від 19.11.2021 № 4271- VIII затверджено загальна чисельність апарату Богодухівської міської ради та її виконавчого комітету, інших виконавчих органів (додаток 2), відповідно до якого у штаті служби у справах дітей наявні 4 штатні одиниці (начальник служби, два головних спеціаліста та один провідний спеціаліст) (а.с. 25-30). Станом на 01.01.2021 по Богодухівському району Харківської області постійне населення становило 37.237, з них дітей віком від 0 до 18 років 6\~742, про що свідчить лист Головного управління статистики у Харківській області від 03.02.2022 (а.с. 18-19). 17.11.2021 Богодухівською окружною прокуратурою Харківської області направлено голові Богодухівської міської ради Харківської області вимогу надати прокуратурі інформацію, зокрема, стосовно кількості дитячого населення (від 0 до 18 років), окремо зазначивши кількість дітей-сиріт, дітей, позбавлених батьківського піклування, та дітей, які опинилися в складних життєвих обставинах (окремо по кожній категорії), які проживають на території Богодухівської міської ради (а.с. 20). На вказану вимогу 30.11.2021 Богодухівська міська рада Харківської області надала відповідь, у якій повідомила про те, що до складу Богодухівської міської територіальної громади увійшло 78 населених пунктів. Загальна чисельність населення складає: -37.139 осіб; - з них дітей віком від 0 до 18 років 6.840. Станом на 19.11.2021р. на обліку Служби у справах дітей перебуває: - 22 дитини-сироти; -41 дитина, позбавлена батьківського піклування; -19 дітей, які опинилися у складних життєвих обставинах. На території Богодухівської міської ради функціонує: - 3 дитячих будинку сімейного типу, в яких виховується 17 дітей; - 5 прийомних сімей, у яких виховується 9 дітей (а.с. 22-23). 23.02.2022 Голові Богодухівської міської ради Харківської області направлено повідомлення (в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру») в якому зазначено про бездіяльність Богодухівської міської ради та невиконання вимог Закону щодо забезпечення належної штатної чисельності працівників Служби у справах дітей Богодухівської міської ради та неналежне виконання повноважень в частині гарантування забезпечення належного захисту прав дітей (а.с. 31-32). Керівник Богодухівської окружної прокуратури Харківської області, вважаючи, що не приведення відповідачем штатної чисельності працівників Служби у справах дітей Богодухівської міської ради до нормативів, визначених законодавством, створює загрозу порушення суспільних інтересів та інтересів держави у сфері охорони дитинства щодо реалізації в повному обсязі завдань та заходів державної політики з питань соціально-правового захисту дітей мешканців територіальної громади, звернувся до суду з цим позовом. \~ Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем при затвердженні штатної чисельності Служби у справах дітей дотримано норматив працівників згідно з вимогами Закону України «Про органи і служби у справах дітей та спеціальні установи для дітей». Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне. Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Аналіз даної норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, яке побудовано на основі принципу «заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом». Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів. Неприйняття ж рішення чи нездійснення юридично значимих обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, що на підставі закону чи іншого нормативно-правового акта належать до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені, є підставою для визнання таких дій (бездіяльності) неправомірними. Положеннями ч. 2 ст. 24 Хартії основних прав Європейського Союзу (ЄС) від 07.12.2000 при здійсненні будь-яких дій по відношенню до дітей, як з боку органів державної влади, так і з боку приватних установ, вищі інтереси дитини повинні розглядатися як пріоритетні. У Керівних принципах Комітету міністрів Ради Європи щодо правосуддя, дружнього до дітей, прийнятих Комітетом міністрів Ради Європи 17.11.2010, закріплено, що держави-члени повинні гарантувати ефективне здійснення прав дітей, щоб їх найкращі інтереси мали першочергову увагу у всьому, що стосується або зачіпає їх інтереси. Найкращі інтереси всіх дітей, які беруть участь в тій же процедурі або справі, мають бути окремо оцінені та збалансовані з метою узгодження можливого конфлікту інтересів дітей. У той час, як судові органи мають кінцеву компетентність і відповідальність за прийняття остаточного рішення, держави-члени повинні, при необхідності, направити спільні зусилля на створення міждисциплінарних підходів з метою оцінки найкращих інтересів дітей під час процедури, пов`язаної з ними. Також зазначається, що всі фахівці, які працюють з дітьми і для дітей, повинні отримувати необхідну міждисциплінарну підготовку з питань прав і потреб дітей різних вікових груп, а також щодо процедур, які адаптовані до них. Отже, відповідно до міжнародних стандартів соціальне забезпечення включає також право на державну підтримку сім`ї, материнства й дитинства, утримання і виховання за державні кошти дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування. Згідно з ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Стаття 52 Конституції України визначає, що діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. Будь-яке насильство над дитиною та її експлуатація переслідуються за законом. Утримання та виховання дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, покладається на державу. Держава заохочує і підтримує благодійницьку діяльність щодо дітей. Згідно із п. 6 ч. 1 ст. 92 Основного Закону України виключно законами України визначаються, зокрема основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, \~\~охорони дитинства. Відповідно до ст. 7 Конституції України в Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування. Статтею 140 Конституції України передбачено, що місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Згідно \~ст. \~34 Закону України від 21.05.1997 № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі Закон 280/97-ВР) \~до компетенції виконавчих органів місцевого самоврядування відноситься, зокрема, вирішення відповідно до законодавства питань про надання пільг і допомоги, пов`язаних з охороною материнства і дитинства; вирішення у встановленому законодавством порядку питань опіки і піклування, забезпечення утримання та виховання дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах. Відповідно до ст. 40 Закону №280/97-ВР виконавчі органи сільських, селищних, міських рад крім повноважень, передбачених цим Законом, здійснюють й інші надані їм законом повноваження. Закон України від 26.04.2001 №2402-III «Про охорону дитинства» (далі Закон № №2402-III) визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини. За правилами ст. 1 Закону №2402-ІІІ забезпечення найкращих інтересів дитини це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити; охорона дитинства це система державних та громадських заходів, спрямованих на забезпечення повноцінного життя, всебічного виховання і розвитку дитини та захисту її прав. Частиною 3 ст. 5 Закону № 2402-ІІІ передбачено, що місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування відповідно до їх компетенції, визначеної законом, забезпечують організацію охорони дитинства шляхом: проведення державної політики у сфері охорони дитинства, розроблення і здійснення галузевих та регіональних програм поліпшення становища дітей, підтримки сімей з дітьми, вирішення інших питань у цій сфері; розвиток мережі навчальних закладів, закладів охорони здоров`я, соціального захисту, а також позашкільних навчальних закладів, діяльність яких спрямована на організацію дозвілля, відпочинку і оздоровлення дітей, зміцнення їх матеріально-технічної бази; вирішення питань щодо забезпечення прав дітей, встановлення опіки і піклування, створення інших передбачених законодавством умов для виховання дітей, які внаслідок смерті батьків, позбавлення батьків батьківських прав, хвороби батьків чи з інших причин залишилися без батьківського піклування, а також для захисту особистих і майнових прав та інтересів дітей; організацію безкоштовного харчування дітей-сиріт, дітей, позбавлених батьківського піклування, дітей з особливими освітніми потребами, які навчаються у спеціальних і інклюзивних класах, та учнів 1-4 класів загальноосвітніх навчальних закладів із сімей, які отримують допомогу відповідно до Закону України "Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям"; можуть забезпечувати пільговий проїзд учнів, вихованців, студентів до місця навчання і додому у порядку та розмірах, визначених органами місцевого самоврядування, та передбачати на це відповідні видатки з місцевих бюджетів; вирішення питань про надання пільг та державної допомоги дітям та сім`ям з дітьми відповідно до законодавства; контроль за дотриманням в ігрових залах, комп`ютерних клубах, відеотеках, дискотеках, інших розважальних закладах та громадських місцях правопорядку та етичних норм стосовно дітей; вжиття інших заходів щодо охорони дитинства, віднесених до їх компетенції законодавством України. Згідно із ч. 1 ст. 8 Закону №2402-ІІІ кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Зі змісту вищенаведених правових норм убачається, що обов`язок органів державної влади та місцевого самоврядування полягає у створенні в межах визначених законом повноважень умов для комфортного та безпечного життя дитини, отримання освіти, соціального захисту, всебічного розвитку тощо, у тому числі шляхом створення у своїй структурі відповідних органів, які безпосередньо здійснюють вказані повноваження. При цьому особливий захист гарантується дітям-сиротам та дітям, позбавленим батьківського піклування. Цей висновок узгоджується з правовою позицією, що міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 20.07.2021 у справі № 480/3093/20. Порядок діяльності органів опіки та піклування з питань захисту прав дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах, визначається Кабінетом Міністрів України. Згідно з ч. 1 ст. 25 Закону № 2402-III діти, які внаслідок смерті батьків, позбавлення батьків батьківських прав, хвороби батьків чи з інших причин залишилися без батьківського піклування, мають право на особливий захист і допомогу з боку держави. Виходячи з Конституції України та Конвенції ООН про права дитини Закон України від 24.01.1995 № 20/95-ВР «Про органи і служби у справах дітей та спеціальні установи для дітей» (далі Закон №20/95-ВР) визначає правові основи діяльності органів і служб у справах дітей та спеціальних установ для дітей, на які покладається здійснення соціального захисту і профілактики правопорушень серед осіб, які не досягли вісімнадцятирічного віку, статтею 1 якого встановлено, що здійснення соціального захисту дітей і профілактики серед них правопорушень покладається в межах визначеної компетенції, зокрема, на центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері сім`ї та дітей, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері сім`ї та дітей, орган виконавчої влади Автономної Республіки Крим у сфері сім`ї та дітей, відповідні структурні підрозділи обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, виконавчих органів міських і районних у містах рад. Частиною 7 ст. 4 Закону № 20/95-ВР передбачено, що штатна чисельність працівників районних, міських, районних у містах служб у справах дітей установлюється з розрахунку один працівник служби не більше ніж на одну тисячу дітей, які проживають у районі, та не більше ніж на дві тисячі дітей, які проживають у місті, районі у місті. Наведені положення законодавства зобов`язують органи місцевого самоврядування створювати служби у справах дітей для виконання відповідних повноважень з урахуванням вимог законодавства до їх штатної чисельності, а саме один працівник служби не більше ніж на одну тисячу дітей, які проживають у районі, та не більше ніж на дві тисячі дітей, які проживають у місті, районі у місті. Вказані висновки суду узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 27.03.2023 у справі № 340/2019/22. Судом встановлено, що станом на 01.01.2021 у Богодухівській міській територіальній громаді обліковувалось 6\~742 дітей, на листопад 2021 р. 6\~840 дітей. Вирішуючи спір, суд першої інстанції вважав, що на вказану вище кількість дітей у Богодухівській міській територіальній громаді, має бути не менше ніж 4 штатних працівника в службі у справах дітей відповідно до ч. 7 ст. 4 Закону № 20/95-ВР , через те, що а саме один працівник служби \~не більше ніж на дві тисячі дітей, які проживають у місті, районі у місті. Разом з тим, суд першої інстанції не врахував, що Богодухівська міська територіальна громада відноситься до Богодухівського району Харківської області. Отже, при визначенні кількості штатних працівників у співвідношенні до чисельності дітей у Богодухівській міській територіальній громаді, слід враховувати показник дітей, як проживають у районі, а не у місті, як визначено судовим першої інстанції. Так, згідно розпорядження КМ України від 12 червня 2020 р. № 725-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Харківської області» (далі Розпорядження № 725-р) у складі Харківської області перебуває Богодухівський район, який включає в себе Богодухівську, Гутянську, Шарівську, Вікторівську, Вінницько-Іванівську, Губарівську, Дмитрівську, Забродівську, Зарябинську, Івано-Шийчинську, Кленівську, Крисинську, Куп`єваську, Олександрівську, Павлівську, Петропавлівську, Полково-Микитівську, Сазоно-Баланівську, Сіннянську, Степнянську, Сухининську, Улянівську та Хрущово-Микитівську громади. Як зазначив відповідач, Богодухівська міська територіальна громада Харківської області (Богодухівська міська рада Харківської області) створена 12.06.2020 шляхом об`єднання всіх місцевих рад колишнього Богодухівського району Харківської області відповідно до Закону України " Про місцеве самоврядування в України ", Закону України " Про внесення змін до деяких законів України щодо визначення територій та адміністративних центрів територіальних громад", розпорядження КМ України \~№ 725-р. До складу Богодухівської міської територіальної громади входять 1 місто (Богодухів), 2 селища міського типу (Гути і Шарівка) та 64 села колишнього Богодухівського району Харківської області. При цьому, останнім не заперечується, що надана прокуратурі статистика щодо кількості дітей стосується саме Богодухівського району (Богодухівської міської територіальної громади). В цьому випадку ч. 7 ст. 4 Закону № 20/95-ВР зобов`язує розраховувати штатну чисельність працівників служб у справах дітей з розрахунку один працівник служби не більше ніж на одну тисячу дітей, які проживають у районі. Враховуючи, що у Богодухівській міській територіальній громаді станом на листопад 2021 р. обліковувалось 6\~840 дітей, кількість штатних одиниць, які повинні бути в Службі у справах дітей Богодухівської міської ради Харківської області має бути більш ніж 4 (чотири) особи, як помилково вважає відповідач, з яким погодився суд першої інстанції. Твердження відповідача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу про те, що Богодухівський район включає в себе п`ять територіальних громад (Богодухівську, Валківську, Золочівську, Краснокутську, Коломацьку), а отже в межах спірних правовідносин не є застосовною \~ч. 7 ст. 4 Закону № 20/95-ВР в частині розрахунку штатних одиниць служби у справах дітей, виходячи з 1 працівника не більше ніж на одну тисячу дітей колегія суддів оцінює критично, оскільки Розпорядженням № 725-р визначено зазначені вище райони у складі Харківської області окремо один від одного. Разом із тим, відповідач, порушуючи наведені норм законодавства, не привів штатну чисельність Служби у справах дітей Богодухівської міської ради у відповідність до вимог ч. 7 ст. 4 Закону № 20/95-ВР. При цьому, суд першої інстанції невірно застосував постанову Верховного Суду від 27.03.2023 у справі № 340/2019/22, оскільки не врахував, що у цій справі кількість штатних працівників розраховувалась Верховним Судом з урахуванням чисельності дітей, які проживають у місті, а не у районі. За таких обставин, бездіяльність відповідача щодо приведення штатної чисельності працівників Служби у справах дітей Богодухівської міської ради у відповідність до нормативів, установлених ст. 4 Закону № 20/95-ВР є протиправною, а відтак позовні вимоги є обґрунтованими. Натомість суд першої інстанції неповно встановив обставини справи, невірно застосував норми матеріального права, що призвело до помилкового висновку про відмову в задоволенні позову. Інші доводи та заперечення сторін на висновки колегії суддів не впливають. Відповідно до Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. За приписами п. 2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Згідно зі ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Враховуючи, вищенаведене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги спростовують позицію суду, викладену в оскаржуваному судовому рішенні, підтверджують допущення судом першої інстанції порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про задоволення позову.

Результат розгляду: granted