Рішення адміністративного суду від 2022-07-27 00:00:00+03

[PERSON] звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Лановенко Людмили Олегівни, треті особи: [PERSON] , товариство з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна", приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Телявський Анатолій Миколайович про визнання протиправною та скасування постанови приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Людмили Олегівни від 23.01.2020 року №61052683 про стягнення з боржника основної винагороди; визнання протиправною та скасування постанови приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Людмили Олегівни від 14.04.2020 року №61052683 про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 червня 2020 року у задоволенні позову відмовлено. Не погоджуючись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою задовольнити позов у повному обсязі. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що оскаржувані постанови державного виконавця підлягають скасуванню, оскільки стягнення виконавчого збору з позивача є безпідставним та необґрунтованим. У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначив, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення повно, всебічно та об`єктивно з`ясував обставини справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а тому рішення є законним та обґрунтованим. Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 серпня 2020 року було зупинено провадження у справі до набрання законної сили рішенням у справі №760/5899/20. Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 липня 2022 року поновлено провадження у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів дійшла наступних висновків. Судом встановлено, що у провадженні приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Людмили Олегівни перебували наступні виконавчі провадження: - №61052683 з примусового виконання виконавчого листа №760/15877/13-ц виданого 20.01.2020 року Солом`янським районним судом міста Києва про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованості за кредитним договором №ML-009/446/2007 від 29.11.2007 року в сумі 846 988,40 грн., що складається з заборгованості по тілу - 795 328,90 грн. та процентам - 51 659,50 грн.; - №61052253 з примусового виконання виконавчого листа №760/15877/13-ц виданого 20.01.2020 року Солом`янським районним судом міста Києва про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» судових витрат по сплаті судового збору в сумі 6 475,10 грн. 23.01.2020 року приватним виконавцем винесено постанови про відкриття виконавчих проваджень ВП №61052683 та ВП №61052253 з примусового виконання виконавчих листів №760/15877/13-ц виданих 20.01.2020 року Солом`янським районним судом міста Києва Цього ж дня приватним виконавцем винесено постанову про стягнення з боржника основної грошової винагороди у розмірі 10% суми, що підлягають стягненню за виконавчим документом, а саме - 84 698,84 грн. 14.04.2020 року приватним виконавцем винесено постанови про закінчення виконавчого провадження №61052638, №61052253 та постанову №61052683 про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження . Позивач, вважаючи постанови про стягнення основної грошової винагороди та про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження протиправними, звернувся з даним позовом до суду. Згідно ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України від 02.06.2016 № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частина перша статті 5 Закону № 1404-VIII передбачає, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України від 02 червня 2016 року № 1403-VIII «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (далі - Закон № 1403-VIII; тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). Аналіз положень Закону № 1404-VIII свідчить, що приватний виконавець здійснює примусове виконання рішень, зазначених у статті 3 цього Закону, яке розпочинає, зокрема, за заявою стягувача. Під час примусового виконання рішень приватний виконавець може вчиняти заходи, визначені у статті 10 Закону № 1404-VIII. У разі виконання рішень приватним виконавцем виконавчий збір не стягується. Натомість, за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю виплачується винагорода. Статтею 31 Закону № 1403-VIII врегульовано питання щодо винагороди приватного виконавця та авансування витрат виконавчого провадження За правилами частин першої - четвертої статті 31 Закону № 1403-VIII за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода. Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової. Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом. Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України. Основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). При цьому, частина п`ята статті 31 Закону № 1403-VIII передбачає, що, якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). Основна винагорода, що встановлюється у вигляді фіксованої суми, стягується після повного виконання рішення (частина шоста статті 31 Закон № 1403-VIII). Відповідно до частини сьомої статті 31 Закону № 1403-VIII приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). На виконання статті 31 Закону № 1403-VIII постановою Кабінету Міністрів України від 08 вересня 2016 року № 643 затверджено Порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця (далі - Порядок № 643). Пунктом 19 Порядку № 643 визначено, що приватний виконавець, який забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», одержує основну винагороду у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом. Аналізуючи положення Закону № 1404-VIII, які регулюють діяльність приватних виконавців, та статті 31 Закону № 1403-VIII, колегія суддів приходить до висновку, що стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується) пов`язується з початком примусового виконання виконавчих документів. Примусове виконання виконавчих документів розпочинається з моменту прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження, якщо інше не передбачено законом. Тому одночасно з відкриттям виконавчого провадження виконавець повинен вирішити питання про стягнення основної винагороди приватного виконавця. Виходячи із вищенаведених положень діючого законодавства, стягнення з боржника основної винагороди приватного виконавця в постанові про відкриття виконавчого провадження та шляхом винесення одночасно з такою постановою - постанови про стягнення основної винагороди є обов`язком приватного виконавця. Водночас саме лише відкриття виконавчого провадження не може призвести до фактичного отримання винагороди приватним виконавцем у зазначеному ним розмірі, оскільки законом передбачено, що сума винагороди безпосередньо пов`язана з фактично стягнутою сумою. Так статтею 45 Закону № 1404-VIII урегульовано порядок розподілу стягнутих з боржника грошових сум. Розподіл стягнутих виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника) здійснюється у такій черговості: 1) у першу чергу повертається авансовий внесок стягувача на організацію та проведення виконавчих дій; 2) у другу чергу компенсуються витрати виконавчого провадження, не покриті авансовим внеском стягувача; 3) у третю чергу задовольняються вимоги стягувача та стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків фактично стягнутої суми або основна винагорода приватного виконавця пропорційно до фактично стягнутої з боржника суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів); 4) у четверту чергу стягуються штрафи, накладені виконавцем відповідно до вимог цього Закону, та виконавчий збір або основна винагорода за виконавчими документами про стягнення аліментів. Розподіл грошових сум у черговості, зазначеній у частині першій цієї статті, здійснюється в міру їх стягнення. Основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору. Отже, основна винагорода - це винагорода приватного виконавця за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи призвели до повного або часткового виконання рішення та стягується з боржника в розмірі пропорційному до фактично стягнутої суми. У постановах Верховного Суду від 03 березня 2020 року в справі № 260/801/19, від 10 вересня 2020 року в справі № 120/1417/20-а, від 28 жовтня 2020 року в справі № 640/13697/19 сформовано правову позицію, відповідно до якої «за своїм призначенням основна винагорода приватного виконавця є винагородою приватному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови що такі заходи призвели до повного або часткового виконання рішення та стягується з боржника в пропорційному до фактично стягнутої суми розмірі». Вказані висновки Верховного Суду ґрунтуються на системному тлумаченні приписів частин четвертої та п`ятої статті 31 Закону № 1403-VIII та пункту 19 Порядку № 643, згідно з якими розмір основної винагороди приватного виконавця залежить від суми фактичної стягнутої ним суми, а не від суми, зазначеної у виконавчому документі. Отже, приватний виконавець має право на одержання від боржника основної винагороди у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми. При цьому, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині того, що одночасно з відкриттям виконавчого провадження приватний виконавець повинен вирішити питання про стягнення основної винагороди і що винесення постанови про стягнення основної винагороди разом з постановою про відкриття виконавчого провадження є обов`язком приватного виконавця. Водночас, право на стягнення суми основної винагороди, визначеної у постанові про стягнення основної винагороди, залежить від того чи виконане рішення в повному або частковому обсязі внаслідок дій приватного виконавця. Сума основної винагороди, визначена приватним виконавцем у постанові про її стягнення, яка винесена одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, не є винагородою, яка гарантовано має бути стягнута за наслідками фактичного виконання виконавчого провадження у випадках неповного виконання або ж невиконання відповідного виконавчого документа. Відповідна правова позиція була викладена Верховним Судом в постановах від 21.01.2021 у справі № 160/5321/20 та від 27.04.2021 у справі № 580/3444/20. Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Спірним питанням у даній справі є правомірність винесення приватним виконавцем постанови про стягнення з позивача основної грошової винагороди у розмірі 10% суми, що підлягають стягненню за виконавчим документом, а саме - 84 698,84 грн. та постанови про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження. Як було зазначено вище по тексту постанови 23.01.2020 року приватним виконавцем винесено постанови про відкриття виконавчих проваджень ВП №61052683 та ВП №61052253 з примусового виконання виконавчих листів №760/15877/13-ц виданих 20.01.2020 року Солом`янським районним судом міста Києва Цього ж дня приватним виконавцем винесено постанову про стягнення з боржника основної грошової винагороди у розмірі 10% суми, що підлягають стягненню за виконавчим документом, а саме - 84 698,84 грн. 14.04.2020 року приватним виконавцем було винесено постанови про закінчення виконавчого провадження №61052638 та №61052253 та оскаржувану постанову про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження. Тобто оскаржувана постанова від 23.01.2020 року про стягнення з боржника основної винагороди була винесена приватним виконавцем за наслідком винесення постанови від 23.01.2020 №61052683 про відкриття виконавчого провадження, а постанова від 14.04.2020 про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження винесених в межах ВП №61052683 була прийнята у зв`язку прийняттям приватним виконавцем постанови від 14.04.2020 №61052683 про закінчення виконавчого провадження. Судом встановлено, що [PERSON] звернувся до суду Солом`янського районного суду міста Києва із скаргою на дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Л.О., заінтересована особа: ТОВ «ОТП Факторинг Україна», в якій просив визнати неправомірними дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Л.О. щодо: зміни стягувача за виконавчими листами Солом`янського районного суду м. Києва №760/15877/13-ц від 20 січня 2020 року, а саме: змінити стягувача з ТОВ «ОТП Факторинг» на ТОВ «ОТП Факторинг Україна»; прийняття постанови від 12 лютого 2020 року №61052683, після об`єднання двох виконавчих проваджень №61052253 та №61052683 у зведене виконавче провадження №61053192; проведення оцінки нерухомого майна - квартири, яка зареєстрована на [PERSON] ; скасування постанови приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Л.О. від 23 січня 2020 року №61052683 про відкриття виконавчого провадження; постанови від 23 січня 2020 року №61052683 про об`єднання виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження; постанови від 23 січня 2020 року №61052683 про арешт майна боржника; постанови від 12 лютого 2020 року №61052683 про визначення суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні. Також [PERSON] звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва зі скаргою на дії та бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Л.О., заінтересована особа: ТОВ «ОТП Факторинг Україна», в якій просив визнати неправомірними дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Л.О. щодо прийняття постанови від 14 квітня 2020 року №61052683 про закінчення виконавчого провадження; скасування постанови приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Л.О. від 14 квітня 2020 року № 61052683 про закінчення виконавчого провадження; визнання протиправною бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Л.О., яка полягає у невчиненні дій щодо скасування своєї постанови від 14 квітня 2020 року №61052683 про закінчення виконавчого провадження та не прийняття нової постанови про повернення ТОВ «ОТП Факторинг Україна» виконавчого листа в порядку, передбаченому п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження»; зобов`язання приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Л.О. розглянути заяву ТОВ «ОТП Факторинг Україна» від 13 квітня 2020 року про повернення виконавчого листа, якою було відкликано заяву ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про закінчення виконавчого провадження в порядку п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», та прийняти постанову у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження». Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 24 червня 2020 року було вирішено об`єднати в одне провадження цивільну справу №760/5899/20 за скаргою [PERSON] на дії приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Лановенко Л.О., заінтересована особа: ТОВ «ОТП Факторинг Україна» зі справою №760/12615/20 за скаргою [PERSON] на дії та бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Лановенко Л.О., заінтересована особа: ТОВ «ОТП Факторинг Україна», присвоївши об`єднаній справі № 760/5899/20 (провадження №4-с/760/119/20). Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 19 серпня 2021 року скаргу [PERSON] задоволено частково. Визнано неправомірними дії приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Лановенко Л.О. щодо прийняття постанови від 14 квітня 2020 року про закінчення виконавчого провадження № 61052683 з примусового виконання виконавчого листа № 760/15877/13-ц, виданого 20 січня 2020 року. Скасовано постанову приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Лановенко Л.О. від 14 квітня 2020 року про закінчення виконавчого провадження № 61052683. В іншій частині вимог скарги [PERSON] відмовлено. Постановою Київського апеляційного суду 01 червня 2022 року апеляційні скарги було залишено без задоволення, а ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 19 серпня 2021 року залишено без змін. У мотивувальних частинах зазначених вище ухвали та постанови судами зазначено, що наявними в матеріалах справи доказами підтверджується, що приватний виконавець Лановенко Л.О. при винесенні оскаржуваної постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №61052683 та № 61052253, № 61346247, діяв в межах Закону України «Про виконавче провадження», оскаржувана постанова та дії приватного виконавця, вчинені в межах примусового виконання виконавчого листа №760/15877/13-ц, виданого 20 січня 2020 року Солом`янським районним судом міста Києва, є правомірними. Оскільки рішенням суду у справі №760/15877/13-ц було визнано правомірними дії приватного виконавця Лановенко Л.О. при винесенні постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №61052683 та № 61052253, № 61346247 та визнано правомірною саму постанову, колегія суддів дійшла висновку про те, що й оскаржувана постанова від 23.01.2020 року про стягнення з боржника основної винагороди, яка прийнята за наслідком відкриття виконавчого провадження, відповідає вимогам статті 27 Закону № 1404-VIII. Суд першої інстанції вірно зазначив, що в даному випадку приватний виконавець при винесенні постанови від 23.01.2020 про стягнення з боржника основної винагороди діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством, а тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. Щодо іншої частини позовних вимог, а саме визнання протиправною та скасування постанови приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Людмили Олегівни від 14.04.2020 року №61052683 про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження, колегія суддів зазначає наступне. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі їх невиконання у добровільному порядку визначені Законом України «Про виконавче провадження». Відповідно до ч. 2 ст. 42 вказаного Закону витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження. Згідно з ч. 3 ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження» витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, зазначених у пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті. Витрати виконавчого провадження приватних виконавців здійснюються за рахунок авансового внеску стягувача, стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження можуть здійснюватися приватним виконавцем за рахунок власних коштів. Розмір та види витрат виконавчого провадження встановлюються Міністерством юстиції України. Положеннями наказу Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2830/5 «Про встановлення Видів та розмірів витрат виконавчого провадження» передбачені такі види витрат виконавчого провадження: виготовлення документів виконавчого провадження (папір, копіювання, друк документів, канцтовари); пересилання документів виконавчого провадження (конверти, знаки поштової оплати (марки), послуги маркувальної машини, послуги поштового зв`язку); послуги осіб, залучених до проведення виконавчих дій (експертів, спеціалістів, зберігачів, перекладачів, суб`єктів оціночної діяльності - суб`єктів господарювання, суб`єктів господарювання та інших осіб, залучених у встановленому законом порядку до проведення виконавчих дій); послуги поштового переказу стягувачу стягнених аліментних сум; проведення розшуку боржника, його майна або розшуку дитини; послуги перевезення, зберігання арештованого майна, у тому числі транспортування і зберігання транспортного засобу на спеціальному майданчику чи стоянці; банківські послуги при операціях з іноземною валютою; сплата судового збору; плата за користування Єдиним державним реєстром виконавчих проваджень та після введення в дію ст. 8 Закону України «Про виконавче провадження» плата за користування автоматизованою системою виконавчого провадження; інші витрати виконавчого провадження, здійснені під час проведення виконавчих дій. Відповідно до п. 7 розділу ІІ наказу Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2830/5 приватний виконавець визначає розмір витрат виконавчого провадження на підставі документів про закупівлю (придбання) відповідних товарів і послуг. Окремі вимоги до змісту постанови про стягнення витрат у виконавчому провадженні визначені в п. 2 розділу VI «Фінансування виконавчого провадження» Інструкції з організації примусового виконання рішень, що затверджена Наказ Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5. Згідно з вказаною нормою права у постанові про стягнення витрат виконавчого провадження виконавець зазначає види та суми витрат виконавчого провадження, що здійснені у відповідному виконавчому провадженні. Суд першої інстанції вірно зазначив, що оскаржувана постанова містить детальний розрахунок здійснених відповідачем витрат із зазначенням обсягу та розміру усіх складових загальної суми витрат виконавчого провадження. Разом з тим колегія суддів враховує, що оскаржувана постанова від 14.04.2020 року про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження винесених в межах ВП №61052683 була винесена у зв`язку прийняттям приватним виконавцем постанови від 14.04.2020 р. №61052683 про закінчення виконавчого провадження. Оскільки в рамках судової справи № 760/5899/20 (провадження №4-с/760/119/20) постанова від 14.04.2020 №61052683 про закінчення виконавчого провадження була скасована, то й оскаржувана постанова від 14.04.2020 року про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження винесених в межах ВП №61052683 також підлягає скасуванню, як похідна. З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя . Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 КАС. Відповідно до пункту другого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. За змістом частини першої статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Результат розгляду: partial