Рішення адміністративного суду від 2022-10-20 00:00:00+03

27.07.2020 [PERSON] звернулась в суд з позовом до Вельбівненської сільської ради Острозького району Рівненської області, просила, з врахуванням заяви про зміну предмета позову: визнати протиправним та скасувати рішення Вельбівненської сільської ради Острозького району Рівненської області №906 від 12.06.2020 «Про розгляд заяви щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд»; визнати протиправним та скасувати рішення Вельбівненської сільської ради Острозького району Рівненської області №540 від 09.04.2019 «Про внесення змін у рішення сільської ради від 03.02.1994 №75 «Пре передачу земельних ділянок у приватну власність і постійне користування», надання дозволу на виготовлення технічної документації із встановлення меж в натурі [PERSON] (спадщина); зобов`язати Вельбівненську сільську раду Острозького району Рівненської області надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою [ADDRESS] орієнтовною площею 0,1255 га. Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2020 року залучено до участі у справі в якості третьої особи [PERSON] . Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 06 квітня 2021 року позовну заяву [PERSON] про визнання протиправним та скасування рішення Вельбівненської сільської ради Острозького району Рівненської області №540 від 09.04.2019 «Про внесення змін у рішення сільської ради від 03.02.1994 №75» залишено без розгляду. Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2021 року замінено відповідача у справі Вельбівненську сільську раду Острозького району Рівненської області на правонаступника Острозьку міську раду Рівненської області. Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2021 року в задоволенні позову відмовлено. Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що підставою для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою слугувало те, що земельна ділянка відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 та відповідно до рішення Вельбівненської сільської ради від 03.02.1994 №75 передана у власність [PERSON] ; оскільки за життя [PERSON] не завершив оформлення переданих йому у власність земельних ділянок - це рішення є підставою для реєстрації права власності на земельну ділянку за спадкоємцем - [PERSON] ; відповідно до перехідних положень, громадяни, що одержали у приватну власність земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають право на ці ділянки. Суд першої інстанції зазначив, що відмова органу місцевого самоврядування по суті являлася правомірною, оскільки спірна земельна ділянка підлягала реєстрації за спадкуванням третьою особою та дійшов висновку, що жодних правових підстав для того, щоб формувати для передачі у власність [PERSON] земельну ділянку орієнтовною площею 0,25 га не було, тим більше, що як вбачається з Технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земельних ділянок населеного пункту с.Вельбівно до складу такої ділянки включено не лише площі з цільовим призначенням: «землі житлової та громадської забудови», на яких фактично розташовані споруди, а й площі з цільовим призначенням: «землі сільськогосподарського призначення»; крім того, одна із частин, що включена до кадастрового плану земельної ділянки по Технічній документації із землеустрою на зведеному інвентарному плані с.Вельбівно рахується за [PERSON] , і перебуває у її фактичному користуванні. Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, [PERSON] подала апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2021 року та ухвалити нове, яким позов задовольнити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що свідоцтво про право на спадщину 0,60 га земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства в с.Вельбівно гр. [PERSON] як спадкоємиці [PERSON] не видавалось. Скаржник вказує, що [PERSON] надано дозвіл на розроблення технічної документації на частину земельної ділянки, на якій знаходяться господарські приміщення та споруди, які належать позивачу на праві власності. Скаржник зазначає, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Вважає, що суд першої інстанції при винесені оскаржуваного рішення не дослідив всіх обставин у справі. Враховуючи положення статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів. Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України не відповідає. Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи, 17.02.2020 [PERSON] звернулась у Вельбівську сільську раду із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою [ADDRESS] , площею 0,1255 га. Рішенням Вельбівненської сільської ради Острозького району Рівненської області від 12.06.2020 №906 відмовлено [PERSON] у дозволі на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власності для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), орієнтовною площею 0,1255 га за рахунок земель житлової та громадської забудови в с.Вельбівно на території Вельбівненської сільської ради Острозького району Рівненської області у зв`язку з тим, що дана земельна ділянка відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 та рішення Вельбівненської сільської ради Острозького району Рівненської області №75 від 03.02.1994 передана у власність [PERSON] . Оскільки за життя [PERSON] не завершив оформлення переданих йому у власність земельних ділянок, це рішення є підставою для реєстрації права власності на дану земельну ділянку за спадкоємцем [PERSON] [PERSON] . Рекомендовано [PERSON] оформити право власності щодо тієї земельної ділянки, яка нею фактично використовується для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, орієнтовною площею 0,07 га, оскільки площа земельної ділянки, що формується виявилась меншою ніж максимальний розмір земельних ділянок відповідного цільового призначення, визначених статтею 121 Земельного кодексу України. Вважаючи вказане рішення необґрунтованим та незаконним, [PERSON] звернулась з позовом до суду. Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного. Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн. Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень. Згідно з частиною 2 статті 4 Земельного кодексу України, в редакції чинній на час винесення оскаржуваного рішення, (далі - ЗК України) завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель. Відповідно до пункту «б» частини 1 статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності. Згідно з пунктом «в» частини 3 статті 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання (частина 4 статті 116 ЗК України). Пунктом «г» частини 1 статті 121 ЗК України передбачено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара. Розмір земельної ділянки, що передається безоплатно громадянину у власність у зв`язку з набуттям ним права власності на жилий будинок, не може бути меншим, ніж максимальний розмір земельної ділянки відповідного цільового призначення, встановлений частиною першою цієї статті (крім випадків, якщо розмір земельної ділянки, на якій розташований будинок, є меншим) (частина 3 статті 121 ЗК України). Частиною 6 статті 118 ЗК України встановлено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної власності або комунальної власності для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки. Відповідно до частини 7 статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Аналіз зазначених норм права дає підстави вважати, що такими встановленні підстави, порядок та строки передачі земельної ділянки у власність громадян. Ці норми передбачають, зокрема, що для передачі земельної ділянки у власність зацікавлена особа звертається до відповідних органів із заявами для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та для надання її у власність. За результатами розгляду поданих заяв визначені в статті 118 ЗК України органи приймають одне з відповідних рішень - надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надати мотивовану відмову. При цьому, встановлено виключні підстави, за наявності яких заявникові може бути відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а саме: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Вказаний перелік підстав для відмови в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність розширеному тлумаченню не підлягає. Водночас, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 ЗК України. Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 26 лютого 2019 року (справа №802/721/18-а), від 05 березня 2019 року (справа №2040/6320/18), від 29 квітня 2020 року (справа №812/1552/17), від 05 жовтня 2022 року (справа № 1140/2696/18). Вирішення питання щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки комунальної власності та про надання її у власність або відмову в такому належить до виключних повноважень органу місцевого самоврядування шляхом прийняття відповідних рішень на пленарному засіданні. Рішення, дії або бездіяльність відповідної ради за результатом розгляду питання щодо надання земельних ділянок можуть бути оскаржені до суду. При цьому, обов`язковим є прийняття відповідним органом місцевого самоврядування за наслідками розгляду поданої заяви про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою вмотивованого рішення про надання дозволу або відмову у його наданні із наведенням усіх підстав такої відмови. Рішення органу місцевого самоврядування повинно містити власні мотиви посилання на відповідні визначені законом підстави,

Результат розгляду: partial