Рішення адміністративного суду від 2023-01-19 00:00:00+02

[PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив: - визнати протиправною бездіяльність військової частини [NUMBER] (далі - відповідач) щодо не нарахування та невиплати йому середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 07.08.2019 року по 30.04.2021 року; - зобов`язати військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити позивачу середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 07.08.2019 року по 30.04.2021 року. В обґрунтування вимог позивач зазначив, що лише 30.04.2021 року Військова частина [NUMBER] , де він проходив службу, \~розрахувалась з позивачем, виплативши індексацію грошового забезпечення в розмірі 4595,08 грн. У зв`язку з несвоєчасно проведеним остаточним розрахунком при звільненні, позивач вважає, що має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15 березня 2022 року адміністративний позов задоволено частково. Так, суд: - визнав протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 07.08.2019 року по 30.04.2021 року; - стягнув з відповідача на користь позивача середній розмір грошового забезпечення за затримку у виплаті належних сум грошового забезпечення, які були нараховані та виплачені йому відповідно до рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.03.2021 року у справі №160/1682/21, за період з 07.08.2019 року по 30.04.2021 року, у розмірі 4563 грн. 93коп. В задоволенні іншої частини позовних вимог суд відмовив. Із рішенням суду першої інстанції не погодилися сторони та подали апеляційні скарги. Позивач оскаржив рішення суду в частині відмови у задоволенні його позовних вимог. Посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права, позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції в оскарженій частині та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог в цій частині. Наполягає, що суд першої інстанції не спростував позиції позивача, яка ґрунтується на висновках Верховного Суду з приводу стягнення середнього заробітку за кожен день затримки розрахунку при звільненні, та безпідставно зменшив суму компенсації, на яку позивач має право на підставі ст.117 КЗпП України. В свою чергу відповідач також подав апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції. В скарзі, посилаючись на порушення судом процесуальних норм, порушення норм матеріального права, просить оскаржене рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що, суд приймаючи рішення, не застосував положення статей 122,123 КАС України щодо строків звернення до суду з таким позовом та наслідків пропуску такого строку. Відповідач вважає, що в спірному випадку законодавцем встановлено місячний строк для звернення до суду за захистом порушеного права (позивач проходив військову службу , що є публічною службою). Остаточний розрахунок з позивачем було проведено 30 квітня 2021 року, і позивач цього факту не заперечує, а до суду [PERSON] звернувся лише 27 серпня 2021 року, тобто з пропуском строку, визначеного законом. Вважає наявні всі підстави для залишення позову позивача без розгляду. Також зазначає, що необхідними складовими частинами настання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні є наявність належних звільненому працівнику сум при звільненні та вина роботодавця за невиплату працівникові таких сум. Звільнення з військової служби відбулося без будь-яких зауважень з боку позивача, спору щодо виплачених сум, тому вимоги позивача про виплату середнього заробітку є необґрунтованими. Апеляційний розгляд справи здійснено за правилами ст.311 КАС України в порядку письмового провадження. Перевіривши доводи апеляційних скарг, матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав. З матеріалів справи встановлено, що наказом командира Військової частини [NUMBER] (по стройовій частині) від 06.08.2019 року № 164 капітана [PERSON] було звільнено з військової служби у запас відповідно до підпункту «а» пункту 2 частини п`ятої (у зв`язку із закінченням строку контракту) статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», виключено зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік до [INFO] з 06.08.2019 року. При звільненні з військової служби позивачу не було виплачено індексацію грошового забезпечення. Вважаючи протиправними дії військової частини з невиплати індексації грошового забезпечення, позивач звернувся до суду з позовом про зобов`язання нарахувати та виплатити йому індексацію грошового забезпечення. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.03.2021 року у справі №160/1682/21 позовні вимоги [PERSON] були задоволені повністю, суд зобов`язав військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року. Відповідно до виписки по особовому рахунку [PERSON] , відкритому в АТ «Приватбанк», 30.04.2021 року йому було здійснено нарахування та виплату індексації грошового забезпечення у розмірі 4595,08 грн. на виконання рішення суду від 19.03.2021 року у справі №160/1682/21. Відповідачем не було здійснено виплату середнього заробітку за затримку у виплаті грошового забезпечення за період з 07.08.2019 року по 30.04.2021 року. Вважаючи протиправною бездіяльність військової частини [NUMBER] щодо не нарахування та невиплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, позивач звернувся до суду з позовом про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 07.08.2019 року по 30.04.2021 року. Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що у день виключення позивача зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення 06.08.2019 року, відповідачем не було виплачено всі суми, що підлягали виплаті, а саме: індексацію грошового забезпечення. Доказів проведення нарахування середнього заробітку за затримку у виплаті належних позивачу сум грошового забезпечення, які були нараховані та виплачені позивачу відповідно до рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.03.2021 року у справі №160/1682/21, суду не надано. Згідно з розрахунком середнього грошового забезпечення, затримка розрахунку \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~складає 633 календарних днів, а отже, сума стягнення за весь час затримки складає 312752,64 грн. Водночас, суд вказав, що в порівнянні з виплаченою позивачу сумою індексації грошового забезпечення (4595,08 грн.), суму середнього заробітку за непроведення вчасного розрахунку при звільненні, не можна вважати співмірною, оскільки вона більш ніж в 68 разів перевищує розмір виплаченої індексації. Виходячи з принципу справедливості та співмірності, суд зробив висновок, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу у розмірі 4563,93 грн., з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім розміром грошового забезпечення, на що неодноразово вказував у своїх рішеннях Верховний Суд. Колегія суддів вважає, що в спірному випадку, суд першої інстанції до початку вирішення спірних відносин мав перевірити чи дотримався позивач строків, визначених законом для звернення до суду з даним позовом. У світлі аргументів апеляційної скарги відповідача, колегія суддів апеляційної інстанції \~зазначає наступне. Приписами статті 233 КЗпП України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Водночас структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Аналіз норм чинного законодавства свідчить, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. Вказаний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16 (провадження № 12-301гс18). Таким чином, законодавством встановлено обмеження певним строком права особи на звернення до суду з адміністративним позовом про зобов`язання нарахувати і виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнення. Відповідно до частини першої статті 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Частиною другою цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України, для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу. Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України. Аналізуючи наведені положення законодавства, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду в справі № 240/532/20 (постанова від 11 лютого 2021 року) за схожих фактичних обставин сформулював такі висновки: Установлений у частині першій статті 233 КЗпП України тримісячний строк є скороченим строком позовної давності, в межах якого працівник може звернутися до суду в порядку цивільного судочинства з вимогою про вирішення трудового спору. Натомість, строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у статті 122 КАС України, і частина п`ята цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою щодо частини другої цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців. Усталеною є позиція Верховного Суду щодо застосування приписів КЗпП України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин щодо яких виник спір. Отже, з огляду на те, що строк звернення до суду за вирішенням публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, як і в спірному випадку, охоплюється спеціальною нормою частини п`ятої статті 122 КАС України, відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах частини першої статті 233 КЗпП України. Ухвалюючи таке рішення (постанова від 11 лютого 2021 року у справі № 240/532/20), Верховний Суд одночасно відступив від висновку щодо застосування частини першої статті 233 КЗпП України для обчислення строку звернення до адміністративного суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, викладеному в його постановах, а також погодився з висновком щодо застосування частини п`ятої статті 122 КАС України у подібних правовідносинах, викладеному в інших його постановах, зокрема, від 04 грудня 2019 року (справа №815/2681/17) і від 22 січня 2020 року (справа № 620/1982/19). Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою, тому строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення зазначеного заробітку обмежується місячним строком (частина п`ята статті 122 КАС України), на чому вірно наголошує відповідач в апеляційній скарзі. Як встановлено судом апеляційної інстанції, остаточний розрахунок з позивачем проведений 30 квітня 2021 року, отже, місячний строк звернення до суду з цим позовом обраховується саме з цієї дати. Звертаючись до суду в серпні місяці 2021 року, позивач пропустив строк звернення до суду, визначений ч.5 ст.122 КАС України. Судом першої інстанції ухвали про поновлення строку звернення до суду [PERSON] не приймалося. Колегія суддів апеляційної інстанції зауважує, що законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, забезпечення стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій, дисциплінування учасників адміністративного судочинства. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого публічно-правові відносини можуть вважатися спірними. Тому, якщо протягом законодавчо встановленого строку особа не звернулася до суду за вирішенням спору, відповідні відносини набувають ознаки стабільності. При цьому, строк в один місяць визнано законодавцем достатнім для того, щоб у справах про проходження публічної служби особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом. Вирішуючи питання про дотримання строку звернення до суду у кожному конкретному випадку, необхідно виходити не лише з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, але й з об`єктивної можливості особи знати про такі факти. Слід зазначити, що день, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли їй стало відомо про прийняття певного рішення, вчинення дії чи допущення бездіяльності, внаслідок чого відбулося порушення прав, свобод чи інтересів особи. Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дії, і у неї не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені. Ознайомившись з доводами апеляційної скарги відповідача, позивач клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до суду не заявив, доказів існування об`єктивно непереборних чи істотних перешкод звернутися за захистом своїх порушених прав більш, ніж через місяць після проведення фактичного розрахунку з ним, не наводить. З огляду на викладене, колегія суддів вважає наявними підстави для залишення позовної заяви [PERSON] без розгляду відповідно до ч. 3 ст. 123, п.8 ч.1 ст. 240 КАС України. Відповідно до ч.1 ст. 319 КАС України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу. Відповідно до п.8 ч.1 ст. 240 КАС України, суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу. Оскільки позовна заява позивача підлягає залишенню без розгляду, інші доводи скаржників у даній справі не підлягають оцінці. Ухвалою суду апеляційної інстанції від 26.09.2022 Військовій частині [NUMBER] відстрочено сплату судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15 березня 2022 року у справі № 160/14878/21 до прийняття постанови у даній справі. Відповідач не надав доказів сплати судового збору до означеної судом в ухвалі дати, а отже наявні підстави для стягнення з позивача судового збору в розмірі 1 362 грн. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~(2 270 грн.* 0,4* 150%), виплата якого була відстрочена за клопотанням відповідача.

Результат розгляду: partial