Рішення адміністративного суду від 2023-01-30 00:00:00+02

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив: - визнати протиправним та скасувати рішення від 12.05.2020 №0003855212 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску; - визнати протиправною та скасувати вимогу від 12.05.2020 №0003865212 про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.10.2021 у задоволенні позову відмовлено. Позивач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що оскаржувані рішення та вимога є неправомірними. Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу просить відмовити у її задоволенні, посилаючись на необґрунтованість доводів скаржника. Також позивач просить розгляд апеляційної скарги здійснювати в судовому засіданні. У свою чергу, колегія суддів наголошує на тому, що визначені у частині першій статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) умови є самостійними та не залежними один він одного для цілей застосування судом апеляційної інстанції письмової процедури розгляду спору. Тобто, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження) є безпосередньою підставою для можливості застосування письмового провадження незалежно від наявності чи відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю. Відповідно до частини другої статті 311 КАС якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні. Водночас, з огляду на положення частин першої та четвертої статті 308 КАС, у суду відсутні підстави вважати необхідним розгляд справи здійснювати у судовому засіданні. Відповідних обставин судом апеляційної інстанції встановлено не було. Наявні в матеріалах справи та зібрані судом першої інстанції докази дають змогу у повній мірі встановити необхідні обставини справи та правильно вирішити спір. Тому, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, колегія суддів не вбачає підстав для призначення її розгляду у судовому засіданні. Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав. Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що Офісом великих платників податків ДПС проведено документальну планову виїзну перевірку ТОВ «Ядзакі Україна» з питань здійснення контролю за своєчасністю, достовірністю, повнотою нарахування і сплати податків і зборів, дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.10.2016 по 30.09.2019, та правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2015 по 30.09.2019, за результатами чого складено акт від 23.03.2020 №39/28-10-52-12/32269989. У висновках до вказаного акту зазначено, зокрема, про порушення ТОВ «Ядзакі Україна» вимоги пункту 2 статті 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», у результаті чого встановлено порушення порядку нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що призвело до заниження нарахування єдиного внеску за період перевірки на загальну суму 577 395,60 грн. На підставі викладеного, Офісом великих платників податків ДПС складено вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 12.05.2020 №Ю-0003865212, якою ТОВ «Ядзакі Україна» повідомлено, що станом на 23.03.2020 заборгованість останнього зі сплати єдиного внеску становить 577 395,60 грн. Крім того, Офісом великих платників податків ДПС прийнято рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 12.05.2020 №0003855212, яким у зв`язку зі донарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування у розмірі 577 395,60 грн., до ТОВ «Ядзакі Україна» застосовано штрафні санкції у розмірі 302 686,52 грн. Не погодившись з такими рішенням та вимогою, позивач звернувся до суду з позовом. Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що нарахована учням плата, які проходять виробничу практику на підприємстві є базою нарахування єдиного внеску. При цьому, на підприємство покладається обов`язок нарахувати та утримати єдиний внесок із усієї суми нарахованої плати учня. Виплати ТОВ «Ядзакі Україна» на користь працівників грошових коштів до пам`ятних дат (одруження), на оздоровлення (працівників, а не дітей працівників) та оплати штрафу не є виплатами, на які не нараховується єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а тому під час нарахування таких виплат обов`язково здійснюються нарахування та, відповідно, виплата єдиного соціального внеску. Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого. Порядок обчислення і сплати єдиного внеску врегульовано Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 №2464-VІ (далі - Закон №2464-VІ). За приписами пункту 2 частини першої статті 1 Закону №2464-VІ єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. Вичерпний перелік платників єдиного внеску закріплений у статті 4 Закону №2464-VІ, й до таких, серед іншого, належать роботодавці, у тому числі, підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами. Статтею 7 Закону № 2464-VІ регламентовано порядок визначення бази нарахування єдиного внеску. Відповідно до пункту 1 частини першої означеної статті для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого) частини першої статті 4 цього Закону, єдиний внесок нараховується на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами. Своєю чергою, перелік видів виплат, на які не нараховується єдиний внесок, затверджується Кабінетом Міністрів України (частина сьома статті 7 Закону № 2464-VІ). Відповідно до частини сьомої статті 7 Закону №2464-VІ, постановою Кабінету Міністрів України від 22.12.2010 №1170 затверджено Перелік видів виплат, що здійснюються за рахунок коштів роботодавців, на які не нараховується єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - Постанова №1170). За приписами підпункту 5 пункту 3 Розділу ІV Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 №449 (далі - Інструкція №449), визначення видів виплат, що належать до основної, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат при нарахуванні єдиного внеску передбачено Інструкцією зі статистики заробітної плати, затвердженою наказом Державного комітету статистики України від 13.01.2004 №5 (далі - Інструкція №5). Приймаючи оскаржуване рішення та вимогу, відповідач вказував про те, що позивач не нарахував та не сплатив єдиний внесок на суми виплат, які нараховувались студентам під час проходження виробничої практики; на суми виплат на користь працівників грошових коштів до пам`ятних дат (одруження), на оздоровлення (працівників, а не дітей працівників) та оплати штрафу. Щодо нарахування єдиного внеску на суми виплат, що виплачені на користь працівників. Підпункт 2.3 розділу 2 Інструкції №5 визначає інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких включається винагороди та премії, які мають одноразовий характер, компенсаційні та інші грошові й матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. До таких виплат віднесено: - (пункт 2.3.2) одноразові заохочення, не пов`язані з конкретними результатами праці (наприклад, до ювілейних та пам`ятних дат, як у грошовій, так і натуральній формі); - (пункт 2.3.3) матеріальна допомога, що має систематичний характер, надана всім або більшості працівників (на оздоровлення, у зв`язку з екологічним станом, крім сум, указаних у п.3.31). Своєю чергою, розділом 3 Інструкції №5 визначено перелік інших виплат, що не належать до фонду оплати праці, до яких, серед іншого, віднесено: - (пункт 3.4) соціальні допомоги та виплати за рахунок коштів підприємства, установлені колективним договором (працівникам, які перебувають у відпустці для догляду за дитиною, на народження дитини, сім`ям з неповнолітніми дітьми); - (пункт 3.30) витрати підприємств на оплату послуг з лікування працівників, які були надані установами охорони здоров`я (крім виплат, зазначених у пп.2.3.3); - (пункт 3.31) матеріальна допомога разового характеру, що надається підприємством окремим працівникам у зв`язку із сімейними обставинами, на оплату лікування, оздоровлення дітей, поховання. Серед виплат, на які не нараховується єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, у пункті 14 Постанови №1170 визначено матеріальну допомогу разового характеру, що надається окремим працівникам у зв`язку із сімейними обставинами, на оплату лікування, оздоровлення дітей, поховання. Як зазначалося, спірним питанням у цій частині позову є нарахування та сплата позивачем єдиного внеску на суми виплачених працівникам коштів у зв`язку зі смертю родичів, одруженням, оздоровленням та лікуванням (працівників та членів їх сімей), а також іншими сімейними обставинами (пожежа, хвороба, аварія тощо). Позиція відповідача та мотиви суду першої інстанції у цій частині ґрунтуються на тому, що вказані виплати не є виплатами, на які не нараховується єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. При цьому, суд першої інстанції звернув увагу на те, що виплати до ювілейних та пам`ятних дат відносять до фонду оплати праці. Проте, як виплаває із наведених вище норм, до структури заробітної плати та, відповідно, до бази нарахування єдиного внеску, може належати матеріальна (фінансова) допомога, проте лише та, яка має систематичний та/або заохочувальний характер. Спірні ж виплати, які здійснював позивач своїм працівникам, не мали систематичного характеру, оскільки здійснювалися індивідуально, пов`язувалися із настанням певних подій в особистому житті працівника та його сім`ї, а також не мали обов`язкового характеру й здійснювалися добровільно за відповідним рішенням керівництва. Окрім того, характер таких виплат не є заохочувальним, оскільки не пов`язаний ні із виконанням працівником трудових функцій у минулому, ні у майбутньому. У свою чергу, на переконання колегії суддів, спірні виплати цілком охоплюються регулюванням пунктів 3.30, 3.31 розділу 3 Інструкції №5 та пункту 14 Постанови №1170 (сімейні обставини, оздоровлення та лікування), а тому нарахування єдиного внеску на відповідні суми є безпідставним. Щодо нарахування єдиного внеску на суми виплат, що виплачені студентам під час проходження виробничої практики. Основною підставою виникнення трудових правовідносин на території України є факт укладення трудового договору, яким відповідно до частини першої статті 21 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою (далі - роботодавець), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а роботодавець - виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно частини першої статті 38 Закону України «Про професійну (професійно-технічну) освіту» встановлено, що час навчання у закладі професійної (професійно-технічної) освіти зараховується до трудового стажу здобувача освіти, у тому числі в безперервний і в стаж роботи за спеціальністю, що дає право на пільги, встановлені для відповідної категорії працівників, якщо перерва між днем закінчення навчання і днем зарахування на роботу за набутою професією не перевищує трьох місяців. Пунктом 9 Порядку надання робочих місць для проходження учнями, слухачами професійно-технічних навчальних закладів виробничого навчання та виробничої практики, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.06.1999 №992 (далі - Порядок) передбачено, що, перед початком виробничого навчання та виробничої практики керівник підприємства видає наказ про персональний розподіл учнів, серед іншого, установлює системи оплати праці учнів, слухачів за фактично виконаний обсяг робіт відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки) та укладених із професійно-технічними навчальними закладами договорів про навчально-виробничу практику. Відповідно до пунктів 7 і 8 Порядку учні, слухачі учбових закладів, які згідно з договором, укладеним між професійно-технічним навчальним закладом та підприємством, проходять виробничу практику та виробниче навчання на підприємстві, не включаються до складу (списку) і штатного розпису працівників підприємства. При цьому, всі організаційні питання проходження виробничої практики та виробничого навчання в кожному конкретному випадку визначаються положеннями договору, укладеного навчальним закладом і підприємством. Типова форма такого договору наведена в додатку до Порядку. Відповідно до пункту 10 Порядку з моменту розподілу учнів, слухачів професійно-технічного навчального закладу на робочі місця або навчально-виробничі ділянки на них відповідно до законодавства про охорону праці поширюються права та обов`язки щодо виконання правил і норм охорони і праці, техніки безпеки та виробничої санітарії, правил внутрішнього трудового розпорядку та інших правил і норм, що діють на підприємстві, з відповідних професій, спеціальностей і рівнів кваліфікації робітників та службовців. Учні, слухачі підлягають соціальному та іншому страхуванню нарівні з відповідними працівниками підприємства. Таким чином, учні, слухачі професійно-технічних навчальних закладів, які проходять виробничу практику, не включаються до складу (списку) робітників підприємства, однак на них повною мірою розповсюджуються правила внутрішнього трудового розпорядку і положення інших внутрішніх актів і розпоряджень підприємства. Крім того, пунктом 17 Порядку встановлено, що за фактично виконаний обсяг робіт учнями, слухачами за період виробничого навчання та виробничої практики відповідно до виробничих завдань, підприємство нараховує заробітну плату згідно з установленими системами оплати праці за нормами, розцінками, ставками (окладами) з урахуванням коефіцієнтів, доплат і надбавок. Нараховані учням, слухачам кошти переказуються для виплати на рахунок професійно-технічного навчального закладу або виплачуються їм безпосередньо підприємством не пізніше п`яти днів після виплати заробітної плати працівникам підприємства. Аналізуючи наведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що нарахована заробітна плата учням (студентам), які проходять виробничу практику на підприємстві згідно з договором про навчально-виробничу практику, є базою нарахування єдиного внеску. При цьому, на підприємство покладається обов`язок нарахувати та утримати єдиний внесок із усієї суми нарахованої заробітної плати учня (студента). При цьому, суд апеляційної інстанції враховує, що відповідний обов`язок зі сплати єдиного внеску виникає у підприємства не залежно від того, чи були відповідні відносини зі студентом, який проходить виробничу практику, оформлені у встановленому порядку. Проте, вірно розтлумачивши наведені норми, суд першої інстанції невірно встановив дійсні обставини спору у цій частині. Так, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем здійснено нарахування єдиного внеску на кошти у розмірі 1 348 662,12 грн, які були виплачені студентам, що проходили виробничу практику. Відповідачем та судом першої інстанції вказані кошти розцінені як заробітна плата. Проте, з матеріалів справи вбачається, що відповідні кошти виплачені у якості матеріальної допомоги на купівлю навчального обладнання за заявами студентів на підставі наказів позивача. Будь-яких посилань на безпідставність спрямування цих коштів на вказані потреби чи непідтвердженя їх використання для цих потреб відповідач ні в акті перевірки, ні під час розгляду справи у суді не навів. Відповідно до частин першої-другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Відтак, колегія суддів констатує, що виплати студентам, на суми яких відповідачем були нарахований єдиний внесок, є матеріальною допомогою на купівлю навчального обладнання. У зв`язку із цим, важливо відмітити, що суд апеляційної інстанції не досліджує питання правомірності нарахування чи не нарахування студентам заробітної плати, утримання з неї єдиного внеску або ж сплати мінімального єдиного внеску. У даному випадку судом апеляційної інстанції досліджується виключно питання правомірності утримання єдиного внеску зі сплаченої студентам матеріальної допомоги на купівлю навчального обладнання. Так, витрати, пов`язані з організацією навчального процесу (придбання навчального матеріалу, оренда приміщень) віднесені до переліку видів виплат, що здійснюються за рахунок коштів роботодавців, на які не нараховується єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого Постановою №1170, а також згідно пункту 3.24 розділу 3 Інструкції №5 віднесені до складу інших виплат, що не належать до фонду оплати праці. Відтак, нарахування відповідачем єдиного внеску на суми виплаченої позивачем матеріальної допомоги на купівлю навчального обладнання є неправомірним. Дотримуючись принципу офіційного з`ясування обставин справи, колегія суддів додатково звертає увагу також і на такі обставини. Приймаючи оскаржувані рішення та вимогу, відповідач окрім іншого вказував про заниження позивачем бази нарахування єдиного внеску на суму 33568,27 грн у якості «додаткового блага, які платником були самостійно виправлені, але не у повному обсязі». Суд наголошує, що ні в акті перевірки, ні у наданих суду документах, немає жодних посилань, які б ідентифікували ці суми та конкретизували їх правову природу. Окрім того, цілком незрозумілим та таким, що не відповідає принципу правової визначеності, формулювання контролюючого органу «виправлення благ не у повному обсязі» як єдиної підстави для збільшення бази єдиного внеску у цій частині. Також, в акті перевірки міститься посилання на те, що здійснюючи розрахунок єдиного внеску з 2016 року, контролюючий орган використовував ставку внеску у 22% (як це визначено частиною п`ятою статті 8 Закону №2464-VІ у редакції Закону України № 909-VIII від 24.12.2015). Натомість, зі здійснених судом апеляційної інстанції розрахунків вбачається, що контролюючим органом фактично використовувалася ставка 39,02%, яка з 01.01.2016 не підлягала застосуванню. Наведене також мало вплив на розрахунок штрафу за донарахування єдиного внеску. Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв помилкове рішення про відмову у задоволенні позову, оскільки підстави для визначення позивачу зобов`язань зі сплати єдиного внеску були відсутні, а тому оскаржувані рішення та вимога є протиправними та підлягають скасуванню. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя . Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Інші доводи учасників справи висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини. Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 КАС. Відповідно до пункту другого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. За змістом частини першої статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Оскільки судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, то оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню, а позов задоволенню. Згідно частин першої, шостої статті 139 КАС при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат. Оскільки за подання позовної заяви та апеляційної скарги позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 33 003,08 грн, то враховуючи, що суд апеляційної інстанції задовольняє позов, то вказані кошти підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Результат розгляду: granted