Рішення адміністративного суду від 2022-09-06 00:00:00+03

У квітні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Квасилівський ливарно-механічний завод» (далі ТОВ «Квасилівський ЛМЗ») звернулося до адміністративного суду із позовом, у якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення (далі ППР) Головного управління ДПС у Рівненській області (далі ГУ ДПС): № 0000053305 від 10 січня 2020 року, згідно з яким йому збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб (далі ПДФО) на 352 815,29 грн, з яких 350 552,12 грн штрафні (фінансові) санкції (штрафи) та 2263,17 грн пеня; № 00000460501 від 10 січня 2020 року, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на прибуток (далі ПНП) на 1 552 099,00 грн, з яких 1 241 679,00 грн за податковими зобов`язаннями та 310 420,00 грн за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами); №00004010501 від 25 березня 2020 року, яким товариству збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість (далі ПДВ) у розмірі 2 393 898,00 грн, з яких 1 915 119,00 грн за основним податковим зобов`язанням та 478 780,00 грн за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами). Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 24 грудня 2020 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22 квітня 2021 року, позов ТОВ «Квасилівський ЛМЗ» було задоволено частково. Визнано протиправними та скасовано ППР ГУ ДПС від 10 січня 2020 року №0000053305, від 10 січня 2020 року № №00000460501 у частині збільшення суми грошового зобов`язання з ПНП на 679 355,00 грн та від 25 березня 2020 року №00004010501 у частині збільшення суми грошового зобов`язання з ПДВ на 2 336 764,00 грн. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 19 травня 2022 року касаційну скаргу ТОВ «Квасилівський ЛМЗ» задоволено частково. Скасовано постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22 квітня 2021 року у частині вирішення позовних вимог про скасування ППР від 10 січня 2020 року №00000460501 щодо донарахування грошового зобов`язання з ПНП в сумі 826 057,00 грн та у цій частині справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. У решті постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22 квітня 2021 року в оскаржуваній частині залишено без змін. При цьому касаційний суд вказав на необхідність дослідження у ході апеляційного розгляду підписаних між новим кредитором [PERSON] та ТОВ «Квасилівський ЛМЗ» низки додаткових угод про відстрочення сплати заборгованості на предмет переривання строку позовної давності сплати позивачем наявної кредиторської заборгованості, які не отримали жодної юридичної оцінки як в аспекті їх впливу на статус кредиторської заборгованості позивача у сумі 3 671 365,98 грн, яка не заперечується позивачем, так і в контексті їх подання/неподання у ході перевірки та під час розгляду справи у суді першої інстанції. У апеляційній скарзі ТОВ «Квасилівський ЛМЗ» вказує на те, що судом першої інстанції надано помилкову оцінку висновкам контролюючого органу про заниження позивачем доходу за 9 місяців 2019 року на суму 3 671 365,98 грн з огляду на наявність станом на 01 січня 2017 року кредиторської заборгованості у вказаній сумі перед низкою контрагентів з датою виникнення січень-вересень 2016 року, Відтак відповідач безпідставно вважав, що позивач мав включити до складу інших доходів таку кредиторську заборгованість на загальну суму 3 671 365, 98 грн, термін позовної давності по якій минув у періоді, що підлягав перевірці, а саме: за договором №17-08-16 та №17-08-16/1 від 17 серпня 2016 року з ТОВ «ГРОТЕКС ПЛЮС»; за договором № 19-07-16 від 19 липня 2016 року з ТОВ «АЛЬТ ФОРМ»; за договором №18-07-16 від 18 липня 2016 року з ТОВ «МАТО ТРЕЙД»; за договором №010816 від 01 серпня 2016 року з TOB «МАТРІКС ЛТД»; за договором №1606/15/1 від 16 червня 2015 року з ТОВ «МЕРКУРІІНОВЕЙШН»; за договором № 15416-3 від 15 квітня 2016 року з ТОВ «МОНОЛІТ БУД СЕРВІС»; за договором №16-3103/2 від 31 березня 2016 року з ТОВ «БК ПРОФБУД 2015»; за договором №0404-2016 від 04 квітня 2016 року з ТОВ «ПРОФБУДКОМПЛЕКС»; за договорами №091616 та №091616/п від 03 жовтня 2016 року з ТОВ «РЕНТКОМПАНІ»; за договором №16-08-16 від 16 серпня 2016 року з ТОВ «ЮНКЕР ПЛЮС»; за договором №050216/4 від 05 лютого 2016 року з ТОВ «ПАНОРАМА СКАЙ». На думку скаржника, судом першої інстанції не надано належної оцінки договорам про відступлення права вимоги №12 від 29 вересня 2018 року, №14 від 29 вересня 2018 року, №17 від 29 вересня 2018 року, №19 від 29 вересня 2018 року,№20 від 29 вересня 2018 року, №21 від 29 вересня 2018 року, №22 від 29 вересня 2018 року, №23 від 29 вересня 2018 року, №25 від 29 вересня 2018 року, №29 від 29 вересня 2018 року, №43 від 30 жовтня 2018 року, за умовами яких право вимоги за вказаними договорами було передано фізичній особі [PERSON] , а також укладеним у подальшому з новим кредитором додатковим угодам про зміну строків оплати за отриманий позивачем товар. \~ Учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, на виклик апеляційного суду не прибули, що відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності. Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги у частині, що направлена на новий апеляційний розгляд касаційним судом, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог скаржника з огляду на таке. Як безспірно встановлено судом першої інстанцій, у 2015-2016 роках ТОВ «Квасилівський ЛМЗ» уклало ряд договорів про постачання йому товарно-матеріальних цінностей (далі ТМЦ), зокрема: за договорами №17-08-16 та №17-08-16/1 від 17 серпня 2016 року з ТОВ «ГРОТЕКС ПЛЮС» ТОВ «Квасилівський ЛМЗ» зобов`язувалося оплатити товар протягом 30 календарних днів з дня отримання; за договором №19-07-16 від 19 липня 2016 року з ТОВ «АЛЬТ ФОРМ» ТОВ «Квасилівський ЛМЗ» зобов`язувалося оплатити товар протягом 30 календарних днів з дня отримання; за договором №18-07-16 від 18 липня 2016 року з ТОВ «МАГО ТРЕЙД» ТОВ «Квасилівський ЛМЗ» зобов`язувалося оплатити товар протягом 30 календарних днів з дня отримання; за договором №010816 від 01 серпня 2016 року з TOB «МАТРІКС ЛТД» ТОВ «Квасилівський ЛМЗ» зобов`язувалося оплатити товар протягом 30 календарних днів з дня отримання; за договором №1606/15/1 від 16 червня 2015 року з ТОВ «МЕРКУРІ ІНОВЕЙШН» ТОВ «Квасилівський ЛМЗ» зобов`язувалося оплатити товар протягом 15 календарних днів з дня отримання; за договору №15416-3 від 15 квітня 2016 року з ТОВ «МОНОЛІТ БУД СЕРВІС» ТОВ «Квасилівський ЛМЗ» зобов`язувалося оплатити товар протягом 30 календарних днів з дня отримання; за договором №16-3103/2 від 31 березня 2016 року з ТОВ «БК ПРОФБУД 2015» ТОВ «Квасилівський ЛМЗ» зобов`язувалося оплатити товар протягом 30 календарних днів з дня отримання; за договором №0404-2016 від 04 квітня 2016 року з ТОВ «ПРОФБУДКОМПЛЕКС» ТОВ «Квасилівський ЛМЗ» зобов`язувалося оплатити товар протягом 30 календарних днів з дня отримання; за договорами №091616 та №091616/п від 03 жовтня 2016 року з ТОВ «РЕНТКОМПАНІ» ТОВ «Квасилівський ЛМЗ» зобов`язувалося оплатити товар протягом 30 календарних днів з дня отримання; за договором №16-08-16 від 16 серпня 2016 року з ТОВ «ЮНКЕР ПЛЮС» ТОВ «Квасилівський ЛМЗ» зобов`язувалося оплатити товар протягом 30 календарних днів з дня отримання; за договором №050216/4 від 05 лютого 2016 року з ТОВ «ПАНОРАМА СКАЙ» ТОВ «Квасилівський ЛМЗ» зобов`язувалося оплатити товар протягом 30 календарних днів з дня отримання. Виконання контрагентами позивача за вказаними договорами своїх зобов`язань по поставці товару ТОВ «Квасилівський ЛМЗ» не заперечується, а також визнається існування у позивача кредиторської заборгованості перед ними станом на 01 січня 2017 року у загальному розмірі 3 671 365,98 грн. Водночас судом було встановлено укладення постачальниками позивача ТОВ «ГРОТЕКС ПЛЮС», ТОВ «АЛЬТ ФОРМ», ТОВ «МАГО ТРЕЙД», TOB «МАТРІКС ЛТД», ТОВ «МЕРКУРІ ІНОВЕЙШН», ТОВ «МОНОЛІТ БУД СЕРВІС», ТОВ «БК ПРОФБУД 2015», ТОВ «ПРОФБУДКОМПЛЕКС», ТОВ «РЕНТКОМПАНІ», ТОВ «ЮНКЕР ПЛЮС» та ТОВ «ПАНОРАМА СКАЙ» договорів про відступлення права вимоги боргу №12 від 29 вересня 2018 року, №14 від 29 вересня 2018 року, №17 від 29 вересня 2018 року, №19 від 29 вересня 2018 року, №20 від 29 вересня 2018 року, №21 від 29 вересня 2018 року, №22 від 29 вересня 2018 року, №23 від 29 вересня 2018 року, №25 від 29 вересня 2018 року, №29 від 29 вересня 2018 року, №43 від 30 жовтня 2018 року громадянину [PERSON] . При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого. Відповідно до частини 1 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників. Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. На підставі аналізу матеріалів справи та позицій сторін, викладених у заявах по суті справи, апеляційний суд дійшов переконання, що на стадії апеляційного перегляду, з урахуванням вказівок касаційного суду, суть публічно-правового спору, що розглядається, зводиться до оцінки підписаних між новим кредитором [PERSON] та ТОВ «Квасилівський ЛМЗ» низки додаткових угод про відстрочення сплати заборгованості на предмет переривання строку позовної давності сплати позивачем наявної кредиторської заборгованості. Положеннями статті 67 Конституції України передбачено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регламентовано приписами Податкового кодексу України (далі ПК). Відповідно до підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 ПК у редакції на час спірних правовідносин об`єктом оподаткування податком на прибуток є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу. Пунктом 5 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 15 «Дохід», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 29 листопада 1999 року №290 (далі П(С)БО 15) дохід визнається під час збільшення активу або зменшення зобов`язання, що зумовлює зростання власного капіталу (за винятком зростання капіталу за рахунок внесків учасників підприємства), за умови, що оцінка доходу може бути достовірно визначена. Згідно із пунктом 7 П(С)БО 15 до складу інших доходів, зокрема, включаються дохід від реалізації фінансових інвестицій; дохід від неопераційних курсових різниць та інші доходи, які виникають у процесі господарської діяльності, але не пов`язані з операційною діяльністю підприємства. Приписами підпункту 14.1.257 пункту 14.1 статті 14 ПК визначено безповоротну фінансову допомогу як, зокрема, суму заборгованості одного платника податків перед іншим платником податків, що не стягнута після закінчення строку позовної давності. Питання строку позовної давності регламентовано Цивільним кодексом України (далі ЦК) Відповідно до приписів статей 256, 257 ЦК позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 1 статті 259 ЦК передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Окрім того, за правилами частини 2 статті 260 ЦК порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін. Досліджуючи умови укладених постачальниками позивача ТОВ «ГРОТЕКС ПЛЮС», ТОВ «АЛЬТ ФОРМ», ТОВ «МАГО ТРЕЙД», TOB «МАТРІКС ЛТД», ТОВ «МЕРКУРІ ІНОВЕЙШН», ТОВ «МОНОЛІТ БУД СЕРВІС», ТОВ «БК ПРОФБУД 2015», ТОВ «ПРОФБУДКОМПЛЕКС», ТОВ «РЕНТКОМПАНІ», ТОВ «ЮНКЕР ПЛЮС» та ТОВ «ПАНОРАМА СКАЙ» договорів про відступлення права вимоги боргу №12 від 29 вересня 2018 року, №14 від 29 вересня 2018 року, №17 від 29 вересня 2018 року, №19 від 29 вересня 2018 року, №20 від 29 вересня 2018 року, №21 від 29 вересня 2018 року, №22 від 29 вересня 2018 року, №23 від 29 вересня 2018 року, №25 від 29 вересня 2018 року, №29 від 29 вересня 2018 року, №43 від 30 жовтня 2018 року громадянину [PERSON] (а.с. 55-94 т. 4), апеляційний суд звертає увагу на таке. Вказані договори із вказаними постачальниками ТОВ «Квасилівський ЛМЗ» були укладені громадянином [PERSON] у один день, їх предметом є відступлення права вимоги до боржника новому кредитору, а умови цих договорів носять тотожний характер. Як передбачено підпунктом 2.5.1 пункту 2.5. досліджуваних договорів, з метою реалізації но0вим кредитором ( [PERSON] ) переданого йому первісним кредитором \~права вимоги до боржника (ТОВ «Квасилівський ЛМЗ»), новий кредитор отримує право вимагати від боржника або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржника, добровільної сплати заборгованості за основним договором у порядку та на умовах, визначених основним договором. Таким чином, умови вказаних договорів про відступлення права вимоги боргу не містять положень про збільшення у відповідності до приписів частини 1 статті 259 ЦК сторуку позовної давності, встановленої законом, за домовленістю сторін. Оцінюючи долучені до апеляційної скарги копії додаткових угод між новим кредитором ( [PERSON] ) та ТОВ «Квасилівський ЛМЗ» про продовження строків оплати товару (наданих послуг) за договорами №17-08-16 та №17-08-16/1 від 17 серпня 2016 року; №19-07-16 від 19 липня 2016 року; №18-07-16 від 18 липня 2016 року; №010816 від 01 серпня 2016 року; №1606/15/1 від 16 червня 2015 року; №15416-3 від 15 квітня 2016 року; №16-3103/2 від 31 березня 2016 року; №0404-2016 від 04 квітня 2016 року; №091616 та №091616/п від 03 жовтня 2016 року; №16-08-16 від 16 серпня 2016 року; №050216/4 від 05 лютого 2016 року (а.с. 249-261 т.4) апеляційний суд виходить із такого. Передусім слід зауважити, що копії зазначених додаткових угод жодним чином не завірені у порушення приписів статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, що ставить під сумнів можливість їх використання у якості письмових доказів апеляційним судом при вирішенні спору. Окрім того, в силу вимог пункту 44.1 статті 44 ПК для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту. Згідно із приписами пункту 85.2 статті 85 ПК платник податків зобов`язаний надати посадовим (службовим) особам контролюючих органів у повному обсязі всі документи, що належать або пов`язані з предметом перевірки. Такий обов`язок виникає у платника податків після початку перевірки. Пунктом 44.6 статті 44 ПК передбачено, що у разі якщо до закінчення перевірки або у терміни, визначені в абзаці другому пункту 44.7 цієї статті платник податків не надає посадовим особам контролюючого органу, які проводять перевірку, документи (незалежно від причин такого ненадання, крім випадків виїмки документів або іншого вилучення правоохоронними органами), що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, вважається, що такі документи були відсутні у такого платника податків на час складення такої звітності. Згідно із пунктом 44.7 статті 44 ПК у разі якщо посадова особа контролюючого органу, яка здійснює перевірку, відмовляється з будь-яких причин від врахування документів, наданих платником податків під час проведення перевірки, платник податків має право до закінчення перевірки надіслати листом з повідомленням про вручення та з описом вкладеного або надати безпосередньо до контролюючого органу, який проводить перевірку, копії таких документів (засвідчені печаткою платника податків (за наявності печатки) та підписом платника податків - фізичної особи або посадової особи платника податків - юридичної особи). Протягом 10 робочих днів з дня, наступного за днем отримання акта перевірки, платник податків має право подати контролюючому органу, що проводив перевірку, заперечення та/або додаткові документи, які підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності. У матеріалах справи відсутні докази того, що позивачем зазначені документи надавалися контролюючому органу\\, під час перевірки, результати якої оформлено актом №568/17-00-05-01/38623245 від 16 грудня 2019 року, висновки якого лягли у основу оспорюваного ППР від 10 січня 2020 року №00000460501 щодо донарахування грошового зобов`язання з ПНП у сумі 826 057,00 грн. Зміст наведених правових норм свідчить, що обов`язок контролюючого органу здійснювати перевірку на підставі первинних документів кореспондується з обов`язком платника податків зберігати такі первинні документи та надавати їх при перевірці. Ненадання таких документів приписами пункту 44.6 ПК прирівнюється до їх відсутності. Єдине виключення при застосуванні правових наслідків ненадання платником податків на вимогу контролюючого органу зазначених вище документів становить їх відсутність внаслідок виїмки документів або іншого вилучення правоохоронними органами. Надання первинних документів згодом, у тому числі під час розгляду справи у суді, не змінює статусу цих документів, як таких, що були відсутні на час формування даних звітності та їх надання згодом не має правових наслідків для цілей підтвердження правомірності формування спірних сум податкових вигод у відповідний податковий період. До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 21 жовтня 2021 року при розгляді справи № 802/1464/17-а, який в силу приписів частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховуються апеляційним судом під час вирішення цього спору. Водночас відповідно до частини 4 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Разом із тим ТОВ «Квасилівський ЛМЗ» при поданні із апеляційною скаргою нових доказів не навело обставин, з якими приписи частини 4 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України пов`язують можливість їх врахування під час апеляційного перегляду. Підсумовуючи наведене, на переконання апеляційного суду, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, у частині, що передана на повторний апеляційний розгляд судом касаційної інстанції, не містять належного обґрунтування чи фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції. Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було. З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи цей публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Результат розгляду: denied