Рішення адміністративного суду від 2022-09-21 00:00:00+03

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва 12 січня 2022 року частково задоволено позов [PERSON] , внаслідок чого визнано протиправним та скасовано наказ Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 23.10.2020 №462 «ОС» «Про звільнення [PERSON] », поновлено її на посаді головного інспектора будівельного нагляду відділу методології та нагляду за видачею дозволів на виконання будівельних робіт Департаменту дозвільних процедур Державної архітектурно-будівельної інспекції України з 24.10.2020 та стягнуто на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 166 688, 90 грн. 27 січня 2022 року на виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 січня 2022 року видано виконавчі листи. В подальшому Управління Державної казначейської служби України у Дніпровському районі м.Києві звернулось до суду із заявою про заміну сторони виконавчого провадження для належного виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 січня 2022 року. Заява обґрунтована тим, що виконання рішення неможливе без заміни боржника у виконавчому листі, оскільки згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Державна архітектурно-будівельна інспекція України з 20.03.2020 знаходиться в стані припинення, а Постановою КМУ від 23.12.2020 № 1340 утворено Державну інспекцію архітектури та містобудування України, тобто на думку заявника ці обставини зумовлюють заміну сторони у виконавчому провадженні. Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва 03 червня 2022 року заяву про заміну сторони виконавчого провадження задоволено та замінено боржника по справі №640/8558/21 з Державної архітектурно-будівельної інспекції України (далі - ДАБІ) на Державну інспекцію архітектури та містобудування України (далі - ДІАМ). При цьому, суд виходив з того, що ДАБІ, як юридична особа, не ліквідована, проте її функціональні обов`язки передані до ДІАМ. Не погоджуючись з таким судовим рішенням, Державна інспекція архітектури та містобудування України подала апеляційну скаргу, в якій вказуючи на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуально права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та відмовити у задоволені заяви про заміну сторони виконавчого провадження. Свої вимоги обґрунтовує тим, що статус юридичної особи втрачається з часу внесення до Реєстру запису про її припинення, при цьому судом першої інстанції не встановлено, що ДАБІ є припиненою на час розгляду заяви про заміну сторони у виконавчому провадженні, не надано доказів передачі у встановленому порядку визначених законом прав, обов`язків, зобов`язань ДАБІ до ДІАМ, та враховуючи, що зобов`язання, яке покладено рішенням суду від 12.01.2022 на ДАБІ не стосується публічно-владних функцій ДІАМ, відсутні підстави для заміни сторони виконавчого провадження з ДАБІ на ДІАМ. Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін та зазначає про безпідставність доводів, викладених в апеляційній скарзі. В судовому засіданні представник апелянта вимоги апеляційної скарги підтримала, наполягала на їх задоволенні, в той час, як представник позивача проти цього заперечувала, просила судове рішення залишити без змін. Належним чином повідомлений про дату, час і місце апеляційного розгляду представник відповідача до суду не прибув, що не є перешкодою для судового розгляду. Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, згідно ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02.06.2016 (далі - Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 15 Закону № 1404-VIII сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення. Відповідно до абзацу 1 частини 5 статті 15 Закону № 1404-VIII у разі вибуття однієї зі сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив. Публічне правонаступництво органів державної влади є окремим, особливим видом правонаступництва. Під ним розуміють перехід в установлених законом випадках прав та обов`язків одного суб`єкта права до іншого. При цьому обов`язок щодо відновлення порушених прав особи покладається на орган, уповноважений відновити такі права. Такий підхід про перехід до правонаступника обов`язку відновити порушене право відповідає принципу верховенства права, оскільки метою правосуддя є ефективне поновлення порушених прав, свобод і законних інтересів. У спорах, які виникають з публічних правовідносин, де оскаржуються рішення (дії, бездіяльність) державного органу, пов`язані зі здійсненням функції від імені держави, стороною є сама держава в особі того чи іншого уповноваженого органу. Функції держави, які реалізовувалися ліквідованим органом, не можуть бути припинені та підлягають передачі іншим державним органам, за винятком того випадку, коли держава відмовляється від таких функцій взагалі. Подібні правові позиції викладено у постанові Верховного Суду від 07.04.2022 у справі № 910/8252/21 та від 22.02.2021 у справі № 910/6336/19. Отже, правонаступництво у сфері управлінської діяльності органів державної влади (публічне правонаступництво) передбачає повне або часткове передання (набуття) адміністративної компетенції одного суб`єкта владних повноважень (суб`єкта публічної адміністрації) іншому або внаслідок припинення первісного суб`єкта, або внаслідок повного чи часткового припинення його адміністративної компетенції. У такому разі також відбувається вибуття суб`єкта владних повноважень із публічних правовідносин. Особливістю публічного правонаступництва є те, що подія переходу прав та обов`язків, що відбувається із суб`єктами владних повноважень сама собою повинна бути публічною та врегульованою нормами адміністративного права. При цьому можна виділити дві форми адміністративного (публічного) правонаступництва: 1) фактичне (або компетенційне адміністративне правонаступництво), тобто таке, де вирішуються питання передачі фактичних повноважень від одного до іншого органу, посадової особи (або повноважень за компетенцією); 2) процесуальне адміністративне (публічне) правонаступництво. Фактичне (компетенційне) адміністративне (публічне) правонаступництво - це врегульовані нормами адміністративного права умови та порядок передання адміністративної компетенції від одного суб`єкта владних повноважень (суб`єкта публічної адміністрації) до іншого, який набуває певні владні повноваження внаслідок ліквідації органу чи посади суб`єкта владних повноважень, припинення первісного суб`єкта, або внаслідок повного чи часткового припинення компетенції органу публічної адміністрації чи припинення повноважень посадової особи. При визначенні процесуального адміністративного (публічного) правонаступництва суд повинен виходити з того, хто є правонаступником у спірних правовідносинах, і враховувати таке: якщо під час розгляду справи буде встановлено, що орган державної влади, орган місцевого самоврядування, рішення, дії чи бездіяльність яких оскаржуються, припинили свою діяльність, то суд повинен залучити до участі у справі їхніх правонаступників. Відповідно до ч. 1, 5 ст. 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення. Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Державна архітектурно-будівельна інспекція України з 20.03.2020 перебуває в стані припинення (запис №10701100016047267). За інформацією із офіційного веб-ресурсу Міністерства розвитку громад та територій України з 16.09.2021 розпочала роботу Державна інспекція архітектури та містобудування. Колегія суддів звертає увагу, що примусове виконання рішення суду у даній справі не стосується реалізації публічних владно-управлінських функцій, а стосується питання щодо звільнення позивача з публічної служби та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Таким чином, заміна ДАБІ як боржника за вказаним рішенням може мати місце виключно у випадку фактичного її вибуття унаслідок припинення. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 11.02.2021 у справі № 826/9815/18 та від 14.04.2021 у справі № 826/14904/18. Отже, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення заяви про заміну сторони виконавчого провадження. Крім того, гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження», та особливості їх виконання встановлює Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05.06.2012 № 4901-VI (далі - Закон № 4901-VI). Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону № 4901-VI держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є, зокрема, державний орган. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону № 4901-VI виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Зазначена норма кореспондується з положеннями пункту 33 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845 (далі - Порядок № 845), яким передбачено, що у разі коли судове рішення стосується спорів фізичних осіб із суб`єктами владних повноважень з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг або судове рішення неможливо виконати протягом двох місяців з дня надходження документів, зазначених у пункті 6 цього Порядку, орган Казначейства для виконання рішення про стягнення передає до Казначейства документи та відомості згідно з підпунктом 1 пункту 47 цього Порядку. При цьому органом Казначейства відновлюється проведення платежів боржника. У разі встановлення боржнику відповідних бюджетних асигнувань після передачі до Казначейства документів та відомостей орган Казначейства здійснює заходи, спрямовані на безспірне списання коштів з рахунків боржника, визначені цим Порядком. Пункт 47 Порядку № 845 передбачає порядок безспірного списання коштів державного бюджету за державною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів, зокрема шляхом внесення змін до закону про Державний бюджет України. Отже, документи передані в порядку пункту 33 Порядку № 845 списуються Казначейством виключно за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги спростовують висновки, покладені в основу ухвали суду першої інстанції, прийнятої з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване судове рішення - скасуванню з ухваленням постанови про відмову у задоволенні заяви. Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Згідно п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Результат розгляду: denied