Рішення адміністративного суду від 2022-07-05 00:00:00+03

[PERSON] звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, в якому просив: - визнати протиправним та скасувати рішення від 13 серпня 2020 року №80114300003985/2/217 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну; - зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву громадянина Азербайджану [PERSON] про надання дозволу на імміграцію в Україну. Позов обґрунтовано відсутністю підстав для відмови наданні дозволу на імміграцію в Україну, у зв`язку із тим, що позивач подав до міграційного органу відповідну заяву разом із усіма необхідними документами, як передбачено Законом України «Про імміграцію». Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 грудня 2021 року позовні вимоги задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 13 серпня 2020 року №80114300003985/2/217 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну. В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог - відмовити. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що позивач при поданні клопотання про надання дозволу на імміграцію в Україну свідомо надав неправдиві відомості з метою легалізації на території України та отримання відповідних документів, що свідчить про безпідставність позовних вимог. Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження. Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] , [INFO] , згідно паспорту № [NUMBER] , виданий 12.07.2014 строком дії до 11.07.2024, та посвідки на тимчасове проживання № [NUMBER] , є громадянином Республіки Азербайджан. Згідно свідоцтва про шлюб - одружений 12.05.2018 року на громадянці України - [PERSON] , [INFO] . 28 травня 2020 року позивач звернувся до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 1 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію» - шлюб з громадянином України дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України. До цієї заяви позивач додав копію посвідки на тимчасове проживання № [NUMBER] , довідку №56 від 31 березня 2020 року про реєстрацію місця проживання особи, копію та переклад паспорта громадянина Азербайджанської Республіки № [NUMBER] , копію свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 12 травня 2018 року Оболонським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у місті Києві, копію паспорта подружжя № [NUMBER] та копію довідки про місце проживання в Азербайджані. Однак, рішенням Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 13 серпня 2020 року №80114300003985/2/217 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну, що видане громадянину Азербайджану [PERSON] , відмовлено у наданні дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 4 частини першої статті 10 Закону України «Про імміграцію». Не погоджуючись з таким рішенням відповідача та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з цим позовом до суду. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідач відмовив позивачу у наданні дозволу на імміграцію за відсутності законних підстав, а тому рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 13 серпня 2020 року №80114300003985/2/217 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну є протиправним і підлягає скасуванню. Згідно з частиною першою статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Враховуючи, що апелянтом оскаржується рішення лише в межах задоволених позовних вимог, відтак суд апеляційної інстанції здійснює перегляд рішення суду першої інстанції лише у цій частині. Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке. У відповідності до частини другої статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначає Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» № 3671-VI (далі - Закон №3671-VI). Згідно зі статтею 4 вказаного Закону іноземці та особи без громадянства в порядку, визначеному законом України про імміграцію, можуть, зокрема, іммігрувати в Україну на постійне проживання. Умови та порядок імміграції в України іноземців та осіб без громадянства, регулюється Законом України «Про імміграцію» від 07.06.2001 №2491-III (далі - в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, Закон №2491-III) Положеннями статті 1 Закону №2491-III передбачено, що імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; квота імміграції - це гранична кількість іноземців та осіб без громадянства, яким передбачено надати дозвіл на імміграцію протягом календарного року; дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію. Відповідно до статті 4 Закону № 2491-III, дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції. Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів. Згідно з вимогами пункту 1 частини третьої статті 4 зазначеного закону, дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається: одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України. У відповідності до статті 6 Закону України №2491-ІІІ центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції: 1) організовує роботу з прийняття заяв разом із визначеними цим Законом документами щодо надання дозволу на імміграцію від осіб, які перебувають в Україні на законних підставах; 2) організовує роботу з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутності підстав для відмови у його наданні; 3) організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються; 4) організовує роботу з видання та вилучення у випадках, передбачених цим Законом, посвідок на постійне проживання; 5) забезпечує ведення обліку осіб, які подали заяви про надання дозволу на імміграцію, та осіб, яким надано такий дозвіл. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 9 Закону № 2491-III заяви про надання дозволу на імміграцію подаються особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції. Відповідно до частини другої статті 9 Закону № 2491-III заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою. Частиною п`ятою вказаної статті передбачено, що для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Згідно з частинами десятою та одинадцятою статті 9 Закону № 2491-III у разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається. Термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання. У силу вимог статті 10 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію не надається: 1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку; 2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено; 3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я; 4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи; 5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України; 6) в інших випадках, передбачених законами України. З аналізу вищенаведених норм Закону України «Про імміграцію» вбачається, що для оформлення дозволу на імміграцію заявник повинен подати заяву з доданням певного пакету документів. У разі ж ненадання особою повного пакету документів, заява про надання дозволу на імміграцію не приймається та дозвіл на імміграцію не видається. Тобто, вказаними нормами встановленими встановлений вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну. При цьому, процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983 (далі - Порядок №1983). У відповідності до підпункту 2 пункту 2 Порядку №1983, рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні органи ДМС - стосовно іммігрантів, які підпадають під квоту імміграції (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС), а саме: батьків, чоловіка (дружини) іммігранта та його неповнолітніх дітей. У пункті 11 Порядку № 1983 встановлено перелік документів, які подаються для отримання дозволу на імміграцію разом із заявою встановленого ДМС за погодженням з МЗС зразка. Згідно пункту 12 Порядку №1983, територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію; надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам; здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції. Пунктом 14 Порядку №1983 визначено, що територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України «Про імміграцію», надсилають відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби. МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який надіслав запит. У силу вимог пункту 19 Порядку №1983, рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу діє протягом року від дня його прийняття. З аналізу вищевикладеного вбачається, що прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу. Як свідчать матеріали справи, приймаючи рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Республіки Азербайджан [PERSON] відповідач виходив з того, що такою особою у поданій заяві було зазначено свідомо неправдиві відомості чи подано підроблені документи згідно п. 4 частини першої ст. 10 Закону України «Про імміграцію». На обґрунтування прийнятого рішення апелянт вказує на те, що позивач свідомо зазначив неправдиві відомості з метою легалізації на території України, а саме: зазначив неправдиву інформацію про місце проживання за адресою: [ADDRESS] . За переконанням відповідача, насправді позивач за цією адресою не проживав і фактично проживає за адресою: [ADDRESS] . У той же час, колегія суддів звертає увагу на те, що оскаржуване рішення не містить вказаних обгрунтувань. При цьому, у рішенні відповідача не міститься жодних конкретних даних щодо вчинення або можливості вчинення позивачем протиправних дій, які містять ознаки порушення чинного законодавства України. По суті, на підтвердження того, що у заяві про надання дозволу на імміграцію позивач зазначив неправдиві відомості відповідач посилається на лист Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області від 03 серпня 2020 року №51/1-11/121-334. Так, листом від 03 серпня 2020 року №51/1-11/121-334 Головне управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області повідомило відповідача про те, що вжитими перевірочними заходами встановлено, що за адресою: [ADDRESS] , яка зазначена в заяві про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянин Азербайджану [PERSON] не проживає; за час перебування на території України за вказаною адресою позивач спільно з дружиною не проживав, фактично проживає за адресою: [ADDRESS] , що свідчить про свідоме зазначення ним неправдивих відомостей щодо місця проживання. Разом з тим, зі змісту статті 10 Закону України «Про імміграцію» вбачається, що підставами для відмови в наданні дозволу на імміграцію можуть бути лише доведені та обґрунтуванні докази. Однак, у матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач вживав будь-які дії з метою встановлення факту проживання позивача за заявою, що вказана у заяві про надання дозволу на імміграцію, у тому числі виходу за вказаною адресою, складення будь-яких актів, які б фіксували, що позивач не проживає за адресою: [ADDRESS] . Посилання апелянта на лист Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області від 03 серпня 2020 року №51/1-11/121-334 є недоречними, оскільки вказаний лист не підтверджує обставин правдивості чи неправдивості відомостей у заяві позивача про надання дозволу на імміграцію, а лише свідчить про переписку відповідача і автора цього листа. У свою чергу, у справі наявна копія довідки №56 від 31 березня 2020 року про реєстрацію місця проживання особи, видану Виконавчим комітетом Шпендівської сільської ради Кагарлицького району Київської області, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Доказів на спростування вказаної інформації або скасування цієї довідки відповідач до суду не надав. При цьому, відповідачем жодним чином не оспорюється факт подання позивачем до відповідача усіх документів для отримання дозволу на імміграцію, які визначені Законом України «Про імміграцію» та Порядком №1983. Таким чином, Центральним міжрегіональним управлінням державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, як суб`єктом владних повноважень, всупереч частини другої статті 77 КАС України не доведено належними та допустимими доказами факту свідомого зазначення позивачем неправдивих відомостей у його заяві про надання дозволу на імміграцію в України. Крім того, у матеріалах справи відсутні докази наявності вироку суду, яким позивача засуджено до позбавлення волі, та будь-які інші докази того, що дії позивача становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; інформація, яка б підтверджувала порушення позивачем законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства. Отже, відповідачем не надано суду належних доказів існування обставин, що передбачені ст. 10 Закону України «Про імміграцію», які б надавали йому підстави для відмови в наданні дозволу на імміграцію. З огляду на вказане, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що рішення Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 13 серпня 2020 року №80114300003985/2/217 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну позивачу є протиправним та підлягає скасуванню, а позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі. Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні. За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи. Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування. За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Результат розгляду: denied