Рішення адміністративного суду від 2022-05-06 00:00:00+03

30.09.2021 [PERSON] звернувся в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (далі Управління), просив: визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області у здійсненні перерахунку пенсії та переведенні на пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області здійснити перерахунок пенсії та перевести на пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» починаючи з 25 серпня 2021 року. Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2021 року позов задоволено. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що Закон №2262-ХІІ, зокрема пункт «а» статті 12 визначає мінімальний розмір вислуги років, необхідної для призначення пенсії за вислугою років за цим Законом та для позивача він складає 22 календарних роки та 6 місяців і більше. Суд першої інстанції вказав, що положеннями статті 17-1 Закону № 2262-ХІІ та підпункту «в» пункту 3 Постанови № 393 передбачено визначення вислуги років у пільговому обчисленні, а посилання відповідача на необхідність врахування виключно календарної вислуги років є необґрунтованими та суперечать зазначеним вище положенням Закону № 2262-ХІІ та Постанови № 393. Суд першої інстанції зазначив, що Закон №2262-ХІІ як єдину, обов`язкову умову призначення пенсії за вислугу років передбачає наявність у особи певної кількості років певного виду служби (вислуги), водночас, наявність необхідної вислуги років забезпечує право на пенсію за вислугу років безвідносно до віку, стажу та працездатності особи. Суд першої інстанції дійшов висновку, що у позивача наявне право на призначення пенсії (на переведення на пенсію) за вислугу років з урахуванням наявної у нього вислуги років у пільговому обчисленні 22 роки 08 місяців 08 днів. Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області подало апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2021 року та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що функції визначення грошового забезпечення, з якого обчислюється пенсія, не входить до компетенції відповідача. Скаржник вказує, що позивач не має права на пенсію за вислугою років, оскільки на час звільнення зі служби в Національній поліції України 02.08.2016 календарна вислуга років складала 15 років 10 місяців 17 днів, у пільговому обчисленні 22 роки 08 місяців 08 днів. Скаржник зазначає, що законодавець розмежовує такі поняття як «календарна вислуга років» та «вислуга років», до вислуги років можливе зарахування стажу роботи у пільговому обчисленні і цей стаж теж враховується при призначенні пенсії. Скаржник вважає, що у позивача відсутнє право на призначення пенсії за вислугу років з урахуванням пільгової вислуги років. Враховуючи положення статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів. Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України не відповідає. Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи, [PERSON] проходив службу в органах внутрішніх справ України та згідно з наказом Головного управління Національної поліції в Івано-Франківські області від 01.08.2016 за № 282 о/с з 02.08.2016 звільнений зі служби в поліції за підпунктом 2 пункту 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (через хворобу) (а.с.14). Відповідно до вказаного наказу вислуга років [PERSON] станом на день звільнення складала: у календарному обчисленні - 15 років 10 місяців 17 днів, у пільговому обчисленні - 22 роки 08 місяців 08 днів. З 03.08.2016 [PERSON] перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області та отримує пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», що підтверджується протоколом про призначення пенсії (а.с.36). 25.08.2021 [PERSON] звернувся до відповідача із заявою про переведення на пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби та деяких інших осіб», нараховувати розмір пенсії за вислугою років та починати її виплату з часу подачі заяви \~(а.с.12). Листом від 16.09.2021 за №7521-7046/П-02/8-0900/21 Управління повідомило [PERSON] , що оскільки на час звільнення зі служби в Національній поліції України календарна вислуга років складала 15 років, права на пенсію за вислугу років немає. Вважаючи дії Управління щодо відмови у переведенні на пенсію за вислугу років протиправними, [PERSON] звернувся з позовом до суду. Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного. Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн. Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень. Відповідно до статті 102 Закону України «Про Національну поліцію» пенсійне забезпечення поліцейських та виплата одноразової грошової допомоги після звільнення їх зі служби в поліції здійснюються в порядку та на умовах, визначених Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Згідно з пунктом «б» частини 1 статті 1-2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 №2262-XII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі - Закон №2262-XII) право на пенсійне забезпечення на умовах цього Закону мають звільнені зі служби (крім випадків призначення пенсії в разі втрати годувальника дружині (чоловіку) з урахуванням вимог частини п`ятої статті 30 цього Закону, яка призначається незалежно від звільнення зі служби) поліцейські. Відповідно до пункту а частини 1 статті 12 Закону №2262-XII пенсія за вислугу років призначається особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах «б» - «д», «ж» статті 1-2 цього Закону (крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону), незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби: з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року і на день звільнення мають вислугу 22 календарних роки та 6 місяців і більше. До календарної вислуги років зараховується також період, зазначений у частині другій статті 17 цього Закону. Статтею 17 Закону №2262-XII визначено види служби та періоди часу, які зараховуються до вислуги років для призначення пенсії, а частиною 2 вказаної статті передбачено, що до вислуги років поліцейським, співробітникам Служби судової охорони, особам офіцерського складу, особам середнього, старшого та вищого начальницького складу органів внутрішніх справ, державної пожежної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції чи Державної кримінально-виконавчої служби України при призначенні пенсії на умовах цього Закону додатково зараховується час їхнього навчання (незалежно від форми навчання) у цивільних вищих навчальних закладах, а також в інших навчальних закладах, після закінчення яких присвоюється офіцерське (спеціальне) звання, до вступу на військову службу, службу до органів внутрішніх справ, Національної поліції, Служби судової охорони, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції чи Державної кримінально-виконавчої служби України або призначення на відповідну посаду в межах до п`яти років із розрахунку один рік навчання за шість місяців служби. Згідно з частиною 4 статті 17 Закону № 2262-ХІІ при призначенні пенсій особам, які мають право на пенсію за цим Законом, враховуються тільки повні роки вислуги років або страхового стажу без округлення фактичного розміру вислуги років чи страхового стажу в бік збільшення. Закон №2262-ХІІ як єдину, обов`язкову умову призначення пенсії за вислугу років передбачає наявність у особи певної кількості років певного виду служби (вислуги). При цьому, наявність необхідної вислуги років забезпечує право на пенсію за вислугу років безвідносно до віку, стажу та працездатності особи. Визначення у Законі №2262-ХІІ вислуги саме в календарних роках передбачає обов`язкову вислугу усіх календарних днів (365), що в такому випадку і буде становити календарний рік і буде відповідати правилу, закріпленому в частині 4 статті 17 цього ж Закону, щодо можливості врахування при призначенні пенсії тільки повних років вислуги. Таким чином, передбачена Законом №2262-ХІІ календарна вислуга - це вислуга, яка складається з повної кількості календарних днів відповідного періоду (календарний рік - 365 календарних днів, календарний місяць - 30 календарних днів). Отже, законодавець розмежовує такі поняття як вислуга років та календарна вислуга років. При цьому, суд апеляційної інстанції зауважує, що календарне обчислення вислуги років для визначення права на пенсію за вислугу років запроваджено нормами Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011 №3668-VI (набрав чинності 01.10.2011), який прийнято з метою визначення заходів подальшого реформування пенсійної системи та збалансування солідарної системи пенсійного страхування та яким пропонувалось поступово збільшити необхідну вислугу для призначення пенсії за вислугу років військовослужбовцям та деяким іншим особам, запровадивши при цьому її календарне обчислення. Системний аналіз вказаних норм Закону №2262-XII дозволяє суду апеляційної інстанції дійти висновку, що виникнення права на пенсію за вислугою років пов`язують з наявністю саме календарної вислуги років у мінімально визначеному законом розмірі до якої, як виняток, передбачено зарахування періоду, зазначеного у частині 2 статті 17 Закону №2262-XII. При цьому, до загальної вислуги років підлягає зарахуванню і стаж роботи у пільговому обчисленні, який теж враховується при призначенні пенсії, однак за умови наявності в особи першочергово календарної вислуги років, передбаченої ст.12 Закону №2262-XII. Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 27 березня 2018 року (справа № 295/6301/17), від 10 липня 2019 року (справа №1840/3347/18), від 22 серпня 2019 року (справа №295/7220/16-а), від 17 жовтня 2019 року (справа № 761/19075/17) та від 24 жовтня 2019 року (справа № 761/14626/17). Разом з тим, стаття 17 Закону №2262-XII не містить ні відсильних норм, ні посилання на те, що види служби та періоди часу, які зараховуються до вислуги років для призначення пенсії можуть бути встановлені підзаконними нормативно-правовими актами. Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи відповідно до наказу Головного управління Національної поліції в Івано-Франківські області від 01.08.2016 за №282 о/с вислуга років позивача станом на день звільнення складає: у календарному обчисленні - 15 років 10 місяців 17 днів, у пільговому обчисленні - 22 роки 08 місяців 08 днів. Правильність обрахунку вислуги років як календарної, так і у пільговому розрахунку позивачем не заперечується. Таким чином, враховуючи положення Закону №2262-XII, для отримання права на призначення пенсії за вислугу років обов`язковою умовою є наявність саме календарної вислуги років у мінімально визначеному законом розмірі. Станом на день звільнення зі служби у позивача необхідна кількість календарної вислуги років відсутня, а тому права на призначення пенсії за вислугу років він не набув. Щодо застосування судом першої інстанції норм Постанови Кабінету Міністрів України «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей» від 17 липня 1992 року № 393, пунктом 3 якої закріплені періоди, які зараховуються на пільгових умовах до вислуги років для призначення пенсій особам, зазначеним в абзаці першому пункту 1 цієї постанови (особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони), то суд апеляційної інстанції зауважує, що згідно з частиною 3 статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу. Оскільки приписи пункту 3 Постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 суперечать приписам статті 12 Закону №2262-ХІІ, застосуванню підлягає саме Закон №2262-ХІІ як такий, що має вищу юридичну силу. Згідно з статтею 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Отже, враховуючи зазначені приписи чинного законодавства та фактичні обставини справи, надаючи правову оцінку аргументам сторін, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що за наявності у позивача вислуги років у календарному обчисленні - 15 років \~\~\~10 місяців 17 днів, що менше ніж мінімально необхідна для призначення пенсії вислугу років, яка визначена пунктом «а» частини 1 статті 12 Закону № 2262-XII, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог. Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права. У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. З огляду на викладене, враховуючи положення статті 317 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що судом першої інстанції при винесені оскаржуваного рішення неправильно застосовано норми матеріального права, що мало наслідком помилковий висновок про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог, а тому таке рішення слід скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Результат розгляду: denied