Рішення адміністративного суду від 2022-11-03 00:00:00+02

Вступ Позивач звернувся до відповідача із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки. Рішенням відповідача було відмовлено у зв`язку з тим, що територія вказана позивачем на картографічному матеріалі (доданому до клопотання) відводиться у власність згідно рішення органу місцевого самоврядування іншому громадянину. Не погоджуючись із рішенням позивач звернувся до суду з позовом. Суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, скасував оспорюване рішення та зобов`язав відповідача повторно розглянути заяву позивача. З огляду на позицію судів попередніх інстанцій та доводи позивача, викладені у касаційній скарзі, Суду, в межах розгляду цієї справи, слід відповісти на такі питання: 1) чи є вичерпним, визначений Земельним кодексом України, перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки? 2) чи є повноваження відповідача дискреційними, якщо ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу надати дозвіл на розробку проекту землеустрою, якщо для цього є законні підстави? ІСТОРІЯ СПРАВИ Короткий зміст позовних вимог 1. [PERSON] звернувся до суду з позовом до Глевахівської селищної ради про визнання протиправним окремих положень рішення та зобов`язання вчинити певні дії, у якому просив: - визнати протиправним пункт 1.40 рішення Глевахівської селищної ради від 01 квітня 2021 року № 138-09-VIII про відмову в наданні [PERSON] дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) орієнтовним розміром 0,12 гектара на території села Зелений Бір; - зобов`язати Глевахівську селищну раду надати [PERSON] дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) орієнтовним розміром 0,12 гектара на території села Зелений Бір, згідно заяви (клопотання) від 23 лютого 2021 року. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 2. Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2021 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 08 грудня 2021 року, позовні вимоги [PERSON] було задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано пункт 1.40 рішення Глевахівської селищної ради від 01 квітня 2021 року № 138-09-VIII про відмову в наданні [PERSON] дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) орієнтовним розміром 0,12 гектара на території села Зелений Бір. Зобов`язано Глевахівську селищну раду повторно розглянути заяву (клопотання) Адвокатського бюро «Олександра Дубового» від 23 лютого 2021 року в інтересах [PERSON] про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) орієнтовним розміром 0,12 гектара на території села Зелений Бір та відповідно до вимог статті 118 Земельного кодексу України та прийняти обґрунтоване рішення з урахуванням висновків суду. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 454,00 грн за рахунок бюджетних асигнувань Глевахівської селищної ради. 3. Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що нормами чинного законодавства встановлено вичерпний перелік підстав, за наявності яких заявникові може бути відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. 4. Відмова може бути визнана обґрунтованою лише тоді, коли компетентним суб`єктом владних повноважень встановлюється невідповідність місця розташування об`єкта вимогам, зазначеним у Земельному кодексі Україні, які повинні бути затверджені у встановленому законом порядку, або вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. 5. Отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає прийняття позитивного рішення про надання її у власність, оскільки процес передачі земельної ділянки громадянам у власність є поетапним, а надання уповноваженим органом дозволу на розробку проекту землеустрою є одним з перших етапів. Зазначене вказує на відсутність у відповідача підстав для встановлення будь-яких обмежень у надані дозволу на розробку проекту землеустрою іншій особі при дотриманні нею вимог вказаних статей ЗК України. 6. Зобов`язуючи відповідача повторно розглянути заяву позивача та прийняти рішення, а не прийняти конкретне рішення, як того просив позивач, суди попередніх інстанцій виходили з того, що суд не уповноважений здійснювати перевірку наявності чи відсутності усіх названих підстав, у випадку, якщо відповідач цього не здійснив. З оскаржуваного рішення відповідача неможливо встановити чи здійснював відповідач перевірку щодо наявності чи відсутності усіх названих підстав для відмови у видачі дозволу позивачу. Прийняття судом рішення про зобов`язання відповідача видати дозвіл на розробку проекту землеустрою, без перевірки наявності чи відсутності усіх названих підстав для відмови у видачі дозволу, може бути необґрунтованим та призвести до видачі такого дозволу з порушенням закону. 7. Додатковим рішенням Київського окружного адміністративного суду від 26 серпня 2021 року стягнуто на користь [PERSON] за рахунок бюджетних асигнувань Глевахівської селищної ради судові витрати, а саме, витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3500,00 грн. 8. Частково задовольняючи заяву про стягнення судових витрат, суд першої інстанції виходив з того, що між позивачем та Адвокатським бюро «Олександра Дубового» 01 грудня 2020 року укладений договір про надання правової (правничої) допомоги, відповідно до якого перелік, об`єм та вартість правової допомоги за цим договором, визначається за згодою сторін в актах наданої правової допомоги, які підписуються сторонами та є невід`ємними частинами договору. 9. Зі змісту акта виконаних робіт від 05 серпня 2021 року вбачається, що розмір витрат на правову допомогу складається із: 2000,00 грн - вартість послуг по наданню правової інформації, усних консультацій і роз`яснень з правових питань, щодо оскарження протиправного рішення Глевахівської селищної ради; 5000,00 грн - вартість послуг по збору та підготовці позовних матеріалів, складання позовної заяви за позовом клієнта до Глевахівської селищної ради про визнання протиправним рішення Глевахівської селищної ради та зобов`язання вчинити певні дії. 10. Судом взято до уваги, що адвокатом дійсно надані послуги, які включали в себе підготовчий процес для розгляду даної справи в суді збір і систематизацію документів для вироблення правової позиції, складення та подачу адміністративного позову, витребування та надання доказів. При цьому розмір вартість погоджена сторонами та не спростована відповідачем. 11. З огляду на відсутність клопотання відповідача про зменшення витрат позивача на правничу допомогу та обґрунтованих заперечень відповідача щодо розміру таких витрат, суд дійшов висновку, що витрати позивача на правничу допомогу не можуть бути зменшені за ініціативою суду та підлягають відшкодуванню в повному обсязі. 12. Оскільки позов задоволено частково і беручи до уваги, що позовні вимоги мають немайновий характер, що унеможливлює визначення конкретної частки задоволених позовних вимог, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення на користь позивача половини понесених ними витрат на професійну правничу допомогу, загальний розмір яких складає 3500,00 грн. Короткий зміст вимог касаційної скарги 13. Не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, [PERSON] звернувся із касаційною скаргою, у якій просить скасувати постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 08 грудня 2021 року повністю, та рішення Київського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2021 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову. Стягнути на користь [PERSON] судові витрати у загальному розмірі 30586,00 грн (за рахунок бюджетних асигнувань Глевахівської селищної ради. Зобов`язати Глевахівську селищну раду подати у місячний строк звіт про виконання судового рішення у цій справі. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, УСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ 14. Судами попередніх інстанцій установлено, що 23 лютого 2021 року Адвокатським бюро «Олександра Дубового» в інтересах [PERSON] до Глевахівської селищної ради була подана заява (клопотання) про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) орієнтовним розміром 0,12 гектара на території села Зелений Бір. До вказаного клопотання додано копію паспорту та графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки. 15. 01 квітня 2021 року Глевахівською селищною радою прийнято рішення № 138VІІІ «Про відмову в наданні дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність», пунктом 1.40 якого відмовлено в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в с. Зелений Бір, у зв`язку з тим, що територія вказана ним на картографічному матеріалі (доданому до клопотання) розташована в с. Зелений Бір відводиться у власність згідно рішення органу місцевого самоврядування іншому громадянину. 16. Не погоджуючись із рішенням відповідача про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, [PERSON] звернувся до суду з позовом. ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ 17. Касаційна скарга обґрунтована тим, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні не врахував висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Верховного Суду від 31 липня 2020 року у справі № 810/2474/18 та від 03 березня 2021 року у справі № 320/4182/20, у яких визнано помилковими висновки суду про наявність у відповідача дискреційних повноважень, а також те, що належним способом захисту порушеного права буде зобов`язання відповідача повторно розглянути клопотання позивача про надання дозволу на розробку проекту землеустрою. 18. Скаржник зазначає, що суди попередніх інстанцій цілком обґрунтовано визнали протиправним рішення відповідача. Однак, суди попередніх інстанцій не врахували, що відповідач розглянув клопотання позивача та за результатами його розгляду прийняв рішення, яким відмовив позивачу у наданні дозволу. В рішенні зазначено підставу для відмови. Тобто відповідач під час розгляду клопотання вже здійснив перевірку наявності чи відсутності усіх передбачених частиною сьомою статті 118 Земельного кодексу України підстав для відмови у надані дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку. 19. Зважаючи на те, що факт розгляду звернення та прийняття рішення суб`єктом владних повноважень вже є свідченням того, що перевірка клопотання позивача на відповідність додержання земельного законодавства була проведена, та враховуючи, що підстава для відмови була визнана протиправною, єдиним можливим і ефективним способом захисту є саме зобов`язання відповідача надати позивачу запитуваний дозвіл. 20. Відзиву на касаційну скаргу [PERSON] на рішення Київського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 08 грудня 2021 року Глевахівською селищною радою не подано. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ Релевантні джерела права 21. Відповідно до частини першої статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. 22. Згідно із частиною шостою статті 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею. 23. Частиною шостою статті 118 Земельного кодексу України передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Оцінка доводів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій 24. За наслідками розгляду поданого клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою обов`язковим є прийняття відповідним органом вмотивованого рішення про надання дозволу або відмову у його наданні із наведенням усіх підстав такої відмови. 25. Надання дозволу на розробку проекту землеустрою має на меті лише формування земельної ділянки як окремого об`єкта. При цьому не суттєво, за чиїм замовленням такий проект буде розроблено. Закон не виключає ситуації, коли проекти одночасно розробляються різними замовниками. 26. Під час розробки проекту, серед іншого, визначаються (узгоджуються) її межі та з`ясовується наявність правових та фактичних перешкод для надання її у власність, зокрема спірність прав щодо ділянки. Ці обставини повинні враховуватися органом, що розпоряджається землями, під час затвердження проекту та надання земельної ділянки у власність, а не на стадії надання дозволу на розробку проекту землеустрою. 27. Надання дозволу на розробку проекту відведення не свідчить, що проект радою буде затверджено. Якщо буде виявлено обставини, що за законом є підставами для відмови у затвердженні проекту, рада може відмовити. 28. Зазначені висновки, узгоджуються з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постанові від 29 вересня 2020 року у справі № 461/3563/17. 29. Земельним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. При цьому законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 Земельного кодексу України. 30. Зважаючи на встановлені обставини та підстави відмови у наданні позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, які не передбачені положеннями Земельного кодексу України, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій в частині протиправності пункту 1.40 рішення Глевахівської селищної ради від 01 квітня 2021 року № 138-09-VIII про відмову в наданні [PERSON] дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) орієнтовним розміром 0,12 гектара на території села Зелений Бір. 31. Щодо позовної вимоги про зобов`язання Глевахівської селищної ради надати [PERSON] відповідний дозвіл, колегія суддів зазначає наступне. 32. Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Пунктами 1.6, 2.4 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 23 червня 2010 року № 1380/5 передбачено, що дискреційні повноваження - сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта. Дискреційні повноваження можуть закріплюватися в нормативно-правових актах, проектах нормативно-правових актів такими способами: 1) за допомогою оціночних понять, наприклад: «за наявності поважних причин орган вправі надати …», «у виключних випадках особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, може дозволити…», «рішення може бути прийнято, якщо це не суперечить суспільним інтересам…» тощо; 2) шляхом перерахування видів рішень, що приймаються органом (особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування), не вказуючи підстав для прийняття того чи іншого рішення або шляхом часткового визначення таких підстав; 3) шляхом надання права органу (особі, уповноваженій на виконання функцій держави або місцевого самоврядування) при виявленні певних обставин (настанні конкретних юридичних фактів) приймати чи не приймати управлінське рішення залежно від власної оцінки цих фактів; 4) за допомогою нормативних приписів, що містять лише окремі елементи гіпотези чи диспозиції правової норми, що не дозволяють зробити однозначний висновок про умови застосування нормативного припису або правові наслідки застосування такого припису. 33. Стосовно дискреційних повноважень, Суд, за наслідками аналізу вказаних положень, зазначає, що такими є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може». 34. У такому випадку дійсно суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде правомірним, а тому це не порушує будь-чиїх прав. 35. Натомість, у цій справі, відповідач помилково вважає свої повноваження дискреційними, оскільки у разі настання визначених законодавством умов, відповідач зобов`язаний до вчинення конкретних дій - розглянути заяву позивача у встановленому законом порядку, а за умови відповідності заяви та доданих до неї документів вимогам законодавства - прийняти рішення про задоволення заяви. Підставою для відмови у задоволенні заяви позивача можуть бути лише визначені законом обставини. Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти на власний розсуд - розглянути заяву, або ж ні; прийняти рішення про задоволення заяви, або ж рішення про відмову у її задоволенні. Визначальним є те, що у кожному конкретному випадку звернення особи із заявою, з урахуванням фактичних обставин, згідно із законом існує лише один правомірний варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. 36. Зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення, як і будь-які інші способи захисту застосовується лише за наявності необхідних підстав, з урахуванням фактичних обставин справи. 37. Дійсно, у випадку невиконання обов`язку відповідачем, за наявності визначених законом умов, у суду виникають підстави для ефективного захисту порушеного права позивача шляхом, зокрема, зобов`язання відповідача вчинити певні дії, спрямовані на відновлення порушеного права, або шляхом зобов`язання ухвалити рішення. 38. Однак, як і будь-який інший спосіб захисту, зобов`язання відповідача ухвалити рішення може бути застосовано судом за наявності необхідних та достатніх для цього підстав. 39. Частиною сьомою статті 118 Земельного кодексу України визначений перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за результатами розгляду належним чином оформлених клопотання та додатків до нього, який є вичерпним. 40. Зобов`язання судом відповідача надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може мати місце лише у випадку, якщо судом встановлено відсутність таких підстав для відмови у видачі дозволу, які передбачені законом. 41. Адміністративний суд, з урахуванням фактичних обставин, зобов`язаний здійснити ефективне поновлення порушених прав, а не лише констатувати факт наявності неправомірних дій. Для цього адміністративний суд наділений відповідними повноваженнями, зокрема частиною четвертою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. 42. Повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто у разі настання визначених законодавством умов, відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку. 43. Дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким. 44. У справі, що переглядається, повноваження щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або відмову наданні дозволу, регламентовано статтею 118 Земельного кодексу України. 45. Умови, за яких орган відмовляє у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен прийняти відповідне рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або відмовити в його наданні, якщо для цього є законні підстави. За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними. 46. Зазначена правова позиція щодо визначення повноважень дискреційними узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постанові від 24 грудня 2019 року у справі № 823/59/17. 47. Також слід зазначити, що втручанням у дискреційні повноваження суб`єкту владних повноважень може бути прийняття судом рішень не про зобов`язання вчинити дії, а саме прийняття ним рішень за заявами заявників замість суб`єкта владних повноважень. 48. У цій справі Глевахівська селищна рада відмовила у наданні дозволу [PERSON] на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) орієнтовною площею 0,12 га на території села Зелений Бір саме рішенням від 01 квітня 2021 року № 138-09-VIII. 49. Тобто селищна рада вирішила клопотання позивача у формі, що відповідає вимогам законодавства. 50. Глевахівська селищна рада протиправно відмовила позивачу в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, при цьому, відповідач посилається на підстави, не передбачені Земельним кодексом України чи іншими законодавчими актами. 51. Відповідач зобов`язаний або надати дозвіл позивачу на розроблення проекту землеустрою, або відмовити у наданні такого дозволу з підстав, встановлених законом. 52. Зважаючи на встановлені обставини, суди попередніх інстанцій зробили помилкові висновки про наявність у відповідача дискреційних повноважень, а також про те, що належним способом захисту порушеного права буде зобов`язання відповідача повторно розглянути клопотання позивача про надання дозволу на розробку проекту землеустрою. 53. У цьому випадку зобов`язання відповідача надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не є втручанням суду у дискреційні повноваження Глевахівської селищної ради, а є обґрунтованим та ефективним способом захисту порушеного права позивача. 54. Щодо стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Глевахівської селищної ради понесених судових витрат, колегія суддів зазначає наступне. 55. Відповідно до статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. 56. Питання, що стосуються витрат на професійну правничу допомогу, регулюються статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України. Відповідно до частини другої цієї статті за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. 57. За приписами частин третьої, четвертої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 58. Частиною сьомою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. 59. Суд першої інстанції встановив, що між [PERSON] (замовник) та Дубовим О.В. (виконавець) укладено договір про надання правової (правничої) допомоги від 01 грудня 2020 року, за яким виконавець приймає на себе зобов`язання надавати замовнику правову допомогу. 60. Згідно з пунктом 3 договору перелік, об`єм та вартість правової допомоги, а також порядок розрахунків, умови та строк оплати вартості правової допомоги за цим договором, визначається за згодою сторін в актах наданої правової допомоги, які підписуються сторонами та є невід`ємними частинами договору. 61. Позивачем на підтвердження заявлених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу додано копію договору від 01 грудня 2020 року, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЧК № 001258 від 15 січня 2020 року, видане на ім`я Дубового О.В. , та акти надання правової допомоги від 05 серпня 2021 року на суму 7000,00 грн, від 30 серпня 2021 року на суму 7500,00 грн та від 20 грудня 2021 року на суму 12000,00 грн. 62. При визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). 63. Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц. 64. Верховний Суд у постанові від 16 квітня 2020 року у справі № 727/4597/19 зазначив, що: «Верховний Суд зазначає, що, відповідно до положень статті 14 ПК України адвокати здійснюють незалежну професійну діяльність. У свою чергу, Закон №5076-VI не наводить форму та вимоги до документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди) адвокату. Закон № 265/95-ВР, Положення №13 та Положення №148 не визначають порядок здійснення розрахунків адвокатом зі своїм клієнтом за готівку, оскільки не поширюються на осіб, що здійснюють незалежну професійну діяльність. 65. Тобто аналіз спеціального законодавства, щодо діяльності адвоката, дає право зробити висновок, про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа який повинен надати адвокат при сплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форму такого документа». 66. Відповідно до частини четвертої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 67. При цьому частиною п`ятою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. 68. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України). 69. Зі змісту вказаних норм вбачається, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права, оскільки зі змісту вказаних норм процесуального права можна зробити висновок, що достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, яка саме кількість часу витрачена на відповідні дії (саме така позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13 грудня 2018 року у справі № 816/2096/17). 70. У частині сьомій статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України вказано, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. 71. При цьому, колегія суддів зауважує, що при розгляді справи судом питання про відшкодування витрат на правничу допомогу учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань і саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони (саме така позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц). 72. Водночас заперечень від відповідача щодо вказаної заяви до Верховного Суду не надійшло. 73. За таких обставин, колегія суддів вважає, що клопотання [PERSON] про відшкодування витрат на правову допомогу підлягає задоволенню. 74. Позивачем надано додано акт наданих правової допомоги від 05 серпня 2020 року, у якому зазначено види правової допомоги та їх вартість, яку клієнт зобов`язаний сплатити протягом шести місяців після ухвалення судом першої інстанції рішення по суті. 75. В акті від 05 серпня 2021 року зазначено, що виконавцем надано, а замовником отримано правову допомогу у вигляді надання правової інформації, усних консультацій і роз`яснень з правових питань щодо оскарження протиправного рішення Глевахівської селищної ради, вартість яких складає 2000,00 грн; збір та підготовка позовних матеріалів, складання позовної заяви - 5000,00 грн. 76. Згідно акта наданих правової допомоги від 30 серпня 2021 року, виконавцем надано, а замовником отримано правову допомогу у вигляді надання правової інформації, усних консультацій і роз`яснень з правових питань щодо оскарження рішення Київського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2021 року у справі № 320/5760/21, вартість яких складає 2500,00 грн; підготовка апеляційної скарги на рішення Київського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2021 року у справі № 320/5760/21 - 5000,00 грн. Сторони погодили, що клієнт зобов`язаний сплатити вартість правової допомоги, що визначена в цьому акті, протягом шести місяців після ухвалення судом апеляційної інстанції рішення по суті. 77. Згідно акта наданих правової допомоги від 20 грудня 2021 року, виконавцем надано, а замовником отримано правову допомогу у вигляді надання правової інформації, усних консультацій і роз`яснень з правових питань щодо оскарження рішення Київського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2021 року та постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 08 грудня 2021 року у справі № 320/5760/21, вартість яких складає 4000,00 грн; підготовка касаційної скарги на рішення Київського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 08 грудня 2021 року у справі № 320/5760/21 - 8000,00 грн. Сторони погодили, що клієнт зобов`язаний сплатити вартість правової допомоги, що визначена в цьому акті, протягом шести місяців після ухвалення судом касаційної інстанції рішення по суті. 78. Заперечень від відповідача щодо розміру заявлених адвокатських витрат та їх співмірності зі складністю справи матеріали справи не містять. 79. Отже, витрати на правову допомогу, яких зазнав позивач у судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача. 80. Верховний Суд вважає необхідним зазначити про те, що у Кодексі адміністративного судочинства України у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року, імплементовано нову процедуру відшкодування витрат на професійну правову допомогу, однією з особливостей якої є те, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. 81. Аналогічний підхід щодо застосування положення частини сьомої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України у разі відсутності документа про оплату позивачем витрат на професійну правничу допомогу, за умови погодження сторонами при укладанні договору про надання правничої допомоги оплати таких витрат у майбутньому, застосовано Верховним Судом у постановах від 21 січня 2021 року у справі № 280/2635/20 та від 05 березня 2021 року у справі № 200/10801/19-а. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 82. У ході розгляду справи підтвердились обставини, які слугували підставою відкриття касаційного провадження, а саме неврахування судом апеляційної інстанції висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладений у постановах Верховного Суду від 31 липня 2020 року у справі № 810/2474/18 та від 03 березня 2021 року у справі № 320/4182/20. 83. Суд касаційної інстанції переглядаючи рішення судів першої та апеляційної інстанцій у справі № 320/5760/21 застосовує висновки, сформовані Верховним Судом у постановах від 31 липня 2020 року у справі № 810/2474/18 та від 03 березня 2021 року у справі № 320/4182/20. 84. За правилами частини першої статті 351 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. 85. Верховний Суд наголошує, що суди попередніх інстанцій, допустили неповне з`ясування всіх обставин справи та прийняли рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим касаційна скарга підлягає задоволенню, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2021 року та постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 08 грудня 2021 року у справі № 320/5760/20 в частині відмови у задоволених вимогах підлягають скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення позову. 86. За змістом частини шостої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України якщо суд касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, ухвалить нове рішення, він відповідно змінює розподіл судових витрат. 87. З огляду на те, що касаційна скарга підлягає задоволенню, а судові рішення - скасуванню в частині, то відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви, апеляційної і касаційної скарг слід стягнути з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань. При цьому, слід врахувати, що суд першої інстанції стягував за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судовий збір за подачу позовної заяви у розмірі 454,00 грн та витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 3500,00 грн. 88. Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. 89. У разі невиконання судового рішення, позивач має право вимагати вжиття спеціальних заходів впливу на боржника, передбачених законодавством про виконавче провадження. 90. При цьому встановлювати судовий контроль за виконанням судового рішення є правом, а не обов`язком суду. 91. У цій справі позивачем не наведено доводів та не надано доказів, які свідчать про те, що відповідач ухилятиметься від його виконання за наслідками набрання даним рішенням законної сили. Отже, немає підстав для встановлення судового контролю.

Результат розгляду: partial