Рішення адміністративного суду від 2022-10-18 00:00:00+03

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2020 року у справі №460/7723/20, яке набрало законної сили, визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Рівненській області (далі ГУ ПФУ) щодо нарахування і виплати [PERSON] у період з 01 січня 2014 року по 02 серпня 2014 року доплати до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, що проживає на території гарантованого добровільного відселення та щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, не у тих розмірах, які передбачені статтями 39, 51 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Визнано протиправною бездіяльність ГУ ПФУ щодо ненарахування і невиплати [PERSON] з 17 серпня 2018 року доплати до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, передбаченої статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Зобов`язано ГУ ПФУ здійснити перерахунок та виплатити [PERSON] за період з 01 січня 2014 року по 02 серпня 2014 року включно з урахуванням раніше виплачених сум доплату до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, що проживає на території гарантованого добровільного відселення, у визначеному статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» розмірі, що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно із Законом про Державний бюджет України на відповідний рік). Зобов`язано ГУ ПФУ здійснити перерахунок та виплатити [PERSON] за період з 01 січня 2014 року по 02 серпня 2014 року включно з урахуванням раніше виплачених сум щомісячну додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров`ю, у визначеному статтею 51 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» розмірі, що дорівнює 25% мінімальної пенсії за віком (який встановлюється в розмірі визначеного законом прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність). Зобов`язано ГУ ПФУ нараховувати та виплачувати [PERSON] доплату до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, що проживає на території гарантованого добровільного відселення, у визначеному статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» розмірі, починаючи з 17 серпня 2018 року, що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно із Законом про Державний бюджет України на відповідний рік). Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в сумі 840,80 грн. 28 квітня 2021 [PERSON] звернувся до суду із заявою про встановлення судового контролю в межах справи №460/7723/20, а саме про зобов`язання ГУ ПФУ подати звіт про виконання судового рішення. Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2021 року задоволено заяву [PERSON] про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення від 03 грудня 2020 року у справі №460/7723/20. Зобов`язано ГУ ПФУ подати протягом одного місяця з дати набрання законної сили ухвали суду про встановлення судового контролю звіт про виконання рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2020 року у справі №460/7723/20. Вказана ухвала набрала законної сили 31 квітня 2021 року. Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 09 червня 2021 року було прийнято звіт ГУ ПФУ про виконання рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2020 року у справі №460/7723/20, як такий, що підтверджує виконання рішення суду. 11 серпня 2022 року [PERSON] повторно подано до суду заяву про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення у справі №460/7723/20, а саме про зобов`язання ГУ ПФУ подати звіт про виконання зазначеного рішення разом з доказами про нарахування та виплату позивачу підвищення до пенсії в розмірі двох мінімальних заробітних плат згідно із законом про Державний бюджет України на відповідний рік з урахуванням зміни такого розміру протягом року. Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 15 серпня 2022 року у задоволенні вказаної ухвали було відмовлено. У апеляційній скарзі [PERSON] просить вказану ухвалу скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції. Зазначає, що у зв`язку із неналежним виконанням рішення суду позивач вимушений вдруге звертатись із заявою про встановлення судового контролю за його виконанням. Стверджує, що відповідачем невірно проведено розрахунок підвищення до його пенсії, що свідчить про неналежне виконання рішення суду. Учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, на виклик апеляційного суду не прибули, що відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає розгляду справи. Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення суддею першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги з таких мотивів. Відповідно до статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Аналогічна норма закріплена в статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якою судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. При цьому апеляційний суд звертає увагу, що у разі невиконання судового рішення позивач має право вимагати вжиття спеціальних заходів впливу на боржника, передбачених законодавством про виконавче провадження, за Кодексом адміністративного судочинства України. Питання судового контролю за виконанням судових рішень врегульовано статтею 382 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до частини першої якої, суд який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. У Рішенні від 30 червня 2009 року № 16-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, та наголосив, що виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової. Європейський суд з прав людини у справі «Горнсбі проти Греції» наголосив, що, відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує право на суд , одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 Конвенції стадія виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду . З аналізу рішень Європейського суду з прав людини (остаточні рішення у справах «Алпатов та інші проти України , Робота та інші проти України, Варава та інші проти України», «ПМП Фея та інші проти України»), якими було встановлено порушення пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, вбачається однозначна позиція про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з нормою статті 129-1 Конституції України. Отже, обов`язковою складовою судового процесу є фактичне втілення судових присуджень у певні матеріальні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту. Таким чином, судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню стороною, на яку покладено такий обов`язок. Це означає, що учасник справи, якому належить виконати судовий акт, повинен здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права. З огляду на викладене, суд вправі вживати заходи судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах у формі встановлення строку для подання звіту. Відповідні правові норми Кодексу адміністративного судочинства України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Наявність у Кодексі адміністративного судочинства України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України, який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення. З аналізу наведених положень Кодексу адміністративного судочинства України слідує, що суд наділений правом під час прийняття постанови у справі встановити судовий контроль за виконанням рішення суб`єктом владних повноважень - відповідачем у справі. Такий контроль здійснюється судом шляхом зобов`язання надати звіт про виконання судового рішення, розгляду поданого звіту на виконання постанови суду першої інстанції, а в разі неподання такого звіту встановленням нового строку для подання звіту та накладенням штрафу. Як слідує з матеріалів справи, ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 09 червня 2021 року було прийнято звіт Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про виконання рішення суду у справі № 460/7723/20. Вказана ухвала суду позивачем не оскаржувалась. Таким чином, у судовому порядку було встановлено факт належного виконання рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2020 року у справі №460/7723/20 та закінчено здійснення стадії судового контролю за його виконанням. З огляду на викладене апеляційний суд наголошує, що за таких обставин відсутні правові підстави для повторного встановлення судового контролю за виконанням зазначеного рішення суду і у випадку незгоди із прийняттям судом звіту про його виконання належним способом захисту прав позивача було оскарження ухвали Рівненського окружного адміністративного суду від 09 червня 2021 року у справі № 460/7723/20, а не подання клопотання про повторне встановлення судового контролю за виконанням рішення суду у справі, що розглядається. Приписами частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Частиною 4 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини. Підсумовуючи наведене, на переконання апеляційного суду, суд першої інстанції правильно по суті вирішив дане процесуальне питання, однак не надав належної оцінки вказаним у мотивувальній частині постанови апеляційного суду обставинам, а тому оскаржуване рішення суду слід змінити у частині мотивів відмови у задоволенні клопотання про встановлення судового контролю, частково задовольнивши апеляційну скаргу.

Результат розгляду: partial