Рішення адміністративного суду від 2022-02-04 00:00:00+02

[PERSON] звернулася до суду першої інстанції з позовом, в якому просила: - зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві підготовити та надати до управління Державної казначейської служби України у Шевченківському районі м. Києва подання про повернення помилково сплаченого збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операції придбання (купівлі-продажу) нерухомого майна у розмірі 12 612, 00 грн. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.09.2021 у задоволенні позову відмовлено. Не погоджуючись з вказаним рішенням позивач звернулася із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення, як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що 11.12.2019 позивач придбала квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] . При укладенні договору купівлі-продажу № 6404 позивачем було сплачено до бюджету збір на обов`язкове державне пенсійне страхування у розмірі 1 % від вартості квартири в сумі 12 612, 00 грн, що підтверджується копією квитанції № 11354D110D від 12.12.2019. 18.09.2020 позивачем до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві було надіслано заяву про повернення 1 % збору на обов`язкове державне пенсійне страхування від суми договору купівлі-продажу квартири в розмірі 12 612, 00 грн. Надалі, Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві листом від 19.10.2020 №2600-0502-8/148103 відмовлено позивачу у вчиненні дій, необхідних для повернення помилково зарахованого до державного бюджету збору з операції придбавання (купівлі-продажу) нерухомого майна та одночасно запропоновано для встановлення правових підстав щодо повернення коштів збору з операції купівлі-продажу нерухомого майна звернутися до суду. Не погоджуючись з вказаною вище відмовою пенсійного органу, позивач звернулася з даним адміністративним позовом до суду для захисту своїх прав і законних інтересів. Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що позивачем в межах даної справи не підтверджено обставин придбання житла вперше, а у пенсійного фонду відсутня така інформація. При цьому, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що позивач вдруге придбала нерухомість, а тому вона не звільнена від сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування як особа, яка придбаває житло вперше. Апелянт у своїй скарзі зазначає, що оскаржуване рішення прийнято судом першої інстанції з ненаданням належної оцінки нормам чинного законодавства, що призвело до прийняття невірного рішення. Зокрема, апелянт зазначає, що Законом України «Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування» (п.9. ст. 1) та Порядком сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 листопада 1998 року № 1740 (п. 15-1) передбачені винятки щодо обов`язкової сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування при придбанні нерухомого майна для громадян, які придбавають житло і перебувають на черзі на одержання житла або придбавають житло вперше. Оскільки позивач придбала житло вперше, то наявні підстави для звільнення її від обов`язку сплачувати 1 % від вартості квартири - збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, а тому сплачений при оформленні угоди збір підлягає поверненню. При цьому, апелянт вказує, що суд першої інстанції, посилаючись на інформаційну довідку № 224630157 від 18.09.2020 дійшов до хибного висновку щодо того, що позивач вдруге придбала нерухомість, оскільки у даному випадку має місце часткове співпадіння прізвища та ім`я власника нерухомого майна, що належить на праві приватної власності іншій особі з тотожним призвищем та ім`ям. Колегія суддів вважає доводи апелянта обґрунтованими та не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування» від 26.06.1997 № 400/97-ВР (далі - Закон № 400/97-ВР) платниками збору на обов`язкове державне пенсійне страхування є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та фізичні особи, які придбавають нерухоме майно, за винятком державних підприємств, установ і організацій, що придбавають нерухоме майно за рахунок бюджетних коштів, установ та організацій іноземних держав, що користуються імунітетами і привілеями згідно із законами та міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також громадян, які придбавають житло і перебувають у черзі на одержання житла або придбавають житло вперше. Пунктом 8 ч. 1 ст. 2 Закону № 400/97-ВР встановлено, що об`єктом оподаткування є для платників збору, визначених пунктом 9 статті 1 цього Закону, - вартість нерухомого майна, зазначена в договорі купівлі-продажу такого майна. Згідно із пунктом 15-1 Порядку сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій, затвердженого постановою Кабінета Міністрів України від 03.11.1998 № 1740 (далі - Порядок № 1740) збір на обов`язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна сплачується підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності та фізичними особами, які придбавають нерухоме майно, у розмірі 1 відсотка від вартості нерухомого майна, зазначеної в договорі купівлі-продажу такого майна, за винятком державних підприємств, установ і організацій, що придбавають нерухоме майно за рахунок бюджетних коштів, установ та організацій іноземних держав, що користуються імунітетами і привілеями згідно із законами та міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також громадян, які придбавають житло і перебувають у черзі на одержання житла або придбавають житло вперше. Пунктом 15-3 Порядку № 1740 встановлено, що нотаріальне посвідчення або реєстрація на біржі договорів купівлі-продажу нерухомого майна здійснюється за наявності документального підтвердження сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна. Аналіз наведених норм свідчить, що нотаріальне посвідчення договорів купівлі-продажу нерухомого майна здійснюється лише за наявності документального підтвердження сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з таких операцій, однак, громадяни, які придбавають житло вперше, не є платниками цього збора. Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 30.01.2018 у справі № 819/1498/17 та від 31.01.2018 у справі № 819/1667/17. Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Разом з тим, у постанові від 03.07.2018 у справі № 819/33/17 Верховний Суд дійшов правового висновку, що за відсутності відповідного правового механізму перевірки інформації про факт придбання нерухомості вперше саме держава в особі Пенсійного фонду України як уповноваженого суб`єкта владних повноважень зобов`язана доводити той факт, що у кожному конкретному випадку особа, що зобов`язана сплачувати збір на обов`язкове державне пенсійне страхування, придбала житло не вперше. Держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію. В протилежному випадку всі негативні наслідки відсутності належного правового регулювання покладаються саме на державу. Відсутність в Україні єдиної системи реєстрації прав на нерухоме майно та позбавлення можливості Пенсійного фонду України та його територіальних відділень встановити придбання квартир конкретною особою вперше не може ставитись в провину особі, оскільки невизначення порядку виконання законодавчо закріплених норм не може призводити до порушення чи обмеження прав громадян, які наділені такими правами. З матеріалів справи вбачається, що будь-яких належних та допустимих доказів, які б спростовували твердження позивача про придбання ним житла вперше, чи підтверджували б реєстрацію на праві приватної власності за ним будь-якого іншого нерухомого майна та свідчили б про відсутність у нього права на звільнення від сплати збору, відповідачем суду не надано. В свою чергу, процедура повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, а саме: податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджету, коштів від повернення до бюджетів бюджетних позичок, фінансової допомоги, наданої на поворотній основі, та кредитів, у тому числі залучених державою (місцевими бюджетами) або під державні (місцеві) гарантії, визначена Порядком повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 03 09 2013 № 787 (далі - Порядок № 787). Пунктом 5 Порядку № 787 передбачено, що повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджетів здійснюється за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, а при поверненні судового збору (крім помилково зарахованого) - за ухвалою суду, яка набрала законної сили. Подання на повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету зборів, платежів та інших доходів бюджетів (крім зборів та платежів, контроль за справлянням яких покладено на органи Державної фіскальної служби України) подається до відповідного органу Казначейства за формою згідно з додатком 1 до цього Порядку. Подання за формою згідно з додатком 1 до цього Порядку подається платником до органу Казначейства разом з його заявою про повернення коштів з бюджету та оригіналом або копією документа на переказ, або паперовою копією електронного розрахункового документа, які підтверджують перерахування коштів до бюджету. Відповідно до пп. 2 п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінета Міністрів України від 15.04.2015 № 215, казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку, зокрема, здійснює повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету, за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету. Отже, оскільки повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету, здійснюється за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, а таким органом є Пенсійний фонд України, то саме на відповідача покладено обов`язок щодо формування та надання до органів Державної казначейської служби подання про повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.11.2018 у справі № 813/1126/17. Відповідно до Порядку казначейського обслуговування доходів та інших надходжень державного бюджету, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 29.01.2013 № 43, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19 лютого 2013 року за № 291/22823, органи Державного казначейства України у процесі казначейського обслуговування державного бюджету за доходами та іншими надходженнями формують розрахункові документи і здійснюють повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету, за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету та здійснюють безспірне списання коштів державного бюджету на підставі виконавчого документа у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Колегія суддів критично ставиться до висновків суду першої інстанції стосовно того, що оскільки відповідно до наявної в матеріалах справи інформаційної довідки №224630157 від 18.09.2020, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно наявна інформація про те, що позивач вперше придбала квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 16647444; право власності зареєстровано 26.02.2010 на підставі вказаного договору купівлі-продажу №2571), а тому остання вдруге придбала нерухомість та не може бути звільнена від сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування як особа, яка придбаває житло вперше, з огляду на наступне. Як вже було встановлено судом першої інстанції, позивач звернулася до суду щодо повернення сплаченого збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна - квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1965574180000), право власності на яку зареєстровано 11.12.2019 за позивачем - [PERSON] , РНОКПП - [NUMBER] . При цьому, колегія суддів звертає увагу, що згідно наявних в матеріалах справи документів, що посвідчують особу позивача, прізвищем та ім`ям останньої є [PERSON] , по батькові відсутнє. Разом з тим, згідно вищенаведеної інформаційної довідки №224630157 від 18.09.2020 об`єкт нерухомого майна - квартира [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 16647444; право власності зареєстровано 26.02.2010 на підставі договору купівлі-продажу №2571) належить на праві власності [PERSON] . Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про те, що в даному випадку має місце часткове співпадіння прізвища та ім`я власника нерухомого майна - квартири [ADDRESS] , а зазначене нерехоме майно належить на праві приватної власності іншій особі - [PERSON] . Отже, колегія суддів приходить до висновку, що позивач звільнена від сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування як така, що придбала житло вперше, а тому сплачений нею збір на обов`язкове державне пенсійне страхування за наслідками укладання договору купівлі-продажу квартири підлягає поверненню. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 30.09.2019 у справі №819/1727/16 та від 14.11.2019 у справі №819/442/17. В контексті вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що обставини справи досліджені судом першої інстанції не у повному обсязі, а тому відмова відповідача у формуванні та наданні до розпорядника бюджетних коштів відповідного подання про повернення помилково сплаченого збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операції придбання (купівлі-продажу) нерухомого майна у розмірі 12 612, 00 грн. є протиправною та необгрунтованою, а позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню. Надаючи оцінку доводам учасників справи, судова колегія також враховує рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…». Отже, враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції прийняте рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Апелянт надав до суду докази, що спростовують правомірність рішення суду першої інстанції. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315, п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції вирішив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, оскільки судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права. Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. З наявних в матеріалах справи квитанцій вбачається, що позивачем сплачено судовий збір: за подачу адміністративного позову в сумі 840, 80 грн.; за подачу апеляційної скарги в розмірі 1 261, 20 грн., які слід стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві за рахунок бюджетних асигнувань на користь [PERSON] .

Результат розгляду: granted