Рішення адміністративного суду від 2022-04-13 00:00:00+03

І. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ Позивач в листопаді 2020 року звернувся до Хмельницького окружного адміністративного суду з позовними вимогами до Служби безпеки України \~\~в якому просив: - визнати протиправною бездіяльність Служби безпеки України щодо не проведення з [PERSON] своєчасного повного розрахунку при звільненні з військової служби; - стягнути зі Служби безпеки України на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.08.2019 по 20.10.2020 \~в розмірі 215 536, 88 грн. ІІ. ЗМІСТ СУДОВОГО РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду \~\~від 11.02.2021\~ позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Служби безпеки України щодо не проведення з [PERSON] своєчасного повного розрахунку при звільненні з військової служби. Стягнуто зі Служби безпеки України на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05 серпня 2019 року по 20 жовтня 2020 року в розмірі 115 030, 50 грн, з вирішенням питання утримання \~\~податків, зборів та інших обов`язкових платежів відповідно до вимог закону. В задоволенні позовних вимог щодо стягнення зі Служби безпеки України на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.08.2019 по 20.10.2020 \~в розмірі 215 536, 88 грн. - відмовлено. Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивачу виплачена компенсація за не використану відпустку, не отримане речове майно та одноразової грошової допомоги при звільненні не у день його звільнення, а тому позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахунку є правомірними. За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. ІІІ. ДОВОДИ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову повністю. В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначив, що судом першої інстанції не враховано, що позивач проходив військову службу, яку не можливо ототожнювати із трудовими відносинами, у зв`язку з чим положення КЗпП України до даних правовідносин застосуванню не підлягають. Так, стаття 117 КЗпП України застосовується, як підстава відповідальності власника. Відповідно складом правопорушення є порушення власником строків розрахунку при звільненні, в той же час у даній справі відповідачем є військова частина, а не власник у розумінні статті 117 КЗпП України. Окрім цього, суд першої інстанції не звернув увагу на абсолютну неспівмірність сплаченої позивачу суми компенсації за не використану відпустку, не отримане речове майно та одноразової грошової допомоги при звільненні та суму, яку суд зобов`язав відповідача сплатити в якості середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (115 030,50), тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні перевищує розмір самої заборгованості більше ніж в 3 рази. ІV. ВІДЗИВ НА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ Позивач подав відзив на апеляційну скаргу зазначивши, що при вирішенні даної справи суд першої інстанції абсолютно обґрунтовано застосував норми трудового законодавства ст. ст. 116, 117 КЗпП України як такі, що врегульовують спірні правовідносини V. РУХ СПРАВИ У СУДІ АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 07.10.2021 відкрито апеляційне провадження у справі та призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження. Враховуючи, що рішення суду першої інстанції прийняте у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, а в матеріалах справи достатньо доказів для прийняття законного і обґрунтованого рішення, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження на підставі п. 3 ч. 1\~ \~ст. 311 КАС України. VІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ Позивач у період з 19.07.2012 по 05.08.2019 перебував на службі в органах Служби безпеки України, отримав статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії [NUMBER] від 13.11.2015 і ніким не оспорюється. Наказом першого заступника Голови СБУ №1024-ос від 05.08.2019, позивача звільнено з 05.08.2019 з військової служби у запас відповідно до Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", \~\~виключено зі списків особового складу Служби безпеки України. Вважаючи, що проведений з ним розрахунок під час служби є неповним, позивач звернувся до суду. Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 21 вересня 2020 року \~\~у справі №560/2953/20, яке набрало законної сили, суд визнав протиправною відмову Служби безпеки України у виплаті [PERSON] грошової компенсації за невикористанні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій. Також суд визнав протиправною бездіяльність Служби безпеки України щодо не нарахування та невиплати [PERSON] грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за період 2015-2019, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, \~\~зобов`язав Службу безпеки України нарахувати та виплатити [PERSON] грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2015-2019, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби. На виконання рішення суду відповідач 20.10.2020 \~\~виплатив позивачеві \~\~\~\~грошову компенсацію \~\~за невикористані календарні дні додаткової відпустки учаснику бойових дій в розмірі \~\~34 216, 04 грн. Як вбачається з довідки \~\~фінансово-економічного управління Служби безпеки України \~\~21/2/2-1510 від 24.12.2020 позивачу виплачено 03.09.2019 компенсацію вартості речового майна в сумі \~\~29541,85 грн \~\~та 19.09.2019 - одноразова грошова допомога при звільненні \~\~в сумі 51 274, 81 грн. Оскільки остаточний розрахунок був здійснений 20.10.2020, позивач звернувся до суду з позовом про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку. VІІ. ПОЗИЦІЯ СЬОМОГО АПЕЛЯЦІЙНОГО АДМІНІСТРАТИВНОГО СУДУ Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. На підставі вказаної норми апеляційний суд не надає правової оцінки рішенню суду першої інстанції в частині \~відмови у задоволенні позову. Апеляційний суд частково погоджується з висновками суду першої інстанції за такими доводами. Згідно статті 1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII) соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом. Відповідно до абз. 1 п. 1 ст. 9 Закону № 2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 вказано, що після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 14.02.2015 у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. При цьому, відповідно до рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 №8-рп/2002 при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників. Оскільки спеціальним законодавством, яке регулює грошове забезпечення військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, тому суд приходить до висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31.10.2019 по справі № 2340/4192/18, яка була застосована судом першої інстанції та в подальшому у постанові від 20.05.2020 у справі № 816/1640/17. Крім того, суд апеляційної інстанції враховує висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17, де ВП зазначила, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. Зазначено також, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму. Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. З наведеного слідує, що передбачений ч. 1 \~ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно матеріалів справи, позивача виключено зі списків особового складу 05.08.2019 без проведення остаточного розрахунку, а саме не виплачено \~компенсацію за не використану відпустку, не отримане речове майно та одноразової грошової допомоги при звільненні. На виконання рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 21 вересня 2020 року \~\~у справі №560/2953/20 посадовими особами СБУ України \~виплачено 03.09.2019 компенсацію вартості речового майна в сумі \~\~29 541,85 грн \~\~та 19.09.2019 - одноразова грошова допомога при звільненні \~\~в сумі 51 274,81 грн. Отже в день звільнення позивача, належна останньому сума індексації грошового забезпечення виплачена не була. Остаточний розрахунок з позивачем військовою частиною проведено 19.09.2019, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивачу має бути виплачений середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Посилання апелянта на непоширення на спірні правовідносини положень Кодексу законів про працю України апеляційний суд відхиляє, оскільки за загальним правилом пріоритетними для застосування є норми спеціального законодавства, а приписи трудового законодавства застосовуються в тому випадку, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини. Слід зауважити, що положення трудового законодавства (в тому числі й Кодексу законів про працю України) не поширюються на правовідносини, що виникають при визначенні норм оплати грошового забезпечення військовослужбовців, порядку такого грошового забезпечення, оскільки такі врегульовані спеціальним законодавством. Разом із тим, спеціальне законодавство, яким визначено порядок, умови, склад, розміри грошового забезпечення військовослужбовців, не врегульовує відносини, що пов`язані із затримкою розрахунку при звільненні (припинення контракту про проходження військової служби) військовослужбовців з лав Збройних Сил України, відповідальності за затримку розрахунку при такому звільненні. Відтак, в такому разі застосуванню підлягають положення Кодексу законів про працю України. При цьому, закріплені у статтях 116,117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником. Аналогічні правові висновки висловлені Верховним Судом в постанові від 31.10.2019 у справі №825/598/17. Таким чином колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки грошову компенсацію за не використані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій позивачу не виплачено в день його виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення, вказане свідчить про те, що при звільненні відповідач не провів повного розрахунку, тому відповідно до статті 117 КЗпП України позивач має право на отримання середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку. Крім того, апеляційний суд зазначає, що згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Звертаючись із вимогою про стягнення відшкодування, визначеного, виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником. Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору. Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення. Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця. Відтак Велика Палата підсумувала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення. Отже, оскільки остаточний розрахунок при звільненні з позивачем проведено лише 20.10.2020, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивач має право на середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, колегія суддів не погоджується з визначеною судом першої інстанції сумою розрахунку виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі \~115 030, 50 гривень з огляду на таке. Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду (постанова від 30 листопада 2020 року в справі №480/3105/19) зазначив, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця. Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (див. висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року в справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені в постанові від 26 червня 2019 року в справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених в постанові від 27 квітня 2016 року в справі №6-113цс16). Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Згідно матеріалів справи остаточний розрахунок з позивачем, а саме виплата грошової компенсації \~\~за невикористані календарні дні додаткової відпустки учаснику бойових дій в розмірі\~ 34 216, 04 грн. на виконання рішення суду здійснений 20.10.2020. Оскільки остаточний розрахунок із позивачем у зв`язку із звільненням проведено 20.10.2020, а виключення зі списків військової частини відбулось з 05.08.2019, то із відповідача належить стягнути середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 05.08.2019 по 20.10.2020 за затримку терміном 442 дні. Відповідно до пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" № 100 від 08.02.1995, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Абзацом 1 пункту 2 Порядку №100 передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно з Довідкою Служби безпеки України №21/2/2-1509 від 24.12.2020 про грошове забезпечення [PERSON] за період з 01.06.2019 по 31.07.2019 позивачу нараховано 29746,08 грн. грошового забезпечення, кількість днів за цей період складає 61 календарний день, отже середньоденне грошове забезпечення [PERSON] становить 487,64 грн. Апеляційний суд зазначає, що істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 0,16% \~34 216, 04 гривень (сума виплаченої грошової компенсації за невикористанні календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій) : 215 536, 88 грн. (середній заробіток за весь час затримки розрахунку, що підлягав би виплаті) = 0,18 Відтак, розмір середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку при звільненні становить 34 216,04 грн. (487, 64 грн. (середньоденний розмір заробітної плати позивача) х 0,18 (істотність частки) х 442 дні (кількість днів затримки виплати). Варто додати, що зменшення середнього заробітку, який підлягає стягненню на підставі статті 117 КЗпП України, не потрібно інтерпретувати як єдино правильний чи обов`язковий. Критерії, які запропонувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, містять широкий спектр умов, які можуть вплинути на суму середнього заробітку. Обставини кожної конкретної справи можуть бути різними, тож вимагатимуть індивідуального підходу і пояснення щодо застосування цих критеріїв. Аналогічний правовий висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі №240/12178/20 та 11 серпня 2021 року у справі №821/2093/16. Відтак, виходячи з принципів розумності та справедливості, пропорційності, враховуючи співмірність, справедливий та розумний баланс інтересів між інтересами працівника і роботодавця, розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати, те, що відповідач є державним органом, відсутність спору на день звільнення, тривалості періоду з моменту порушення прав працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум, апеляційний суд вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 34 216,04 гривень. Отже, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, що сума 115030,50 грн є\~співмірною із загальною сумою \~виплачених \~\~відповідачем \~\~\~позивачеві коштів (115032,70 грн), оскільки на виконання рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 21.09.2020 у справі № 560/2953/20 [PERSON] 20.10.2020 виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки учаснику бойових дій в розмірі\~ \~34 216, 04 грн, а тому з цієї суми співмірним буде стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 34 216,04 гривень. VІІІ. ВИСНОВОК ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ Враховуючи, що висновки суду першої інстанції по суті спору частково не відповідають встановленим у справі обставинам, що призвело до неправильного її вирішення, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції змінити в мотивувальній та резолютивній частині. У силу п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Згідно зі ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини. Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.6 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому відповідно до п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу судове рішення за результатами її розгляду судом апеляційної інстанції в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Результат розгляду: partial