Рішення адміністративного суду від 2022-04-22 00:00:00+03

Позивач звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Новодунаєвецької селищної ради, в якому просив визнати недійсним рішення Романівської сільської ради №130-4/21 четвертої сесії восьмого скликання від 26.01.2021 року "Про розгляд заяв гр. [PERSON] та гр. [PERSON] в частині надання дозволу громадянину [PERSON] на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для безоплатної передачі у власність із земель запасу та земель комунальної власності площею 0.20 га для ведення особистого селянського господарства за межами с. Романівка, що була надана в постійне користування згідно Державного акта батькові [PERSON] спадкоємцем якого він є. Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 20 січня 2022 року у задоволені адміністративного позову відмовлено. Не погоджуючись з даним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм\~ \~\~\~\~матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду -\~ \~скасувати, виходячи з наступного. Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до протоколу засідання виконкому Романівської сільської ради від 04.05.1996 [PERSON] виділено земельну ділянку у розмірі 0,40 га для особистого підсобного господарства. На право постійного користування земельною ділянкою було виготовлено державний акт Серія ЖТ-341. 11.01.2021 позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку по безоплатній її передачі у власність яка знаходиться за межами населеного пункту с.Романівка Романівського району, площею 2 га в урочищі "Соснина" для ведення особистого селянського господарства. 26.01.2021 відповідачем прийнято рішення "Про розгляд заяв гр. [PERSON] та гр. [PERSON] . У рішенні зазначено, що розглянувши і обговоривши заяви гр. [PERSON] та гр. [PERSON] про надання дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства та 0,40 га для ведення особистого селянського господарства відповідно, копії паспортів, копії податкових номерів, плани-схеми розташування земельних ділянок. Згідно плану-схеми наданої земельної ділянки [PERSON] , він претендує на земельну ділянку, частина якої була в постійному користуванні його покійного батька, а частина перебуває у користуванні жителів с.Романівка (згода на передачу ділянок у власність відсутня), на плані схемі наданої [PERSON] , вказана земельна ділянка, яка перебувала у користуванні [PERSON] площа якої становить 0,40 га, з чого випливає, що заявники претендують на одну і ту ж земельну ділянку площею 0,40 га, в зв`язку з цим вирішено: Надати дозвіл гр. [PERSON] та гр. [PERSON] на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для безоплатної передачі у власність з земель запасу та земель комунальної власності площею по 0,20 га для ведення особистого селянського господарства за межами с.Романівка. Позивач вважає таке рішення в частині надання [PERSON] дозволу на розробку проекту землеустрою протиправним, звернувся до суду. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ. Відповідно до статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, публічно-правовий спір - це спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи (пункти 1, 2 частини першої статті 4 КАС України). Згідно з правилами визначення юрисдикції адміністративних судів щодо вирішення адміністративних справ, наведеними у статті 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження. У пункті 7 частини першої статті 4 КАС України визначено, що суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг. Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень. Як встановлено з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з даним позовом оскаржуючи рішення Романівської сільської ради №130-4/21 четвертої сесії восьмого скликання від 26.01.2021 року "Про розгляд заяв гр. [PERSON] та гр. [PERSON] в частині надання дозволу громадянину [PERSON] на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для безоплатної передачі у власність із земель запасу та земель комунальної власності площею 0.20 га для ведення особистого селянського господарства за межами с. Романівка, що була надана в постійне користування згідно Державного акта батькові [PERSON] спадкоємцем якого він є. Поряд з цим, суд також встановив, що частина спірної земельної ділянки була надана в постійне користування згідно Державного акта батькові [PERSON] спадкоємцем якого він є Оскільки, відповідно до протоколу засідання виконкому Романівської сільської ради від 04.05.1996 року [PERSON] виділено земельну ділянку у розмірі 0,40 га для особистого підсобного господарства. На право постійного користування земельною ділянкою було виготовлено державний акт Серія ЖТ-341. Таким чином, на день розгляду даної справи, спірна земельна ділянка, на яку претендує й позивач, передана у приватну власність іншої фізичної особи на підставі вищевказаних правовстановлюючих документів. Частиною першою статті 19 ЦПК передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Ураховуючи наведені вище нормативні положення, не можна вважати публічно-правовим спір між органом державної влади та/або органом місцевого самоврядування (суб`єктом владних повноважень) як суб`єктом публічного права та суб`єктом приватного права - фізичною особою чи юридичною особою, у якому управлінські дії суб`єкта владних повноважень спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав фізичної чи юридичної особи. У такому випадку - це спір про право цивільне, хоч у спорі бере участь суб`єкт публічного права, а спірні правовідносини врегульовано нормами цивільного та адміністративного права. Визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі з обов`язком суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного (господарського) судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися "судом, встановленим законом" у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі №305/216/18, від14 листопада 2018 року у справі № 826/240/16. Враховуючи, що цей позов направлено на поновлення прав позивача у сфері земельних відносин, а також беручи до уваги факт існування права на спірну земельну ділянку за іншою особою, суд дійшов висновку, що цей спір не є публічно-правовим, оскільки поглинається спором про право, а тому має вирішуватися судами за правилами цивільного судочинства. Згідно з п. 1 ч. 1ст. 238 КАС України, суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково. Частиною 1 ст. 319 КАС України передбачено, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства. Отже, доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, рішення суду підлягає скасуванню, а провадження у справі - закриттю.

Результат розгляду: partial