Рішення адміністративного суду від 2022-05-09 00:00:00+03

Історія справи. [PERSON] (далі - Позивачка) звернулася до суду з адміністративним позовом до Київської митниці Державної митної служби України (далі - Відповідач), в якому просила: - визнати протиправною та скасування постанови Київської митниці Держмитслужби від 12.08.2021 року у справі про порушення митних правил № 1150/10000/21, якою Позивачку визнано винною у порушенні митних правил, передбачених частиною четвертою статті 469 Митного кодексу України, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі - 2000 неоподаткованих мінімумів доходу громадян на суму - 34000,00 грн; - закрити провадження по справі про адміністративне правопорушення. Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 16 грудня 2021 року в задоволенні позову відмовлено повністю. Ухвалюючи зазначене рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що Позивачув, яка 06.10.2017 ввезла на митну територію України транспортний засіб «Opel Zafira», д.р.н. [NUMBER] , вчинила дії пов`язані із передачею транспортного засобу у володіння іншої особи, а саме [PERSON] , а отже, вчинила порушення, за яке її притягнуто до спірної відповідальності. Не погоджуючись з таким рішенням суду, Позивачка подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити постанову про задоволення позову в повному обсязі, посилаючись на те, що спірний транспортний засіб перебував не у її приватній власності, а у спільній сумісній власності подружжя (її та її чоловіка). Також, Апелянтка зазначає, що станом на час ввезення цього автомобіля на територію України, а саме 06.10.2017, у законодавстві не було заборони щодо можливості передачі транспортного засобу у володіння, користування або розпорядження особі, яка безпосередньо його не ввозила на митну територію України чи не поміщувала у митний режим транзиту. Разом з тим, Апелянтка звертає увагу на те, що норма частини четвертої статті 469 МК України, за якої її притягнуто до відповідальності, станом на 06.10.2017 не діяла та набула чинності лише 22.08.2019. Крім того, Апелянтка вказує, що частиною четвертою статті 469 МК України передбачено виняток, за якого особа не підлягає притягненню до відповідальності за цією нормою, а саме «коли в транспортному засобі знаходиться особа, яка безпосередньо ввозила такий транспортний засіб на митну територію України чи поміщувала його у митний режим транзиту, а так само використання такого транспортного засобу для цілей підприємницької діяльності та/або отримання доходів в Україні», і що такий виняток підлягає застосуванню саме до спірних правовідносин. З цих та інших підстав Апелянтка вважає, що оскаржуване рішення суду прийнято за неповно встановлених обставин справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи в цілому. Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 11.01.2022 та від 27.01.2022 відкрито апеляційне провадження у справі, установлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду в порядку письмового провадження. У строк, установлений судом, відзив на апеляційну скаргу не надходив. Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Обставини справи, установлені судом першої інстанції. Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, транспортний засіб марки OPEL, модель «ZAFIRA», VIN № [NUMBER] , д.р.н. [NUMBER] , був ввезений на митну територію України 06.10.2017 громадянкою України [PERSON] через пункт пропуску «Славутич-Комарин» Чернігівської митниці ДФС в режимі «транзит» терміном до 10 діб. 23.06.2021 до відділу митного оформлення №1 митного поста «Південний» Київської митниці Держмитслужби громадянином України [PERSON] подано митну декларацію типу «ІМ40АА» № UA100480/2021/317450 з метою митного оформлення транспортного засобу марки OPEL, модель ZAFIRA, VIN № [NUMBER] на підставі Закону України «Про внесення змін до Митного кодексу України щодо тимчасового спрощення митного оформлення транспортних засобів, ввезених на митну територію України». У цей же день, 23.06.2021 Київською митницею стосовно [PERSON] складено протокол про порушення митних правил № 1150/10000/21 за ознаками правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 469 МК України, за фактом передачі транспортного засобу особистого користування марки OPEL, модель ZAFIRA, VIN № [NUMBER] , д.р.н. [NUMBER] , який тимчасово ввезено на митну територію України, у користування особі, яка безпосередньо не ввозила такий транспортний засіб на митну територію України. 10.08.2021 Позивачка направила Київській митниці Держмитслужби клопотання про перенесення розгляду справи за станом здоров`я. 12.08.2021 після належного повідомлення Позивачки про дату і час розгляду вказаної справи було винесено оскаржувану постанову Київською митницею Держмитслужби у справі про порушення митних правил № 1150/10000/21, якою Позивачку визнано винною в порушенні митних правил за ч. 4 ст. 469 Митного кодексу України, а саме за те, що Позивачка передала без дозволу митного органу транспортний засіб особистого користування в користування особі, яка безпосередньо не ввозила такий транспортний засіб на митну територію України чи не поміщувала його у митний режим «транзит». За вказане порушення на Позивачку накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі - 2000 неоподаткованих мінімумів доходу громадян на суму - 34000 грн. 13.08.2021, тобто після розгляду справи, вищевказане клопотання Позивачки про перенесення розгляду надійшло та було зареєстровано в Київській митниці Держмитслужби. Вважаючи протиправною постанову про притягнення до адміністративної відповідальності, Позивачка звернулася до суду з цим адміністративним позовом. Нормативно-правове обґрунтування. Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Митним кодексом України (далі - МК України), Кодексом України про адміністративні правопорушення (КУпАП), наказом ДМС України № 1118 від 17.11.2005 «Про затвердження Правил митного контролю та митного оформлення транспортних засобів, що переміщуються громадянами через митний кордон України» (далі - Наказ № 1118). Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У статті 486 МК України передбачено, що завданнями провадження у справах про порушення митних правил є своєчасне, всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її з дотриманням вимог закону, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню порушень митних правил, та запобігання таким правопорушенням. Провадження у справі про порушення митних правил включає в себе виконання процесуальних дій, зазначених у статті 508 цього Кодексу, розгляд справи, винесення постанови та її перегляд у зв`язку з оскарженням. Згідно зі ст.ст. 487, 488, 489 МК України провадження у справах про порушення митних правил здійснюється відповідно до цього Кодексу, а в частині, що не регулюється ним, - відповідно до законодавства України про адміністративні правопорушення. Провадження у справі про порушення митних правил вважається розпочатим з моменту складення протоколу про порушення митних правил. Посадова особа при розгляді справи про порушення митних правил зобов`язана з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують та/або обтяжують відповідальність, чи є підстави для звільнення особи, що вчинила правопорушення, від адміністративної відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Відповідно до ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Згідно зі ст. 526 МК України справа про порушення митних правил розглядається в присутності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності за це правопорушення, та/або її представника. Про час та місце розгляду справи про порушення митних правил митним органом цей орган інформує особу, яка притягується до адміністративної відповідальності за порушення митних правил, поштовим відправленням з повідомленням про вручення, якщо це не було зроблено під час вручення зазначеній особі копії протоколу про порушення митних правил. Справа про порушення митних правил може бути розглянута за відсутності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності за це правопорушення, лише у випадках, якщо є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про перенесення розгляду справи. Згідно з пунктом 3 розділу 1 Наказу № 1118 ТЗ для здійснення митного контролю та митного оформлення може бути пред`явлений митному органу як власником, так і вповноваженою особою. Уповноважена особа - особа, яка на підставі договору або належно оформленого доручення, виданого власником товарів і транспортних засобів, наділена правом учиняти дії, пов`язані з пред`явленням цих товарів і транспортних засобів митним органам для митного контролю та митного оформлення при переміщенні їх через митний кордон України, або іншим чином розпоряджатися зазначеними товарами та транспортними засобами. Відповідно до пункту 4 розділу 1 зазначеного наказу ТЗ, що переміщуються через митний кордон України громадянами, перебувають під митним контролем: при ввезенні з метою транзиту - з моменту перетину митного кордону України до вивезення за межі митної території України; при вивезенні для вільного обігу або тимчасово - з моменту пред`явлення митному органу до завершення митного оформлення та вивезення за межі митної території України. Згідно з пунктом 7 розділу 1 наказу ДМС України № 1118 власник т.з. або вповноважена особа, який переміщує т.з. через митний кордон України, пред`являє його митному органу для проведення митного огляду й подає (серед іншого) оригінали та ксерокопії таких документів: що підтверджують право власності на т.з. або користування ним (у тому числі з правом розпорядження); реєстраційних (технічних) документів на транспортний засіб (якщо він перебував на обліку в реєстраційному органі іноземної держави чи України) з відмітками про зняття транспортного засобу з обліку, якщо такі документи видаються реєстраційним органом; паспортних документів та інших документів, визначених законодавством України та міжнародними договорами України, що дають право на перетин державного кордону, та/або паспорта громадянина (посвідчення особи з відміткою про місце проживання); посвідки чи іншого документа про постійне (тимчасове) проживання в Україні або за кордоном тощо. У пункті 9 розділу 1 наказу ДМС України №1118 визначено, що ТЗ, на який відсутні документи, що підтверджують право власності на ТЗ або користування ним (у тому числі з правом розпорядження) не підлягає пропуску через митний кордон України. Митне оформлення транспортного засобу здійснювалось відповідно до вимог ст. 335 Митного кодексу України, Постанови Кабінету міністрів України №451 від 21.05.2012, Наказу №1118, відповідно до яких оформлення транспортного засобу здійснюється не на водія, а на власника автомобіля або уповноважену ним особу. Відповідно до ст.ст. 90, 95 МК України транзит - це митний режим, відповідно до якого товари та/або транспортні засоби комерційного призначення переміщуються під митним контролем між двома органами доходів і зборів України або в межах зони діяльності одного органу доходів і зборів без будь-якого використання цих товарів, без сплати митних платежів та без застосування заходів нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності. Для автомобільного транспорту встановлено строк транзитного перевезення в десять діб, а у разі переміщення в зоні діяльності однієї митниці - п`ять діб. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 93 МК України товари, транспортні засоби комерційного призначення, що переміщуються у митному режимі транзиту, повинні не використовуватися з жодною іншою метою, крім транзиту. Відповідно до ч. 5 ст. 102 МК України для завершення митного режиму транзиту особою, відповідальною за дотримання вимог митного режиму до закінчення визначеного строку транзиту митного органу призначення повинні бути представлені товари, поміщені у митний режим транзиту та митна декларація або інший документ. У ч. 3 ст. 325 МК України передбачено, що користування та розпорядження товарами, транспортними засобами комерційного призначення, які перебувають під митним контролем забороняється, крім випадків, передбачених цим кодексом та іншими законами України. Частиною 1 статті 381 МК України встановлено, що транспортні засоби особистого користування, постійно зареєстровані у відповідних реєстраційних органах іноземної держави, дозволяється ввозити на митну територію України з метою транзиту без письмового декларування та внесення на рахунок митного органу, що здійснив пропуск таких транспортних засобів на митну територію України, грошової застави в розмірі митних платежів, що підлягають сплаті при ввезенні таких транспортних засобів з метою вільного обігу. Згідно з главою 55 розділу ХІІ МК України поміщення громадянином - резидентом транспортного засобу, постійно зареєстрованого у відповідних реєстраційних органах іноземної держави, у будь-який інший митний режим ніж транзит супроводжуватиметься обов`язковим письмовим декларуванням цього транспортного засобу та виконанням інших митних формальностей, передбачених Митним кодексом України (письмове зобов`язання, застосування заходів гарантування тощо). Відповідно до частини четвертої статті 469 МК України, відповідальність за передачу транспортного засобу особистого користування, тимчасово ввезеного на митну територію України чи поміщеного у митний режим транзиту, у володіння, користування або розпорядження особі, яка безпосередньо не ввозила такий транспортний засіб на митну територію України чи не поміщувала його у митний режим транзиту, за винятком випадків, коли в транспортному засобі знаходиться особа, яка безпосередньо ввозила такий транспортний засіб на митну територію України чи поміщувала його у митний режим транзиту, а так само використання такого транспортного засобу для цілей підприємницької діяльності та/або отримання доходів в Україні. Висновки суду апеляційної інстанції. 1. Отже, законодавством забороняється здійснення передачі імпортованого транспортного засобу, який не пройшов митне оформлення, іншій особі і саме за порушення такого нормативного правила законодавець передбачає відповідальність. 2. При цьому, умовою, за якої не настає відповідальність за вказане порушення, є перебування у транспортному засобі особи, яка безпосередньо ввозила такий транспортний засіб на митну територію України чи поміщувала його у митний режим транзиту. 3. Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що на Позивачку накладено адміністративне стягнення за частиною четвертою статті 469 МК України, яка передбачає відповідальність за передачу у володіння, користування або розпорядження імпортованого транспортного засобу, який не пройшов митне оформлення, іншій особі, але фактично у протоколі та спірній постанові органом митного контролю встановлено зовсім інші обставини, а саме - звернення чоловіка Позивачки з декларацією з митою розмитнення відповідного авто, тобто подання документів, а не користування транспортним засобом. 4. Разом з тим, з матеріалів справи не вбачається та Відповідачем не доведено факту саме передачі Позивачкою у володіння, користування або розпорядження імпортованого нею транспортного засобу її чоловіку та/або будь-якій іншій особі, тобто митним органом не встановлено під час прийняття спірно постанови та не доведено перед судом наявності в діях Позивачки складу адміністративного правопорушення, за яке частиною четвертою статті 469 МК України передбачено відповідальність. 5. Крім того, судова колегія відзначає, що частиною четвертою статті 469 МК України передбачено виняток, за якого особа не підлягає притягненню до відповідальності за цією нормою, а саме «коли в транспортному засобі знаходиться особа, яка безпосередньо ввозила такий транспортний засіб на митну територію України чи поміщувала його у митний режим транзиту, а так само використання такого транспортного засобу для цілей підприємницької діяльності та/або отримання доходів в Україні». Втім, Відповідачем не надано жодних доказів, які б підтверджували, що станом на час виникнення спірних у цій справі правовідносин, тобто станом на час звернення чоловіка Позивачки до контролюючого митного органу з приводу митного оформлення ввезеного нею авто Позивачка не знаходилася в цьому транспортному засобі, а передала його іншій особі. 6. Отже, Відповідачем не доведено наявності тих обставин, на які він посилається та які зводяться, на його думку, до неможливості визначення митної вартості імпортованого позивачем товару за основним методом. 7. Водночас, постулатом адміністративного процесуального законодавства є презумпція винуватості відповідача у справі - суб`єкта владних повноважень (частина друга статті 77 КАС України), що обумовлює покладення обов`язку доказування в митних спорах на контролюючий орган, який у відповідності до принципу офіційного з`ясування обставин справи повинен доводити в суді обставини, що стали підставою для коригування заявленої декларантом митної вартості, та правомірність прийняття свого рішення, зокрема з дотриманням процедурних вимог. 86. Саме з цих підстав колегія суддів приходить до висновку щодо протиправності постанови Київської митниці Держмитслужби від 12.08.2021 у справі про порушення митних правил № 1150/10000/21. 9. Судова колегія враховує правові висновки Європейського суду з прав людини, викладені в рішенні у справі «Золотас проти Греції», про те, що стаття 1 Протоколу № 1, яка має за головну мету захистити особу від будь-якого посягання держави на повагу до її майна, може також вимагати позитивних зобов`язань, відповідно до яких держава має вжити певних заходів, необхідних для захисту права власності, зокрема, якщо існує прямий зв`язок між заходом, якого заявник може правомірно очікувати від влади, і ефективним користуванням ним своїм майном (Zolotas v. Greece, № 66610/09). Подібний висновок також викладений у рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Капітал Банк АД проти Болгарії» (Capital Bank AD v. Bulgaria, № 49429/99). У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки» (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy № 33202/96). Крім того, у рішеннях від 20 травня 2010 року та від 25 листопада 2008 року у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, в яких ЄСПЛ наголосив, що саме на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій та мінімізують ризик помилок. 10. Водночас, аналізуючи всі доводи учасників справи, суд апеляційної інстанції відхиляє доводи Апелянтки про те, що спірний транспортний засіб перебував не у її приватній власності, а у спільній сумісній власності подружжя (її та її чоловіка), судова колегія зазначає, що частиною четвертою статті 469 МК України фактично встановлена можливість користування, володіння та розпорядження імпортованим транспортним засобом виключно особою, яка його ввозила на митну територію України або поміщувала у митний режим транзиту. Тобто, вирішальне значення мають саме вказані обставини, а не титул власності. 11. Також, судова колегія відхиляє доводи Апелянтки про те, що станом на час ввезення цього автомобіля на територію України, а саме 06.10.2017, у законодавстві не було заборони щодо можливості передачі транспортного засобу у володіння, користування або розпорядження особі, яка безпосередньо його не ввозила на митну територію України чи не поміщувала у митний режим транзиту, оскільки спірні правовідносини виникли під час дії ч. 4 ст. 469 МК України у чинній редакції. 12. Перевіряючи всі доводи обох сторін, апеляційний суд також приймає до уваги правову позицію ЄСПЛ, викладену в рішенні від 21.01.1999 р. по справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», відповідно до якої «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…». 13. Таким чином, враховуючи вищевикладене та приписи пункту 3 частини 3 статті 286 КАС України, колегія суддів приходить до висновку про наявність достатніх та необхідних правових підстав для задоволення позову в цій справі. 14. Отже, судом першої інстанції було неповно встановлено обставини справи, порушено норми матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору в цілому. Відповідно до ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування. 15. Отже, апеляційна скарга [PERSON] підлягає задоволенню, а рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 16 грудня 2021 року - скасуванню, позов - задоволенню повністю. Розподіл судових витрат. Судом апеляційної інстанції не здійснено зміни або скасування рішення суду, а тому, відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати в цій справі перерозподілу не підлягають.

Результат розгляду: granted