Рішення адміністративного суду від 2022-08-30 00:00:00+03

Історія справи. [PERSON] (далі - Позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Міністерства оборони України (далі - Відповідач), в якому просив: - визнати протиправним та скасувати пункт 2 протоколу засідання Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 22.02.2019 №23, яким [PERSON] відмовлено у призначені та виплаті одноразової грошової допомоги; - зобов`язати Міністерство оборони України призначити та виплатити в місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду [PERSON] одноразову грошову допомогу у розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму встановленого законом для працездатних осіб на 01.01.2018, з урахуванням висновків викладених у рішенні суду. Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 24 червня 2020 року в задоволенні адміністративного позову було відмовлено повністю. Ухвалюючи зазначене рішення, суд першої інстанції виходив з того, що станом на час первинного встановлення позивачу втрати працездатності правова норма, яка обмежує право на перегляд розміру одноразової грошової допомоги дворічним строком, вже діяла. При цьому, суд зазначив, що з дня первинного встановлення ступеню втрати працездатності (03.12.2015) до дня встановлення III групи інвалідності (27.09.2018) минуло понад два роки. Відтак, суд дійшов висновку, що Позивач не має права на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі. Не погоджуючись з таким судовим рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити постанову, якою його позовні вимоги задовольнити повністю. В обґрунтування заявлених апеляційних вимог Позивач посилається на те, що 27.09.2018 йому було первинно встановлено ІІІ групу інвалідності, внаслідок травми та захворювання, пов`язаних із захистом Батьківщини. Тому, на переконання Апелянта, він набув право на отримання одноразової грошової допомоги в розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Апелянт вважає, що він не підпадає під дію законодавчих положень щодо обмеження строку, у межах якого виникає право на отримання певної компенсації (пункту 4 статті 16-3 Закону № 2011), оскільки законодавець не обмежує право на отримання більшої суми грошової допомоги після первинного встановлення інвалідності, а до 27.09.2018 він не був особою з інвалідністю. В обґрунтування своєї правової позиції Апелянт посилається на практику Верховного Суду у справах №№ 806/694/16, 295/3091/17, 760/11440/17, 825/1380/18, 640/1596/19, 120/3358/19-а, 240/10786/19-а, 240/10373/19-а. З цих та інших підстав Апелянт вважає, що оскаржуване ним рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору в цілому. Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 03.08.2020 було відкрито апеляційне провадження, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду в порядку письмового провадження. Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити таку скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, наполягаючи на необґрунтованості доводів Апелянта та правильності висновків суду. Від Позивача надійшло клопотання про зупинення апеляційного провадження в цій справі. Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.09.2020 зазначене клопотання Позивача було задоволено, апеляційне провадження у справі зупинено до набрання законної сили рішенням палати Верховного Суду у справі № 1.380.2019.006957. Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін з наступних підстав. Обставини справи, установлені судом першої інстанції. Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, [PERSON] проходив військову службу у Збройних Силах України. 12 та 18 лютого 2015 року під час участі в антитерористичній операції (АТО) на території Донецької та Луганської областей в ході виконання бойового завдання отримав поранення. На підставі довідки МСЕК серії АГ № 0005740 від 03.12.2015 про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, позивачу встановлено ступінь втрати особою професійної працездатності у відсотках - 20 %. У відповідності до витягу з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв №544 від 27.02.2018 встановлено, що травми та захворювання Позивача пов`язані із захистом Батьківщини. [PERSON] було виплачено допомогу у зв`язку із встановленням 20% втрати працездатності виплачена у розмірі 19292,00 грн. 27.09.2018 під час огляду органами МСЕК Позивачу встановлено III-ю групу інвалідності, внаслідок травми та захворювання, пов`язаних із захистом Батьківщини (довідка МСЕК серії АВ № 0531381 від 27.09.2018). У зв`язку із наведеним, Позивач звернувся до Відповідача із заявою з проханням виплатити одноразову грошову допомогу у зв`язку із встановленням ІІІ-ї групи інвалідності внаслідок захворювання пов`язаного із захистом Батьківщини. За результатами розгляду заяви, пунктом 2 протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 22.02.2019 №23, Позивачу відмовлено у виплаті одноразової грошової допомоги з підстав встановлення групи інвалідності понад дворічний термін після встановлення ступеня втрати працездатності. Позивач, вважаючи порушеним своє право на призначення і отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням інвалідності ІІІ-ї групи, звернувся до суду з цим позовом. Нормативно-правове обґрунтування. Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Законом України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII (далі - Закон № 2011-ХІІ), постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчання (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» (далі - Порядок № 975). Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється відповідно до Закону № 2232-ХІІ. Згідно зі статтею 41 Закону № 2232-ХІІ у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом № 2011-ХІІ. Вперше порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги запроваджений з 01.01.2014 шляхом доповнення Закону № 2011-ХІІ статтею 16-3 (у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законів України з питань соціального захисту військовослужбовців» від 04.07.2012 № 5040-VI). З метою реалізації норм статті 16-3 Закону № 2011-ХІІ Кабінетом Міністрів України затверджено Порядок № 975. Пунктом 3 Порядку № 975 у редакції, станом на час виникнення спірних правовідносин передбачено, що днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є: - у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста - дата смерті, що зазначена у свідоцтві про смерть; - у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії (далі також - МСЕК). Згідно з пунктом 8 Порядку № 975, якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному та резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищу групу чи іншу причину інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми. Відповідно до частини четвертої статті 16-3 Закону № 2011-ХІІ, яка набрала чинності з 01.01.2014, якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774-VIII, який набрав чинності з 01.01.2017, частину четверту статті 16-3 Закону № 2011-XII доповнено абзацом другим, яким передбачено, що в разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється. Висновки суду апеляційної інстанції. Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що законодавством, чинним, як станом на дату установлення Позивачу ступня втрати працездатності 20% (03.12.2015), так і станом на час встановлення йому інвалідності ІІІ-ї групи (27.09.2018), було передбачено обмеження дворічним строком терміну, протягом якого зміна ступеня працездатності або групи інвалідності може бути підставою для виплати одноразової грошової допомоги в більшому розмірі,. При цьому, установлення інвалідності та часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності є пов`язаними підставами для виплати одноразової грошової допомоги. Установлення інвалідності особі, якій раніше було встановлено часткову втрату працездатності без встановлення інвалідності, надає такій особі право на виплату одноразової грошової допомоги з урахуванням раніше виплаченої суми. Разом з тим, дворічний строк для виплати одноразової грошової допомоги в більшому розмірі застосовується з моменту першого рішення компетентного органу (МСЕК), яким встановлено інвалідність або ступінь втрати працездатності без встановлення інвалідності. Аналогічні правові висновки викладені в постанові Судової палати Верховного Суду від 02.12.2020 у справі № 1.380.2019.006957 та, відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України, є обов`язковими для врахування колегією суддів при вирішенні цього спору. Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів відзначає, що саме такі обставини стали підставою для відмови Міноборони Позивачу у призначенні спірної допомоги. Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що в даному випадку відсутні достатні правові підстави для виплати Позивачу ОГД у зв`язку зі встановленням йому інвалідності ІІІ-ї групи, а тому позов у цій справі задоволенню не підлягає. Доводи Апелянта про те, що 27.09.2018 йому було первинно встановлено ІІІ групу інвалідності, внаслідок травми та захворювання, пов`язаних із захистом Батьківщини, а також, що він набув право на отримання одноразової грошової допомоги в розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму для працездатних осіб, апеляційний суд відхиляє з підстав, наведених вище. Доводи Апелянта про те, що він не підпадає під дію законодавчих положень щодо обмеження строку, у межах якого виникає право на отримання певної компенсації (пункту 4 статті 16-3 Закону № 2011), оскільки законодавець не обмежує право на отримання більшої суми грошової допомоги після первинного встановлення інвалідності, а до 27.09.2018 він не був особою з інвалідністю, колегія суддів також вважає необґрунтованими з огляду на зазначене раніше. Посилання Апелянта на практику Верховного Суду у справах №№ 806/694/16, 295/3091/17, 760/11440/17, 825/1380/18, 640/1596/19, 120/3358/19-а, 240/10786/19-а, 240/10373/19-а, судова колегія до уваги не приймає, оскільки у постановах, які були прийняті Верховним Судом пізніше, висловлена інша правова позиція, яка викладена колегію суддів у цьому судовому рішенні. Аналізуючи всі доводи учасників справи, колегія суддів також приймає до уваги висновки ЄСПЛ, викладені в рішенні у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід. Згідно зі ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Разом з тим, апеляційний суд зазначає, що Рішенням Конституційного Суду України (Другий сенат) від 06.04.2022 № 1-р(ІІ)/2022 у справі про посилений соціальний захист військовослужбовців положення пункту 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII визнано такими, що не відповідають Конституції України, а саме: статтям 1, 3, частині першій та другій статті 8, частині п`ятій статті 17, частині першій статті 17 Конституції України. Втім, відповідно до ч. 2 ст. 152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Таким чином, правова позиція Конституційного Суду України щодо неконституційності пункту 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII має пряму дію у часі і може бути застосована судами тільки з дня ухвалення Конституційним Судом відповідного рішення, тобто з 06.04.2022. Її може бути застосовано до правовідносин, що виникли або принаймні тривали після цієї дати. Водночас, спірні в цій справі правовідносини виникли та були розв`язані судом першої інстанції до 06.04.2022. Тож, суд першої інстанції, вирішуючи цю справу, обґрунтовано виходив з презумпції конституційності пункту 4 статті 16-3 Закону № 2011-XIІ, тобто з дотриманням норм матеріального права. Разом з тим, оскільки правове регулювання спірних відносин змінилося з 06.04.2022 внаслідок відповідного рішення Конституційного Суду України, Позивач має право захистити свої інтереси шляхом повторного звернення до відповідних органів про отримання одноразової грошової допомоги з урахуванням нового правового регулювання. Аналогічний правовий підхід застосовано Верховним Судом у постанові від 26.07.2022 у справі № 640/12989/19. Отже, судом першої інстанції було повно встановлено обставини справи та правильно застосовано норми матеріального і процесуального права, що призвело до правильного вирішення спору в цілому. Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга [PERSON] підлягає залишенню без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 24 червня 2020 року - без змін. Розподіл судових витрат. Відповідно до ст. 139 КАС України судові витрати перерозподілу не підлягають.

Результат розгляду: denied