Рішення адміністративного суду від 2022-01-20 00:00:00+02

У січні 2021 року [PERSON] (далі позивач, [PERSON] ) звернувся до суду з адміністративним позовом до\~\~Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області в особі Чугуївського відділу обслуговування громадян (сервісний центр) (далі відповідач, ГУ ПФУ в Харківській обл.), в якому просив: -\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~визнати протиправною бездіяльність ГУ ПФУ в Харківській обл. щодо не виплати заборгованості по пенсії за період з 01.03.2016 по 31.01.2019 у сумі 194\~565,97 грн; -\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~стягнути з ГУ ПФУ в Харківській обл. заборгованість по пенсії за період з 01.03.2016 по 31.01.2019 у сумі 194 565,97 грн. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 19.05.2021 адміністративний позов [PERSON] задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність ГУ ПФУ в Харківській обл. щодо не виплати [PERSON] заборгованості по пенсії за період з 01.03.2016 по 31.01.2019 у сумі 194\~565,97 грн. Зобов`язано ГУ ПФУ в Харківській обл. виплатити [PERSON] заборгованість по пенсії за період з 01.03.2016 по 31.01.2019 у сумі 194 565 грн 97 коп. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Звернуто до негайного виконання рішення суду у межах суми стягнення за один місяць. Стягнуто з ГУ ПФУ в Харківській обл. до Державного бюджету України судовий збір у розмірі 454 грн. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, \~просив суд скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що позовні вимоги є безпідставними та такими, що суперечать вимогам чинного законодавства, а позов відповідно таким, що не підлягає задоволенню. Також відповідачем вказано, що позивач перебував на обліку в ГУ ПФУ в Луганській області як отримувач пенсії за вислугу років, призначеної з 17.06.1983 на умовах Закону України від 09.04.1992 року № 2262-ХІІ Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб (далі Закон № 2262-ХІІ) по лінії МВС України в розмірі 74 % грошового забезпечення (вислуга 28 років). Позивача взято на облік ГУ ПФУ в Харківській області в січні 2018 року на підставі електронної пенсійної справи. Пенсійні виплати поновлені на підставі протоколів засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам Адміністрації Холодногірського району Харківської міської ради від 29.12.2017 № 52 (80) та від 02.11.2018 № 44 (124). Заборгованість за період з 01.07.2016 по 31.12.2017 виплачуватиметься відповідно до Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам (далі Порядок призначення), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року № 365 Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам (далі Постанова КМУ № 365). Позивач зазначив , що відповідно до п.1 постанови КМУ від 05 листопада 2014 р. №637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» (далі постанова КМУ №637) встановлено виплату пенсії, однак не визначено порядку її здійснення, тому відсутня можливість проведення такої виплати. Позивач не скористався своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу. 17.08.2021 ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду апеляційну скаргу ГУ ПФУ у Харківській обл. залишено без руху. 20.09.2021 ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду відкрито провадження за апеляційною скаргою ГУ ПФУ у Харківській обл. 10.01.2022 ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду апеляційну скаргу ГУ ПФУ у Харківській обл. призначено до розгляду у порядку письмового провадження. Відповідно до положень ч. 1 ст.\~308\~, п. 3 ч. 1 ст.\~311 Кодексу адміністративного судочинства України\~( далі -\~КАС України) розгляд справи проведено в порядку письмового провадження за наявними у ній доказами та в межах\~\~доводів та вимог апеляційної скарги. Колегія суддів вислухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог \~апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається у скарзі, дійшла висновку, що \~апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом\~\~встановлено обставини, які не оспорено сторонами. 16.05.2018 позивач звернувся до Управління із заявою про запит своєї пенсійної справи з управління Пенсійного фонду України м. Северодонецьк , Луганської області. 19.09.2018 до Управління надійшла електронна пенсійна справа позивача та позивача взято на облік. З 01.03.2016 управління призупинено виплату пенсії \~позивачу на підставі \~обміну інформацією про переміщених осіб з Управлінням праці та соціального захисту населення Чугуївської РДА у зв`язку з непідтвердженням фактичного місця проживання/перебування. В листі УПФ від 02.09.2020 №2000-0220-8/60994 зазначено, що відповідно до п.1 постанови КМУ № 637 суми пенсій, які не виплачено за період до місяця їх відновлення, обліковуються в органі, що здійснює пенсійні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України. Передбачений вказаною нормою порядок не прийнятий, отже виплата коштів за минулий \~час \~буде здійснено за наявності відповідного фінансового забезпечення , на умовах окремого порядку, після прийняття його Кабінетом Міністрів України Пенсію за період з 01.03.2016 по 31.01.2019 станом на дату подання позовної заяви фактично не виплачена, сума \~боргу складає 194\~565,97 грн. Зазначене стало підставою звернення до суду. Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості в цій частині. Колегія суддів погоджується частково з вказаним висновком суду першої інстанції та зазначає наступне. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України \~органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~ \~\~\~Конституцією\~ \~\~\~та законами України. Згідно із частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03.05.1996 року, ратифікована\~ \~\~\~Законом України від 14.09.2006 року № 137-V, яка набрала чинності з 01.02.2007 року (далі\~ \~\~\~Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії. Таким чином, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України. Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон № 1058-IV (в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин). Частиною 1\~ \~\~\~статті 4 Закону № 1058-IV встановлено, що законодавство про пенсійне забезпечення базується на\~ \~\~\~Конституції України, складається з основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України Про недержавне пенсійне забезпечення, Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні. Частиною третьою статті 4 Закону № 1058-IV встановлено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення. Статтею 5 Закону № 1058-IV передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, визначених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів ПФУ та накопичувальної системи пенсійного страхування. За змістом конституційних норм Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України. Згідно з пунктом 6 частини першої статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення. Преамбулою Закону № 1058-IV визначено, що зміна умов і норм загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону. Колегія суддів зазначає, що постановою КМУ № 335 внесені зміни до постанови КМУ № 365, а саме, п. 15 викладено в такій редакції: Орган, що здійснює соціальні виплати, на підставі рішення комісії призначає (відновлює) таку соціальну виплату з місяця, в якому надійшла заява внутрішньо переміщеної особи. Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України., а п.18 доповнено реченням такого змісту: Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України. Відсутність відповідного нормативно-правового документу, що визначає механізм реалізації права на отримання невиплаченої суми пенсії за минулий період не може бути визнано обґрунтованою підставою для позбавлення особи такого права. Право позивача на отримання пенсії за минулий період чітко закріплено у статті 46 Закону № 1058-IV, якою встановлено, що частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії. Колегія суддів зазначає, що жодних змін у Закон № 1058-IV з приводу особливостей виплати заборгованості з пенсійних виплат особам, які є внутрішньо переміщеними особами, Верховною Радою не приймались. Припиняючи виплату пенсії за відсутності передбачених законами України підстав, відповідач порушив право позивача на отримання пенсії. При цьому право на отримання пенсії є об`єктом захисту за ст. 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Втручання відповідача у право позивача на мирне володіння своїм майном у вигляді пенсії колегія суддів вважає таким, що не ґрунтується на Законі. Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі Щокін проти України, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним. Отже, встановлення судом відсутності законності втручання, тобто вчинення дій не у спосіб, визначений законом, є достатньою підставою для висновку про те, що право позивача на мирне володіння своїм майном було порушено. Матеріалами справи підтверджено, що сума нарахованої пенсії [PERSON] за період з 01.03.2016 по 31.01.2019 становить 194 565 грн 97 коп. При цьому, з наявних у справі документів, зокрема, відзиву на позов та листування між ГУ ПФУ в Харківській обл. та позивачем вбачається відсутність спору відносно розміру нарахованої заборгованості з виплати пенсії між сторонами. З огляду на викладене вище, колегія суддів вважає, що з метою відновлення порушеного права [PERSON] \~необхідно зобов`язати ГУ ПФУ в Харківській обл. здійснити виплату його пенсії за період з 01.03.2016 по 31.01.2019 в сумі 194 565 грн 97 коп., скасувавши резолютивну частину судового рішення, а саме абзац Визнати протиправними бездіяльність ГУ ПФУ в Харківській обл. щодо не виплати [PERSON] заборгованості по пенсії за період з 01.03.2016 по 31.01.2019 у сумі 194\~565,97 грн., оскільки ГУ ПФУ в Харківські обл. у період часу з 01.03.2016 по 31.01.2019 не здійснювало нарахування пенсії позивачу. Інші доводи апеляційної скарги позивача означених висновків колегії суддів не спростовують. Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень. Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України»(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний \~з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 \~Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення. Відповідно до\~ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Згідно із приписами пункту другого частини першої\~ статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Відповідно до п. 1 ч. 1, ч. 4 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи. Зміна судового рішення може полягати в доповнення або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини. Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Результат розгляду: partial