Рішення адміністративного суду від 2022-09-13 00:00:00+03

03.11.2021р. ФГ «Агрофатторія» звернулося до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до ГУ ДПС в Одеській області, в якому просило суд: - визнати протиправним та скасувати розпорядження відповідача від 26.01.2022р. №15-р в частині анулювання ФГ ліцензії на право зберігання пального (виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки) від 10.07.2020р. за №15240414202001561 терміном дії з 10.07.2020р. до 10.07.2025р.; - зобов`язати відповідача, не пізніше першого робочого дня, наступного за днем набрання рішенням суду законної сили, видалити із Єдиного державного реєстру суб`єктів господарювання, які отримали ліцензії на право виробництва, зберігання, оптової та роздрібної торгівлі пальним, та місць виробництва, зберігання, оптової та роздрібної торгівлі пальним інформацію (відомості) про анулювання виданої йому ліцензії №15240414202001561 на право зберігання пального (виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки) та поновити інформацію (внести відомості) в Реєстр про таку ліцензію. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ФГ «Агрофатторія» через електронний кабінет отримало витяг з оскаржуваного розпорядження ГУ ДПС у Одеській області від 26.01.2022р. №15-р, яким йому було анульовано діючу ліцензію від 10.07.2020р. №15240414202001561 нібито у зв`язку з несплатою чергового платежу за цю ліцензію. Разом із тим, зважаючи на здійснення ФГ фактичної оплати ліцензії \~\~за період 01.07.2020р. по 01.07.2021р. (платіжне доручення від 24.06.2020р. №9), за період 01.07.2021р. по 01.07.2022р. (платіжне доручення від 18.02.2021р. №273) та за період 01.07.2022р. по 01.07.2023р. (платіжне доручення від 27.01.2022р. №369) у встановленому розмірі, позивач вважає спірне розпорядження податкового органу протиправним та таким, що прийняте безпідставно. Представник відповідача надав до суду 1-ї інстанції письмовий відзив, у якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 21 червня 2022 року (ухваленим в порядку спрощеного (письмового) провадження) адміністративний позов ФГ «Агрофатторія» - задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано розпорядження ГУ ДПС в Одеській області від 26.01.2022р. №15-р в частині анулювання ліцензії на право зберігання пального (виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки) від 10.07.2020р. за №15240414202001561 терміном дії з 10.07.2020р. до 10.07.2025р. Стягнуто з ГУ ДПС в Одеській області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 2481 грн. Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ГУ ДПС в Одеській області 19.07.2022р. подало апеляційну скаргу, в якій зазначило, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення було порушено норми матеріального та процесуального права, у зв`язку із чим просило скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21.06.2022р. та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Позивач вказане вище судове рішення в апеляційному порядку не оскаржив. Ухвалою судді П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21.07.2022р. апеляційну скаргу відповідача було залишено без руху. 28.07.2022р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду. 19.08.2022р., т.б. в період перебування апеляційної скарги ГУ ДПС в Одеській області без руху, представником позивача подано до суду апеляційної інстанції заяву про забезпечення даного позову шляхом зупинення дії оскаржуваного розпорядження від 26.01.2022р. №15-р в частині анулювання ліцензії на право зберігання пального до набрання законної сили рішенням суду у даній справі. Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 30.08.2022р. заяву представника ФГ «Агрофатторія» про забезпечення позову було залишено без задоволення, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ГУ ДПС в Одеській області та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження. Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, можуть бути розглянуті судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження. Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України). Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність належних підстав для її задоволення. Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи. Позивач - ФГ «Агрофатторія» зареєстровано як юридична особа з 13.09.2017р. та перебуває на податковому обліку. Основним видом економічної діяльності позивача за КВЕД 01.11: є вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур. 10.07.2020р. ГУ ДПС в Одеській області позивачу було видано ліцензію на право зберігання пального (виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки) за реєстраційним номером: 15240414202001561, терміном дії: з 10.07.2020р. до 10.07.2025р. Вказана адреса місця зберігання пального: вул. Пікула, 90, с. Гаївка, Роздільнянський район, Одеська область, загальною місткістю резервуарів, що використовуються для зберігання пального (літри) - 20000. 26.01.2022р. уповноваженою особою ГУ ДПС в Одеській області прийнято розпорядження №15 «Про анулювання ліцензії», яким, зокрема, було вирішено анулювати дію ліцензію ФГ «Агрофатторія» №15240414202001561 на право роздрібної торгівлі пальним, зберігання пального та зберігання пального (виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки), у зв`язку з несплатою ф/господарством чергових платежів за ліцензію. Не погоджуючись із вказаними діями та рішенням відповідача, позивач звернувся до суду із даним позовом. Вирішуючи справу по суті та частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із часткової обґрунтованості та доведеності позовних вимог та, відповідно, з неправомірності спірних дій та рішення відповідача. Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне. Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Так, спірні відносини, що виникли між учасника справи, врегульовані Законом України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального» від 19.12.1995р. №481/95-ВР, який, зокрема, визначає засади державної політики щодо регулювання виробництва, експорту, імпорту, оптової та роздрібної торгівлі пальним, забезпечення його високої якості, а також посилення боротьби з незаконним виробництвом та обігом пального на території України. Згідно зі ст.15 вказаного Закону, зберігання пального здійснюється суб`єктами господарювання \~\~\~\~(у тому числі іноземними суб`єктами господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) всіх форм власності за наявності ліцензії. Суб`єкти господарювання отримують ліцензії на право зберігання пального на кожне місце зберігання пального. Ліцензії на право зберігання пального видаються уповноваженими Кабінетом Міністрів України органами виконавчої влади за місцем розташування місць зберігання пального терміном на п`ять років. Річна плата за ліцензію на право зберігання пального встановлена у розмірі - 780 грн. Плата за ліцензії справляється органом, що видає ліцензії, у розмірах, встановлених Законом №481/95-ВР, і зараховується до місцевих бюджетів. Після видачі/анулювання ліцензії на право оптової або роздрібної торгівлі пальним або на зберігання пального податковий орган вносить відповідні відомості до Єдиного реєстру ліцензіатів та місць обігу пального не пізніше наступного робочого дня з дня видачі/анулювання відповідної ліцензії. Ліцензія анулюється шляхом прийняття органом, який видав ліцензію, відповідного розпорядження на підставі несплати чергового платежу за ліцензію. Ліцензія анулюється та вважається недійсною з моменту одержання суб`єктом господарювання (у тому числі іноземним суб`єктом господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) розпорядження про її анулювання в електронній формі засобами електронного зв`язку. Варто зазначити, що повідомлення про необхідність внесення чергового платежу за ліцензію автоматично формується та направляється органом ліцензування суб`єкту господарювання (у тому числі іноземному суб`єкту господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) за 30, за 20, за 10 та за 5 днів до настання терміну сплати за відповідну ліцензію в електронній формі засобами електронного зв`язку. За змістом ст.16 Закону №481/95-ВР, контроль за сплатою річної плати за ліцензії здійснюється органом виконавчої влади, уповноваженим Кабінетом Міністрів України видавати ліцензії на виробництво спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, і пального, оптову торгівлю спиртом, оптову та роздрібну торгівлю алкогольними напоями та тютюновими виробами, рідинами, що використовуються в електронних сигаретах, і пальним, на зберігання пального. Для здійснення контролю суб`єкт господарювання \~\~\~\~\~(у тому числі іноземний суб`єкт господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) подає зазначеному органу копію платіжного доручення з відміткою банку про сплату. Системний аналіз вказаних вище норм дає підстави для висновку, що під несплатою чергового платежу за ліцензію варто розуміти бездіяльність суб`єкта господарювання, яка полягає у не здійсненні ним своєчасного та в повному обсязі перерахування коштів на відповідний бюджетний рахунок, призначений для вказаного платежу. У той же час, як вірно було зазначено судом 1-ї інстанції, граничного строку сплати суб`єктом господарювання річної плати за ліцензію на право роздрібної торгівлі пальним за відповідний рік нормами Закону №481/95-ВР не встановлено. Положення ст.15 Закону №481/95-ВР визначають лише обов`язок суб`єкта господарювання щорічно сплачувати відповідну плату за ліцензію на право зберігання пального у розмірі - 780 грн., однак не передбачають строку протягом якого така плата повинна бути сплачена. Так, судовою колегією з матеріалів справи встановлено, що ГУ ДПС в Одеській області видано ФГ «Агрофатторія» ліцензію на право зберігання пального (виключно для потреб власного споживання \~або промислової переробки) за реєстраційним номером: 5240414202001561, терміном дії: з 10.07.2020р. до 10.07.2025р. Втім, як свідчать матеріали справи, в подальшому, контролюючим органом вказану вище ліцензію №5240414202001561 було анульовано нібито з підстав несплати ФГ чергового платежу за цю ліцензію. Так, відповідно до інформації з електронного кабінету платника податків: 24.06.2020р. зараховано платіж у сумі - 780 грн. на підставі платіжного доручення від 24.06.2020р. №9, 18.02.2021р. зараховано платіж у сумі - 780 грн. на підставі платіжного доручення від 18.02.2021р. №273 \~та 27.01.2022р. зараховано платіж у сумі - 780 грн. на підставі платіжного доручення від 27.01.2022р. №369. Отже, дані обставини прямо свідчать про те, що позивачем було своєчасно сплачено плату за ліцензію до закінчення терміну попередньої сплати, який охоплював період дії ліцензії з 01.07.2021р. по 01.07.2022р. При цьому, дана плата була перерахована позивачем на діючий на момент її сплати бюджетний рахунок, призначений для вказаного платежу. Поряд з наведеним одночасно слід зауважити й про те, що відповідачем не було надано до \~суду 1-ї та 2-ї інстанцій будь-яких доказів повідомлення ФГ «Агрофатторія» до прийняття оскаржуваного розпорядження, відповідно до вимог ст.15 Закону №481, про необхідність внесення чергового платежу. Дані обставини, у свою чергу, фактично не заперечувались відповідачем як в суді 1-ї інстанції, так і в суді апеляційної інстанції та жодним чином не спростовувалися. Також з цього приводу варто зазначити й про те, що Велика Палата Верховного Суду, в свою чергу, за результатами розгляду справи №260/81/19 у своїй постанові від 01.07.2020р. дійшла висновку про те, що за практикою Європейського суду з прав людини, яка сформувалась з питань імперативності правил про прийняття рішення на користь платника податків, у разі існування неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов`язків платника податків слід віддавати перевагу найбільш сприятливому тлумаченню національного законодавства та приймати рішення на користь платника податків (справа «Сєрков проти України», заява №39766/05, п.43). А у рішенні Європейського суду з прав людини від 20.01.2012р. у справі «Рисовський проти України» чітко підкреслено особливу важливість принципу належного урядування. Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема якщо справа впливає на основоположні права людини, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах (п.70). Отже, у разі виникнення спору між платником податків та державою суд не може відмовити громадянину в захисті лише через сумніви в правомірності його дій. Особливість розподілу тягаря доказування в адміністративних справах не дозволяє трактувати сумніви інакше як неспроможність податкового органу переконливо довести обґрунтованість та правомірність власних дій у спірних відносинах, тобто невиконання останнім свого процесуального обов`язку. Натомість, недоведення державним органом обґрунтованості та законності висновків, які покладені в основу прийняття оскаржуваного рішення, має стати підставою для надання захисту платнику податків, якщо вчинене ним, на думку суб`єкта владних повноважень порушення, не було переконливо доведено перед судом. Будь-який інший підхід не відповідатиме завданням адміністративного судочинства. Разом із тим, у даній справі, як зазначено вище, відповідачем не доведено обґрунтованості та відповідності нормам чинного законодавства висновків відносно допущення позивачем порушень чинного податкового законодавства, із якими законодавець безпосередньо пов`язує можливість анулювання ліцензій. При цьому, ненадання суб`єктом господарювання до ГУ ДПС в Одеській області, який видав йому ліцензію на право зберігання пального, копії платіжного доручення про сплату річної плати за ліцензію з відміткою банку про її сплату не є достатньою правовою підставою (передбаченою Законом №481/95-ВР) для висновку про несплату таким суб`єктом річної плати за ліцензію, а відтак і не є підставою для застосування до суб`єкта господарювання відповідальності у анулювання ліцензії. Аналізуючи наведене правове регулювання у контексті встановлених обставин справи, а також через призму згаданих правових висновків Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів, як і суд першої інстанції, вважає, що ГУ ДПС в Одеській області, ухваливши спірне розпорядження від 26.01.2022р. №15-р (у відповідній частині), діяла неправомірно, а тому, відповідно, вказане рішення є протиправним і передчасним та відповідно, підлягає безумовному скасуванню. Решта доводів апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують. До того ж, також слід зазначити й про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. А згідно з ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову, що, у свою чергу, не було відповідним чином реалізовано апелянтом при розгляді справи в судах 1-ї та 2-ї інстанцій. З огляду на викладене, судова колегія доходить висновку, що суд 1-ї інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж в апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права. Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін. Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, згідно зі ст.316 КАС України, залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.

Результат розгляду: denied