Рішення адміністративного суду від 2022-10-12 00:00:00+03

До Чернігівського окружного адміністративного суду звернувся [PERSON] (надалі - позивач) з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Чернігівській області (надалі - відповідач), в якому просив суд стягнути з Головного управління ДФС у Чернігівській області на свою користь 541124,93 грн суми індексації, які відповідач продовжує незаконно зберігати у себе, за рахунок позивача та невиплачену суму заробітної плати у розмірі 120 103,00 грн. В обгрунтування позовних вимог зазначає, що в рішенні у справі "Полях та інші проти України ЄСПЛ безапеляційно вказав на те, що заявники мають законні сподівання отримати не тільки відшкодування втраченої заробітної плати, а й будь-яких інших пов`язаних з цим сум, передбачених національним законодавством. ЄСПЛ констатував, що у нього немає жодних причин сумніватися, що після ухвалення рішення Суду національні суди зможуть поновити розгляд цих справ і присудити відповідне відшкодування втраченої заробітної плати. Водночас Суд наголосив, що якщо обґрунтовані та розумні вимоги заявників щодо відшкодування втраченої заробітної плати будуть залишені без задоволення на національному рівні без належного обґрунтування або їх розгляд буде настільки затягнуто, що подальше провадження стане безрезультатним, заявники за необхідності зможуть подати нові заяви стосовно цього. На основі зазначеного, позивач вважає, що оскільки питання про відшкодування сум, пов`язаних з втраченою заробітною платою, а саме сум індексації заробітної плати у зв`язку з інфляцією, у справі про поновлення позивача не було розглянуте, воно має бути розглянуто у даній справі. Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2021 відмовлено у задоволенні адміністративного позову повністю. Не погоджуючись з зазначеним вище судовим рішенням, позивачем (надалі - апелянт) подано апеляційну скаргу, в якій останній просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.. В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на незаконність, необґрунтованість та необ`єктивність рішення суду, неправильного застосування норм матеріального права судом першої інстанції. Так, в апеляційній скарзі позивач зазначає, що оскільки питання про відшкодування сум, пов`язаних з втраченою заробітною платою, а саме, сум індексації заробітної плати у зв`язку з інфляцією, у справі про поновлення позивача не було розглянуте, воно має бути розглянуто у даній справі. Також зазначає, що за повідомленням Офісу великих платників податків ДФС України відшкодування середньої зарплати за час вимушеного прогулу на підставі рішення суду є заробітною платою. Положення п.3 Порядку №1078 визначають, що до об`єктів індексації, визначених у п.2, не відносяться виплати, які обчислюються із середньої заробітної плати, і поширюються тільки на виплати, які обчислюються із середньої заробітної плати, але до структури заробітної плати не належать. В той же час, усі виплати, які належать до структури заробітної плати, у тому числі виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу, підлягають індексації як такі, які відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України №1282-ХІІ "Про індексацію грошових доходів населення", не мають разового характеру. Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися. Відповідно до частини 4 статті 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно пункту 2 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання. Відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Враховуючи, що особиста участь сторін в судовому засіданні не обов`язкова, колегія суддів визнала можливим проводити розгляд справи за відсутності сторін. Так, положеннями частини 1 статті 309 КАС України передбачено, що апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження, а апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції - протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження. Згідно з частини 2 статті 309 КАС України у виняткових випадках апеляційний суд за клопотанням сторони та з урахуванням особливостей розгляду справи може продовжити строк розгляду справи, але не більш як на п`ятнадцять днів, про що постановляє ухвалу. У зв`язку з перебування члена колегії Грибан І.О. у відпустці (на лікарняному) продовжено строк розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції на розумний термін. Відповідно до положень статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 26 березня 2020 року рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду у справі № 825/3933/20 [PERSON] поновлено на посаді першого заступника начальника Головного управління ДФС у Чернігівській області. Стягнуто з Головного управління ДФС у Чернігівській області середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 17.02.2015 по 26 травня 2020 року в сумі 901098,36 грн. У задоволені решти позовних вимог - відмовлено. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 22 вересня 2020 року рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 26 травня 2020 року змінено в мотивувальній частині з урахуванням даної постанови та викладено абзац 4 резолютивної частини рішення в такій редакції: "Стягнути з Головного управління ДФС у Чернігівській області середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17.02.2015 по 26.05.2020 в сумі 608685,86 грн". В іншій частині рішення залишено без змін. Відповідно до листа Головного управління Державної казначейської служби України у Чернігівській області з Головного управління ДФС у Чернігівській області стягнуто повністю середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17.02.2015 по 26.05.2020 в сумі 608685,86 грн. Так, 03 листопада 2020 року наказом Державної фіскальної служби України № 1512-0 "Про виконання рішення суду та поновлення на посаді [PERSON] " скасовано наказ Державної фіскальної служби України від 16.02.2015 №549-о "Про звільнення [PERSON] " та поновлено на посаді першого заступника начальника Головного управління ДФС у Чернігівській області з 17.02.2015. Головним управлінням ДФС у Чернігівській області 04 листопада 2020 року видано наказ №119-о "Про оголошення наказу Державної фіскальної служби України від 03.11.2020 № 1512-0 "Про виконання рішення суду та поновлення на посаді [PERSON] ". Наказом Головного управління ДФС у Чернігівській області від 14 грудня 2020 року №134-о оголошено наказ Державної фіскальної служби України від 14.12.2020 № 1663-0 "Про звільнення [PERSON] ". Головним управлінням ДФС у Чернігівській області 16 січня 2021 року виданий наказ №1-о "Про проведення розрахунку з [PERSON] " та визначено день звільнення [PERSON] з посади першого заступника начальника Головного управління ДФС у Чернігівській області перший робочий день, наступний за днем закінчення тимчасової непрацездатності, відповідно пункту 5 статті 87 Закону України "Про державну службу" - 16.01.2021. Позивач, вважаючи що має право на виплату суми індексації заробітної плати за час вимушеного прогулу у зв`язку із звільненням позивача з займаної посади та враховуючи, що при звільненні відповідач невірно порахував належні йому при звільненні кошти, звернувся до суду з даним позовом. Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що така виплата, як середній заробіток за час вимушеного прогулу не є оплатою праці за виконану роботу, а є разовою виплатою, яка розрахована із середньої заробітної плати, остання не підлягає індексації. Переглядаючи справу за наявними у ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке. Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч.3 ст.235 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Згідно з ч. 6 ст. 95 КЗпП заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. Частиною 1 ст. 2 Закону України № 1282-ХІІ "Про індексацію грошових доходів населення" встановлено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Відповідно до п. 2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 ( надалі - Порядок № 1078), з урахуванням внесених до них змін, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема оплата праці найманих працівників підприємств, установ, організацій у грошовому виразі, яка включає оплату праці за виконану роботу згідно з тарифними ставками (окладами) і відрядними розцінками, доплати, надбавки, премії, гарантійні та компенсаційні виплати, передбачені законодавством, а також інші компенсаційні виплати, що мають постійний характер. Пунктом 3 Порядку № 1078 визначено, що до об`єктів індексації, визначених у пункті 2, не відносяться, зокрема виплати, які обчислюються із середньої заробітної плати. Оскільки до переліку об`єктів індексації віднесена оплата праці і не відносяться, виплати, які обчислюються із середньої заробітної плати, то слід розрізняти виплати середньої заробітної плати, які згідно законодавству віднесені до оплати праці, а які не віднесені. Відповідно до ст. 2 Закону України "Про оплату праці" до структури заробітної плати включені: основна заробітна плата; додаткова заробітна плата; інші заохочувальні та компенсаційні виплати. Додаткова заробітна плата це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Конституційний Суд України у справі № 1-13/2013 за конституційним зверненням громадянки [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" від 15.10.2013 у п.2.1. рішення дійшов висновку, що поняття "заробітна плата" і "оплата праці", які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків. У цьому ж пункті Конституційний Суд України дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. КЗпП України передбачає різні виплати, які обчислюються із середньої заробітної плати, але до структури заробітної плати не належать. Так, зокрема, стаття 44 КЗпП передбачає різні виплати вихідної допомоги, а ст.117 КЗпП виплати за затримку розрахунку при звільненні, які обчислюються із середньої заробітної плати. На різний правовий статус виплат, які обчислюються із середньої заробітної плати, але до структури заробітної плати не належать, і виплат середньої заробітної плати, які належить до структури заробітної плати, звернув увагу також Верховний Суд в ухвалі від 29.10.2018 року по справі №9826/12721/17. Отже, слід відрізняти правовий статус виплат середньої заробітної плати, які належить до структури заробітної плати, і виплат, які обчислюються із середньої заробітної плати, але до структури заробітної плати не належать. З наведеного вбачається, що положення Пункту 3 Порядку № 1078 про те, що до об`єктів індексації, визначених у пункті 2, не відносяться виплати, які обчислюються із середньої заробітної плати, поширюються тільки на виплати, які обчислюються із середньої заробітної плати, але до структури заробітної плати не належать. В той же час, усі виплати, які належать до структури заробітної плати, підлягають індексації як такі, які відповідно до ч.1 ст.2 Закону України № 1282-ХІІ "Про індексацію грошових доходів населення", не мають разового характеру. Середній заробіток за час вимушеного прогулу за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця та не входить до структури заробітної плати. Спростовуючи помилкові міркування позивача щодо віднесення середнього заробітку за час вимушеного прогул до структури заробітної плати, суд першої інстанції вірно вказав, що така виплата, як середній заробіток за час вимушеного прогулу (що виплачується за рішенням суду та не є оплатою праці за виконану роботу, не є компенсаційною виплатою), а є разовою виплатою, не підпадає під об`єкт до якого може бути застосовано індекс інфляції. Відповідно до постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 16.04.2020 року по справі № 450/1925/17 Верховний Суд погодився з висновком суду апеляційної інстанції, що така виплата, як середній заробіток за час вимушеного прогулу не є оплатою праці за виконану роботу, а є разовою та розрахована із середньої заробітної плати, а тому ця виплата не підлягає індексації. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 20.12.2019 року по справі № 804/3000/18 дійшов аналогічного висновку, та зазначив, що така виплата, як середній заробіток за час вимушеного прогулу (що виплачується за рішенням суду та не є оплатою праці за виконану роботу), є разовою та розрахована із середньої заробітної плати, а тому ця виплата не підлягає індексації. Разом з тим, середній заробіток за час вимушеного прогулу, нарахований та стягнутий за рішенням суду, не є заробітною платою у розумінні як Закону України "Про оплату праці" так і Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати", а тому не підлягає компенсації. Аналогічна правова позиція щодо застосування вказаних норм матеріального права висловлена в постановах Верховного Суду від 23.12.2020 №805/3641/17-а та від 11.02.2021 року по №1540/3742/18 та відповідно до частини 5 статті 242 КАС України, підлягає врахуванню судом при розгляді цієї справи. Позивачем в апеляційній скарзі жодним чином не обґрунтовано наявність підстав для відступу від вищевказаної правової позиції Верховного Суду, яка під час розгляду справи була правомірно врахована судом першої інстанції на виконання ч. 5 ст. 242 КАС України. Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу не є оплатою праці за виконану роботу, є разовою виплатою, яка розрахована із середньої заробітної плати, та не підлягає індексації. Відтак, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача суми інфляції втраченої заробітної плати за час вимушеного прогулу у зв`язку із звільненням позивача з займаної посади. Крім того, колегія суддів звертає увагу, що постановою Шостого апеляційного адміністративного суду 18 січня 2022 року по справі № 825/3933/14 апеляційну скаргу [PERSON] - задоволено частково. Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 26 травня 2020 року змінити в мотивувальній частині з урахуванням висновків даної постанови та викласти абзац 4 резолютивної частини рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 26 травня 2020 року в такій редакції: "Стягнути з Головного управління ДФС у Чернігівській області (код ЄДРПОУ 39392183) на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17 лютого 2015 року (дня звільнення) по 26 травня 2020 року (день ухвалення судового рішення) в сумі 1600980 (один мільйон шістсот тисяч дев`ятсот вісімдесят) грн. 82 коп.". В іншій частині рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 26 травня 2020 року - залишити без змін. Приймаючи вищезазначене рішення судом було здійснено перерахунок позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача з урахуванням коефіцієнту підвищення посадового окладу за зазначеними періодами становить 1600980,82 грн, отже позовні вимоги позивача в даній частині не підлягає задоволенню. Позивач у позовній заяві та у апеляційній скарзі зазначає, що відповідно до штатного розпису за посадою першого заступника начальника Головного управління ДФС у Чернігівській області посадовий оклад складав 11 640,00 грн, оклад за звання 700 грн, надбавка за інтенсивність праці 17460,00 грн (150% від окладу), надбавка за вислугу років 5820,00 грн (50% від окладу). Таким чином, заробітна плата повинна була складати 35620,00 грн. Проте, з 1 травня 2016 року питання оплати праці, заохочень і соціальних гарантій державних службовців регулюється Законом України "Про державну службу" та нормативно-правовими актами Кабінету Міністрів України, в зв`язку з чим структура оплати праці була змінена. Відповідно до ст. 50 Закону "Про державну службу" заробітна плата державного службовця складається з посадового окладу, надбавки за вислугу років, надбавки за ранг державного службовця, премії (у разі встановлення). Згідно з постановою Кабінету міністрів України від 18.01.2017 року №15 "Питання оплати праці працівників державних органів" керівники державної служби в державному органі мають право встановлювати державним службовцям у межах економії фонду оплати праці додаткові стимулюючі виплати, до яких зокрема належать і надбавки за інтенсивність праці та виконання особливо важливої роботи. Надбавка за інтенсивність праці встановлюється державним службовцям з урахуванням таких критеріїв: якість і складність підготовлених документів, терміновість виконання завдань, опрацювання та підготовка документів, ініціативність в роботі. Надбавка за виконання особливо важливої роботи встановлюється державним службовцям з урахуванням таких критеріїв: виконання завдань та функцій щодо реалізації пріоритетних напрямів державної політики, участь у розробленні проектів нормативно-правових актів, проведення експертизи таких актів, виконання роботи, що вимагає від працівника особливої організаційно-виконавчої компетентності та відповідальності, результатом якої є підвищення ефективності управління. Надбавка керівникам державних органів та їх заступникам встановлюються керівником державної служби в державному органі. Отже, посилання позивача на те, що заробітна плата повинна була складати 35620,00 грн (з урахуванням тих складових, які на момент поновлення позивача вже не враховуються при обчисленні заробітної плати) є безпідставними та не відповідають чинному законодавству, оскільки з 1 травня 2016 року питання оплати праці, заохочень і соціальних гарантій державних службовців регулюється Законом України "Про державну службу", та нормативно-правовими актами Кабінету Міністрів України, в зв`язку з чим структура оплати праці була змінена. Так, відповідно до ст. 57 Закону "Про державну службу" державним службовцям надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законом не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати. Ця виплата передбачена постановою Кабінету Міністрів України "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів" від 09.03.2006 року №268 (надалі - Постанова №268). Відповідно до пп.3 п.2 Постанови №268 керівники державних органів мають право у межах затвердженого фонду оплати праці надавати працівникам допомогу для оздоровлення при наданні щорічної відпустки у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати працівника. Розрахунок розміру допомоги для оздоровлення, що не перевищує середньомісячної заробітної плати працівника, здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (надалі - Постанова №100). Середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо в розрахунковому періоді у працівника не було заробітної плати, розрахунки проводяться з установленого йому посадового окладу. Отже, розрахунок допомоги на оздоровлення згідно наказу від 10.11.2020 року №89-в повинен відбуватися на основі заробітної плати позивача за вересень і жовтень 2020 року. Середньомісячна заробітна плата позивача за вказаний період становить 11640,00 грн. При цьому, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки (абз.1 п.2 Постанови №100). Отже розрахунок щорічної основної відпустки в період з 11.11.2020 по 04.12.2020 здійснюється, виходячи з виплат за період з 01.11.2019 по 30.10.2020, що складає 65968,26 грн. Кількість календарних днів в період з 01.11.2019 по 30.10.2020 становить 355 (за виключенням державних свят). Таким чином, середньоденна заробітна плата складає 65968,26/355=185,83 грн. Отже, відпускні становлять 185,83 *24=4459,92 грн. Розрахунок компенсації за невикористану відпустку при звільненні в кількості 230 днів здійснюється виходячи з виплат за період з 01.01.2020 по 31.12.2020, що складає 60935,20 грн. Кількість календарних днів в період з 01.01.2020 по 31.12.2020 становить 355 (за виключенням державних свят). Середньоденна заробітна плата становить 60935,20 /355=171,65 грн. Таким чином, компенсація за невикористану відпустку дорівнює 39479,50 грн (171,65*230). Так, Законом України "Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи" від 14.01.2020 №440-ІХ внесені зміни до Закону України "Про державну службу" (далі-Закон), які набрали чинності 13.02.2020. Цими змінами врегульовано питання виплати вихідної допомоги державним службовцям при звільненні за ініціативою суб`єкта призначення. Окрім цього, у ч.4 ст.87 Закону внесено зміни, якими передбачено, що у разі звільнення з державної служби на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі двох середньомісячних заробітних плат. Розрахунок вихідної допомоги, згідно наказу від 16.01.2021 №1-о "Про проведення розрахунку з [PERSON] " проведено виходячи з заробітної плати позивача за листопад і грудень 2020 року, що загалом становить 6170,00 грн. При цьому, середньоденна заробітна плата становить 881,43 грн (6170,00 / 7 робочих днів). З наведеного слідує, що вихідна допомога має обраховуватися шляхом множення середньоденної заробітної плати на кількість планових робочих днів (43), та складає 37901,49 грн. З аналізу матеріалів справи та норм права, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції на помилковості міркувань позивача про допущення відповідачем помилок при нарахуванні зазначених вище виплат та констатує, що розрахунки з [PERSON] проведені в повному обсязі та згідно з діючим законодавством. Колегія суддів апеляційної інстанції доходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються. Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. При цьому апеляційна скарга не містять посилання на обставини, передбачені статтями 317-319 Кодексу адміністративного судочинства України, за яких рішення суду підлягає скасуванню. Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін. За змістом частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Результат розгляду: denied