Рішення адміністративного суду від 2022-03-16 00:00:00+02

25.08.2021р. [PERSON] звернувся до Херсонського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до ГУ ПФУ в Херсонській області , в якому просив суд: - визнати протиправними дії ГУ ПФУ в Херсонській області щодо обмеження з 01.04.2019р. його пенсії за вислугу років 10 (десятьма) прожитковими мінімумами, установлених для осіб, які втратили працездатність (максимальним розміром); - зобов`язати ГУ ПФУ в Херсонській області перерахувати та виплатити йому з 01.04.2019р. пенсію за вислугу років без обмеження максимального розміру, з урахуванням здійснених раніше виплат. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Херсонській області та отримує пенсію за вислугу років на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Разом із тим, на виконання рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 05.04.2021р. у справі №540/732/21, ГУ ПФУ в Херсонській області здійснено перерахунок пенсії із встановленням обмеження її максимального розміру, що, на переконання позивача, є протиправним та порушує його право на гідне пенсійне забезпечення, передбачене чинним законодавством. Представник ГУ ПФУ в Херсонській області надав до суду першої інстанції письмовий відзив, у якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні. Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2021р. (ухваленим в порядку спрощеного (письмового) провадження) у задоволенні адміністративного позову [PERSON] - відмовлено в повному обсязі. Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, позивач 22.12.2021р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив про те, що судом при винесенні оскаржуваного рішення було порушено норми матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 08.11.2021р. та прийняти нове, яким задовольнити його позовні вимови у повному обсязі. 02.02.2022р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду. Ухвалою судді П`ятого апеляційного адміністративного суду від 03.02.2022р. дану апеляційну скаргу - залишено без руху. Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 07.02.2022р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження. ГУ ПФУ в Херсонській області, у свою чергу, правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалося. Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, судом 2-ї інстанції можуть бути розглянуті в порядку письмового провадження. Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України). Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги позивача, колегія суддів дійшла наступних висновків. Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи. Позивач - [PERSON] перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Херсонській області та отримує пенсію за вислугу років на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». 04.02.2021р. позивач звернувся до ГУ ПФУ в Херсонській області із письмовою заявою, у якій просив здійснити перерахунок розміру пенсії з 01.04.2019р. на підставі нової довідки про розмір грошового забезпечення від 26.01.2020р. №3.1/644/Квш. Однак, відповідачем відмовлено [PERSON] у проведенні перерахунку пенсії на підставі вказаної довідки. Не погоджуючись із відмовою відповідача щодо проведення перерахунку пенсії з урахуванням нової довідки, позивач звернувся до суду. 05.04.2021р. рішенням Херсонського окружного адміністративного суду у справі №540/732/21, яке набрало законної сили, зобов`язано ГУ ПФУ в Херсонській області здійснити перерахунок та виплату раніше призначеної пенсії [PERSON] за вислугу років на підставі оновленої довідки Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції від 26.01.2021р. за №3.1/644/Квш, починаючи з 01.04.2019р. із урахуванням проведених виплат. На виконання зазначеного вище рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 05.04.2021р. у справі №540/732/21, ГУ ПФУ в Херсонській області здійснено перерахунок пенсії [PERSON] із розрахунку 70% від основного розміру, що в грошовому еквіваленті становить - 20603,63 грн. Однак, підсумковий розмір перерахованої пенсії з урахуванням обмеження максимального її розміру, попереднього розміру пенсії - 3836,75 грн. та підвищень і доплат, склав: з 01.04.2019 - 12186,69 грн.; з 01.12.2019р. - 13244,19 грн.; з 01.01.2020р. - 16380 грн.; з 01.07.2020р. - 17120 грн.; з 01.12.2020р. - 17690 грн. Не погоджуючись з вищевказаними діями (рішеннями) відповідача, позивач звернувся до суду із даним позовом. Вирішуючи спір по суті та відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що під час виплати позивачу пенсії орган пенсійного фонду керувався ст.2 Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011р. №3668-VI, норми якого, у свою чергу, є чинними та неконституційними у встановленому порядку не визнавались. З огляду на викладене, суд 1-ї інстанції дійшов висновку про правомірність дій ГУ ПФУ в Херсонській області при застосуванні правил вказаного Закону, як складової законодавства про пенсійне забезпечення, на момент виплати [PERSON] перерахованої пенсії в межах 10 (десяти) прожиткових мінімумів. Однак, колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, не погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції та вважає їх необґрунтованими, з огляду на наступне. Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з нормою ст.22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Відповідно до ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Таким чином, право особи на отримання пенсії, як складової права на соціальний захист, є її конституційним правом. За приписом п.6 ч.1 ст.92 Конституції України, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України. Так, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, врегульовані Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992р. №2262-XII. Зазначеним Законом держава гарантує гідне пенсійне забезпечення осіб, які мають право на пенсію, шляхом встановлення їм пенсій не нижче прожиткового мінімуму, визначеного законом, перерахунок призначених пенсій у зв`язку із збільшенням рівня грошового забезпечення, надання передбачених законодавством державних соціальних гарантій, вжиття на державному рівні заходів, спрямованих на їх соціальний захист. Порядок обчислення пенсії вказаної категорії осіб врегульований Розділом V Закону №2262-XII. Слід зазначити, що зміни щодо виплати пенсії у максимальному розмірі введені з 01.01.2008р. року із набранням чинності Законом України від 28.12.2007р. №107-VI, п.29 Розділу II «Внесення змін до деяких законодавчих актів України» якого доповнено ч.5 ст.43 Закону №2262-XII, згідно з якою максимальний розмір пенсій, призначених відповідно до цього Закону (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткових пенсій, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсій, встановлених законодавством) не може перевищувати дванадцять мінімальних розмірів пенсії за віком, встановленої абз.1 ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Рішенням Конституційного Суду від 22.05.2008р. по справі №10-рп/2008 визнано такими, що не відповідають Конституції України (254к/96-ВР) (є неконституційними), положення ст.67 розділу I, п.п.2-4, 6-8, 10-18, пп.7 п.19, п.п.20-22,24-34, пп.1-6,8-12 п.35, п.п.36-100 розділу II «Внесення змін до деяких законодавчих актів України» та п.3 розділу III «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України». Таким чином, доповнення у ст.43 Закону №2262-XII стосовно максимального розміру пенсії осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, в цілому визнано неконституційним відповідно до рішення Конституційного Суду від 22.05.2008р. у справі №10-рп/2008. Водночас, Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011р. №3668-VI ч.5 ст.43 Закону №2262-XII було викладено в такій редакції: «Максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність». У подальшому, із набранням чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015р. №911-VIII ч.5 ст.43 Закону №2262-XII доповнено реченням наступного змісту: «Тимчасово, у період з 01.01.2016р. по 31.12.2016р., максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740 грн.». З наступним унормуванням, положення щодо максимального розміру пенсії вказаної категорії осіб врегульовані у ч.7 ст.43 із змінами, внесеними Законом України від 24.12.2015р. №911-VIII та Законом України від 06.12.2016р. №1774-VIII, відповідно до якого максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10 (десяти) прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Тимчасово, по 31.12.2017р., максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740 гривень. Разом із цим, Рішенням Конституційного Суду України від 20.12.2016р. по справі №7-рп/2016 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення Закону №2262-XII зі змінами, а саме: ч.7 ст.43, згідно з якими максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність; тимчасово, у період з 01.01.2016р. по 31.12.2016р., максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740 грн. Згідно з п.2 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016р. №7-рп/2016 положення ч.7 ст.43 Закону №2262-XII, які визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення. Відповідно до ч.2 ст.152 Конституції України, закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за рішеннями Конституційного Суду України неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність (абз.6 п.4 Рішення КСУ у справі №1-31/2000 про порядок виконання рішень КСУ). Як зазначив Конституційний Суд України у рішенні від 14.12.2000р. (вказана справа №1-31/2000), рішення Конституційного Суду України мають пряму дію і для набрання чинності не потребують підтверджень з боку будь-яких органів державної влади. Таким чином, правовим наслідком прийняття Конституційним Судом України рішення від 20.12.2016р. у справі №7-рп/2016, є втрата чинності із 20.12.2016р. норм ч.7 ст.43 Закону №2262-XII. Це, у свою чергу, виключає можливість законодавчого органу України вносити зміни у норму яка визнана неконституційною, оскільки після визнання неконституційною норми ч.7 ст.43 Закону №2262-XII, така вважається «відсутньою» у тексті Закону. У свою чергу, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016р. №1774-VIII, передбачено, що відповідно до Прикінцевих положень цього Закону, він набрав чинності з 01.01.2017р., у ч.7 ст.43 Закону №2262-XII слова і цифри «у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року» замінено словами і цифрами «по 31 грудня 2017 року». Разом із тим, колегія суддів зазначає, що ч.7 ст.43 Закону №2262-XII, якою було передбачено обмеження пенсії максимальним розміром, втратила чинність з часу проголошення рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016р. №7-рп/2016. Отже, буквальне розуміння змін, внесених цим Законом №1774-VIII, із урахуванням рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 №7-рп/2016, дозволяє стверджувати, що у Законі №2262-XII була відсутньою норма ч.7 ст.43, а внесені до неї зміни, що полягають у зміні слів та цифр, є нереалізованими. Тобто, вказане означає, що починаючи із 2017р. ст.43 Закону №2262-XII не містила норм про обмеження максимального розміру пенсії 10 (десятьма) прожитковими мінімумами. Отже, внесені Законом №1774-VIII до ч.7 зазначеної статті, яка визнана неконституційною і втратила чинність, зміни (щодо періоду, протягом якого діють обмеження пенсії - «у період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року» замінено словами і цифрами «по 31 грудня 2017 року»), самі по собі не створюють підстав для такого обмеження. До того ж, наведений висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 03.10.2018р. у справі №127/4267/17, від 16.10.2018р. у справі №522/16882/17, від 10.10.2019р. у справі №522/22798/17, від 08.08.2019р. у справі №522/3271/17, від 30.10.2020р. у справі №522/16881/17 та від 21.12.2021р. у справі №120/3552/21-а. Поряд із цим, судова колегія звертає увагу також і на те, що принцип обов`язковості рішень Конституційного Суду України, та їх властивість «негативної нормотворчості» проявляється у недопустимості запровадження правового регулювання з тими самими недоліками. Так, Конституційний Суд України в п.7 Рішення від 08.06.2016р. №4-рп/2016 висловлював правову позицію, якою зауважив про те, що закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані неконституційними, не можуть бути прийняті в аналогічній редакції, оскільки рішення Конституційного Суду України є «обов`язковими до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскаржені». Повторне запровадження правового регулювання, яке визнано неконституційним, дає підстави стверджувати про порушення конституційних приписів, згідно з якими закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Також, Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою в Конституції України виокремлюються певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави; до них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до ст.17 Конституції України перебувають на службі, у тому числі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, органах, що забезпечують суверенітет і територіальну цілісність, її економічну та інформаційну безпеку (рішення від 20.02.2002р. №5-рп/2002, від 17.03.2004р. №7-рп/2004). Конституційний Суд України зазначав про те, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена, зокрема, тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей (абз.2 п.3 мотивувальної частини Рішення від 20.03.2002р. №5-рп/2002, абз.4 п.3 мотивувальної частини Рішення від 17.03.2004р. №7-рп/2004). У той же час, колегія суддів акцентує увагу на те, що відповідно до ст.1-1 Закону №2262-XII, законодавство про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, базується на Конституції України і складається з цього Закону, Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та інших нормативно-правових актів України, прийнятих відповідно до цих законів. Частиною 3 ст.11 Закону №2262-XII визначено, що зміна умов і норм пенсійного забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Так, Закон №2262-XII є спеціальним до спірних правовідносин та саме його положення слід першочергово застосовувати для їх врегулювання. Суттєвою є обставина, що обмеження пенсії військовослужбовців максимальним розміром вже регулювалося ч.7 ст.43 Закону №2262-XII, яка визнана неконституційною з 20.12.2016р., а тому неможливо стверджувати, що з вказаної дати виникла ситуація, за якої дане питання попадає під регулювання положень Закону №3668-VI в частині, що не вирішується нормами Закону №2262-XII. Суд попередньої інстанції вищенаведеного не врахував та помилково застосував до спірних правовідносин норми ст.2 Закону №3668-VI, як найменш сприятливому для позивача підходу. При цьому, застосування положень Закону №3668-VI по відношенні до військовослужбовців фактично зводить нінащо наслідки прийняття рішення КСУ від 20.12.2016р. №7-рп/2016, яким фактично встановлено те, що обмеження пенсії військовослужбовців максимальним розміром не відповідає ст.17 Конституції України. Таким чином, доводи апеляційної скарги у повній мірі знайшли своє підтвердження. Аналізуючи наведене правове регулювання у контексті встановлених обставин справи, а також через призму згаданих правових висновків Верховного Суду, колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, шляхом визнання протиправними дій ГУ ПФУ в Херсонській області щодо обмеження призначеної позивачу пенсії максимальним розміром та зобов`язання пенсійного органу здійснити перерахунок та виплату пенсії йому без обмеження максимальним розміром з 01.04.2019р., із урахуванням раніше виплачених сум. Слід також зазначити про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Згідно з ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову, що, у свою чергу, не було відповідним чином реалізовано апелянтом при розгляді справи в судах 1-ї та 2-ї інстанцій. У силу вимог ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду 1-ї інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Отже, в обсязі встановлених обставин та враховуючи, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а також у зв`язку із тим, що деякі висновки суду не відповідають обставинам справи, судова колегія, діючи виключно в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, у відповідності до ч.1 ст.317 КАС України, вважає за необхідне скасувати рішення суду 1-ї інстанції та прийняти нове - про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Одночасно, колегія суддів також вважає за необхідне вирішити питання стосовно розподілу судових витрат, та з врахуванням приписів ст.ст.132,139 КАС України, доходить висновку про те, що оскільки апеляційним судом фактично задоволено апеляційну скаргу [PERSON] та його позовні вимоги, то відповідно, і судовий збір, сплачений ним за подачу адміністративного позову та апеляційної скарги, також підлягає стягненню з відповідача на його користь. Таким чином, враховуючи зазначені вище обставини та приписи ст.ст.132,139 КАС України, судова колегія вважає за необхідне стягнути з ГУ ПФУ в Херсонській області на користь позивача сплачений за подання адміністративного позову та апеляційної скарги судовий збір у загальному розмірі 2270 грн. (908 грн. + 1362 грн.).

Результат розгляду: granted