Рішення адміністративного суду від 2022-02-17 00:00:00+02

[PERSON] (позивач) звернувся з позовною заявою до Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області\~ (відповідач, ГУ ДМС України в Закарпатській\~ області) у якій просив: 1. Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області № 55 від 18.08. Ю21 року, яким громадянину Республіки Узбекистан [PERSON] \~ [INFO] \~відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області прийняти заяву від 18.08.2021 року [PERSON] , [INFO] , та розглянути її по суті. В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 18.08.2021 року \~звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області \~із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. За результатами розгляду заяви, 18.08.2021 року позивач отримав повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особи, яка потребує додаткового захисту №14 від 18.08.2021 року про прийняття ГУ ДМС у Закарпатській області рішення про відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнятого на підставі наказу № 55 від 18.08.2021 року, що повідомленням № 14 від 18:08.2021 року. Не погоджуючись з таким рішенням, позивач звернувся до суду. Вказує, що ГУ ДМС України в Закарпатській\~ області не прийняло до уваги реальні побоювання позивача за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності\~ Узбекистану. У випадку повернення життю та свободі позивача буде загрожувати небезпека, що суперечить ст.3 Європейської\~ Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод». Зокрема, в Узбекистані позивачу загрожує переслідування по політично вмотивованим звинуваченням релігійного характеру, та жорстоке, і таке, що принижує гідність, поводження. Рішенням Закарпатського адміністративного \~суду \~від 28.10.2021 в задоволені адміністративного позову відмовлено. Не погодившись із рішенням суду першої інстанції \~позивач подав апеляційну скаргу. З посиланням на невірне застосування судом першої інстанції норм матеріального права апелянт просить рішення суду \~скасувати, та прийняти нове, яким його \~позовні вимоги задовольнити повністю. Апеляційна скарга \~фактично мотивована доводами \~адміністративного позову. Головне управління Державної міграційної \~служби України в Закарпатській області подало \~відзив на \~апеляційну скаргу. З наведених у відзиві підстав \~просить \~апеляційну скаргу \~залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції \~без \~змін. Зокрема зазначає, що попередні заяви позивача раніше було визнано необґрунтованими, що підтверджено судовими рішенням всіх інстанцій. Однак, не зважаючи на те, що умови його звернення не змінилися, позивач повторно звернувся за захистом в Україні, що в силу ч.6\~ ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»\~ є підставою для відмови в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Представник позивача та позивач в судовому засіданні підтримують вимоги \~апеляційної скарги. Надали суду додаткові пояснення по суті спору, що виник між сторонами. Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню. 18.08.2021 року позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вказавши, що він не може повернутися до Узбекистану, так як там його життю та здоров`ю загрожує небезпека. Зокрема, влада Узбекистану за релігійними мотивами звинувачує його в екстремізмі та у разі повернення позивача буде піддано тортурам. За результатами розгляду заяви, 18.08.2021 року Головним управлінням Державної міграційної служби України в Закарпатській області\~ прийнято Наказ про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особи, яка потребує додаткового захисту №55, відповідно до\~ ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Не погодившись із зазначеним наказом \~позивач звернувся \~до суду. Відмовляючи у задоволені \~позовних вимог суд першої інстанції зазначив, що оскільки умови третього звернення [PERSON] не змінилися, а під час розгляду первинної та повторної заяви від 25.04.2017 р. та 27.11.2018 р.\~ встановлено відсутність умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої\~ статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», що підтверджено судовими рішеннями у справі № 826/17937/17 та № 420/6636/18, суд дійшов висновку про обґрунтованість оскаржуваного наказу Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області\~ від 18.08.2021 року про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особи, яка потребує додаткового захисту №55, відповідно до\~ ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». При цьому суд першої інстанції \~взяв до уваги \~посилання представника позивача, як на обгрунтування позову, на рішення Європейського суду з прав людини від 01.03.2016 у справі «Холмуродов проти Росії» (скарга № 58923/14б), оскільки зазначені обставини існували на час першого звернення позивача за міжнародним захистом та були предметом перевірки як органу міграційної служби, так і судами першої та апеляційної інстанцій під час оскарження відповідного рішення, та не є такими, що зазнали змін на час вирішення справи. Крім того, зазначені обставини можуть бути предметом розгляду у справі щодо екстрадиції позивача до країни походження, де має також розглядатися питання дотримання\~ ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Щодо вимоги позивача про зобов`язання відповідача прийняти заяву від 18.08.2021 року суд першої інстанції зазначив, що рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії суд приймає у справах, де відповідач допустив неправомірну бездіяльність за умови обов`язку вчинити певну дію. Відтак, беручи до уваги правомірність та обґрунтованість результату розгляду звернення [PERSON] відповідачем, позовна вимога про його зобов`язання оформити документи для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на думку суду першої інстанції \~є безпідставною. З матеріалів справи \~судом встановлено. [PERSON] громадянин Республіки Узбекистан, [INFO] , таджик за національністю, мусульманин-суніт за віросповіданням, на територію України потрапив 08.01.2016 року, нелегально, автомобільним транспортом, через територію Харківської області. 14.04.2017 співробітниками УСБУ в Одеській області виявлено та 18.04.2017 доставлено до відділу організації запобігання нелегальній міграції, реадмісії та видворення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області позивача, який порушив правила перебування іноземців в Україні - проживав без документів на право проживання в Україні. Крім того, згідно наданої УСБУ в Одеській області інформації, дана особа має причетність до діяльності міжнародної терористичної організації «Ісламська держава», здійснює допомогу в готуванні злочинів проти волі, честі та гідності, а також злочинів, що посягають на власність особи в м. Одесі. 18.04.2017 за порушення ч. 1\~ ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення, що виразилося в порушенні відповідачем правил перебування в Україні, тобто в проживанні без документів на право проживання в Україні, по відношенню до заявника, було складено протокол про адміністративне правопорушення, та \~накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510 грн. 18.04.2017 Головним управлінням ДМС України в Одеській області було прийняте рішення № 29 про примусове повернення в країну походження громадянина Узбекистану [PERSON] , яким було зобов`язано його покинути територію України до 19.04.2017. Згідно наданої в рішенні про примусове повернення в країну походження від 18.04.2017 розписки, громадянин Узбекистану, відмовляється самостійно виконувати вищезазначене рішення, що зазначено в рішенні Приморського районного суду м. Одеса\~ № 522/7205/17. Постановою Приморського районного суду м. Одеса від 18.04.2017 у справі № 522/7205/17 адміністративний позов Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області до позивача [PERSON] про примусове видворення та затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України задоволено; примусово видворено з України громадянина Узбекистан [PERSON] ; затримано його з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України строком на 6 (шість) місяців. Дана постанова залишена без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 23.05.2017. На виконання постанови Приморського районного суду м. Одеса від 18.04.2017 у справі № 522/7205/17 заявника було поміщено до Чернігівського ПТПІ. 23.05.2017 позивач вчергове затриманий працівниками Служби безпеки України, у зв`язку з надходженням до Генеральної прокуратури України запиту компетентних органів Республіки Узбекистан про видачу заявника для притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення інкримінованого йому злочину. В межах проведення екстрадиційної перевірки в порядку\~ ст. 587 КПК України, дорученої прокуратурі Чернігівської області, заступник прокурора Чернігівської області Бутович О. звернувся з клопотанням про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для забезпечення видачі особи (екстрадиційний арешт) відносно громадянина заявника, до вирішення Генеральною прокуратурою України питання про його видачу та фактичну передачу до Республіки Узбекистан. Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 23.05.2017 у справі № 751/2847/17 застосовано відносно позивача запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в Чернігівському пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України. Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 31.05.2017 ухвалу слідчого судді Новозаводського районного суду м. Чернігова від 23.05.2017 скасовано, застосовано екстрадиційний арешт до заявника, з утриманням його в Чернігівському слідчому ізоляторі, до вирішення Генеральною прокуратурою України питання про його видачу і здійснення фактичної передачі компетентним органам Республіки Узбекистан, однак на строк не більше дванадцяти місяців, починаючи з моменту затримання 23.05.2017. \~В подальшому строк дії екстрадиційного арешту продовжувався ухвалами Новозаводського районного суду м. Чернігова. 25.04.2017 [PERSON] особисто звернувся до співробітників УДМС України в Чернігівській області із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і того ж дня заява була прийнята до розгляду. В обґрунтування заяви зазначено про переслідування по релігійних та політичних мотивах. На підставі висновку від 18.05.2017 управлінням Державної міграційної служби України в Чернігівській області прийнято наказ №48 від 18.05.2017 «Про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання громадянина Республіки Узбекистан біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», згідно якого щодо заявника розпочато відповідну процедуру. Під час зазначеної процедури з заявником неодноразово проводилися співбесіди, робилися запити щодо підтвердження особи заявника, отримання інформації щодо заявника, інформації щодо ситуації у країні походження, тощо. У відповіді від 15.08.2017 управління СБУ в Одеській області міграційний орган повідомлено про те, що 22.05.2017 у відношенні заявника від сектора Інтерполу та Європолу ГУ НП в Одеській області отримано копії завірених належним чином документів щодо його розшуку правоохоронними органами Республіки Узбекистан та санкції на його арешт. На підставі висновку від 18.08.2017 щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Республіки Узбекистан [PERSON] , яким встановлено відсутність підстав для надання заявнику статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, Державною міграційною службою України прийнято рішення від 17.11.2017 №444-17 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про яке заявнику скеровано повідомлення від 15.12.2017 № 32. Зазначене рішення \~було оскаржене позивачем (справа № 826/17937/17). За результатами судового розгляду рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.07.2018, залишеним без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 25.09.2018, в задоволенні позовних вимог відмовлено. У відкритті касаційного провадження у цій справі позивачу було відмовлено. 27.11.2018 року позивач в черговий раз \~звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про надання міжнародного захисту, в обгрунтування якої зазначив, що він не може повернутися до Республіки там його життю та здоровлю загрожує небезпека. Зокрема, влада Республіки Узбекистан за релігійними мотивами звинувачує його в екстремізмі та у разі повернення позивача буде піддано тортурам. Наразі позивач перебуває у розшуку в Республіки міжнародному розшуку. 27.11.2018 року позивачу було відмовлено у прийнятті заяви. Вказану відмову позивач \~оскаржив. Рішенням Одеського \~окружного \~адміністративного суду \~від 05.03.20169 року у справі № 420/86636/8185 \~в задоволені позову відмовлено. Рішення набрало законної сили. 18.08.2021 року позивач вчергове звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вказавши, що він не може повернутися до Узбекистану, так як там його життю та здоров`ю загрожує небезпека. Зокрема, влада Узбекистану за релігійними мотивами звинувачує його в екстремізмі та у разі повернення позивача буде піддано тортурам. За результатами розгляду заяви, 18.08.2021 року Головним управлінням Державної міграційної служби України в Закарпатській області\~ прийнято Наказ про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особи, яка потребує додаткового захисту №55, відповідно до\~ ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». 18.08.2021 за № 14 ГУ ДМС України в Закарпатській області надіслано позивачу повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, (а.с. 9-11). Надаючи оцінку правовим висновкам суду першої інстанції \~колегія суддів зазначає. Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (надалі по тексту - Закон), біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону, додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті. Пунктом 13 статті 1 Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань. Згідно з частинами першою і другою статті 5 Закону особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Частиною п`ятою статті 5 Закону передбачено, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України. Відповідно до частини шостої статті 5 Закону, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися. Умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, наведені у статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Так, за змістом частини першої статті 6 Закону, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні. Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань. Відповідно до статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин», а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри. Згідно з частиною шостою статті 8 Закону, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися. Згідно з пунктом 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника. Пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження. Процедуру розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначають Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджені наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року №649, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 5 жовтня 2011 року за №1146/19884 (далі - Правила №649). Відповідно до пункту 2.1 Правил № 649 уповноважена посадова особа органу міграційної служби, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом: а) встановлює особу заявника; б) реєструє заявника в журналі реєстрації осіб, які бажають подати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 1) (далі - журнал реєстрації осіб); в) інформує заявника мовою, яку він/вона розуміє, про умови, за яких в Україні особа може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про її права та обов`язки, а також про наслідки невиконання обов`язків; г) забезпечує надання заявнику послуг перекладача, у тому числі через систему відеоконференц-зв`язку; ґ) перевіряє дотримання заявником передбаченого статтею 5 Закону порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; д) з`ясовує місце тимчасового перебування (проживання) заявника (фактичну адресу проживання в Україні); е) протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви; є) проводить дактилоскопію заявника; ж) заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи; з) роз`яснює порядок звернення за безоплатною правовою допомогою мовою, яку розуміє заявник. Відповідно до пунктів 2.4 Правил № 649, у разі наявності передбачених Законом підстав територіальний орган ДМС ухвалює рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оформлюється наказом (додаток 2). Після ухвалення рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС: видає особі письмове повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням підстав для відмови у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 3); під підпис ознайомлює заявника з порядком оскарження рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; вносить відповідні відомості до журналу реєстрації осіб. Відповідно до частини першої статті 12 Закону, рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом. Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що у відповідача наявний обов`язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії осіб, які потребують додаткового захисту або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання. Згідно з пунктами 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця, Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. Відповідно до Позиції УВКБ ООН у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року) факти на підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Відтак, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доведення реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосується його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок встановлювати чи оцінювати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі наданням ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані. Отже, особа, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, має навести факти, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Крім того, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень. Разом з тим, побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. При цьому, об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо. Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач, зокрема, зазначив про те, що не може повернутись до своєї країни через побоювання переслідування з боку органів державної влади, оскільки він боїться ув`язнення \~з релігійних та політичних \~мотивів. Судом було досліджено декілька релевантних джерел по країні походження, а саме: https://uz.usembassy.gov/ru/2018-report-on-international-religious-freedom-uzbekistan-ru/; https://www.opendoorsuk.org/persecution/world-watch-list/uzbekistan/. Зокрема за даними нової доповіді \~Комісії США \~з міжнародної \~релігійної свободи (USCIRF), опублікованої 13.10.2021 року, 2000 людей залишаються \~ув`язненими \~в Узбекистані \~за мирну практику \~своїх \~релігійних \~переконань. У доповіді \~під назвою «Релігійні \~та політичні \~ув`язнені \~Узбекистану: повертаючись \~до спадщини \~репресій» Комісія США \~з міжнародної релігійної \~свободи публікує справи 81 \~релігійного ув`язненого, багато яких відбувають одні з найтриваліших політично \~мотивованих \~тюремних \~термінів \~у світі. \~Тюремне \~ув`язнення \~осіб \~за релігійними \~та політично \~мотивованими \~звинуваченнями в Узбекистані \~залишається широко \~поширеним. Узбекистан \~продовжує \~ув`язнювати \~з релігійних \~і політичних мотивів \~більше людей, ніж решта \~колишнього \~Радянського Союзу \~разом \~узята. \~Особи, які продовжують перебувати під вартою, відбувають покарання \~за «розпливчаті \~звинувачення «у спосіб \~повалення \~конституційного ладу», \~зберіганні \~забороненої \~літератури чи \~членстві у \~заборонених групах». Висновки доповіді \~свідчать \~про продовження \~практики \~жорстокого \~і нелюдського \~поводження, \~включаючи \~тортури, а також \~довільне \~продовження \~термінів \~тюремного \~ув`язнення \~та повторне винесення вироку \~за новими \~звинуваченнями \~під час \~перебування у в`язниці, за повної \~відсутності доступу \~до адвоката або \~справедливого суду, оскільки \~досі «судові \~процеси» \~проводяться \~всередині \~в`язниці. Крім того, на користь \~Холмуродова \~про \~неприпустимість його \~висилки \~до Узбекистану \~вже було винесено \~рішення ЄСПЛ. З наданої інформації вбачається, що у країні походження позивача - \~Республіці Узбекистан систематично допускаються порушення прав людини, обмежуються релігійні права і свободи, що свідчить про обґрунтованість його побоювання стати жертвою переслідувань за релігійною ознакою, зокрема зі сторони державних органів постійно здійснюються кримінальні переслідування, до них застосовуються адміністративні штрафи, арешти, незаконні обшуки і вилучення релігійної літератури, тортури та жорстоке поводження, приниження честі і гідності, відмова в реєстрації їх об`єднань та організацій. Таким чином, судом встановлено, що відповідачем не проаналізовано належним чином вказану інформацію, не спростовано можливість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення. Щодо доводів відповідача на те, що позивач прибув в Україну з 2016 року, та неодноразово звертався за захистом, суд зазначає таке. Згідно з положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань. При цьому, саме обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є головним у переліку критеріїв щодо визначення біженця, проте ці побоювання повинні бути реальними. Суд також зазначає, що ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від`їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час. Тобто, позивач наводить дійсні факти, які дають підстави вважати, що відносно нього є реальні умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Також, суд вважає за необхідне зазначити, що факти, повідомлені позивачем, не носять загальний характер, а тому можуть бути визнані підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні у відповідності до умов, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Отже, відповідач належним чином не проаналізував всі подані позивачем відомості про його особу і причини звернення за міжнародним захистом, і на підставі частини шостої статті 8 Закону прийняв протиправне рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захист. У контексті оцінки доводів суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Крім того, дії відповідача оцінються судом через призму статті 2 КАС України. Цей обов`язок випливає із завдань адміністративного судочинства, змістом яких є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Підсумовуючи наведене, суд дійшов висновку, що оскаржуваний наказ відповідача не відповідає критеріям правомірності, наведеним у частині другій статті 2 КАС України, зокрема, такий винесений нерозсудливо, без врахування всіх обставин справи, непропорційно, тобто без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення. Тому, викладене та встановлені судом обставини свідчать про те, що у випадку, що розглядається, відповідач не встановив наявність конвенційних ознак, які дають право позивачу на оформлення документів щодо визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, що дає суду підстави для висновку про протиправність наказу №78 від 27 жовтня 2020 року Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області про відмову позивачу в оформленні документів щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Як вже зазначалося судом, була встановлена протиправність прийнятого рішення відповідачем, чим порушено права позивача. Частиною третьою статті 245 КАС України визначено, що у разі скасування нормативно-правового акту або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. У випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, частина 4 цієї статті. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні. Враховуючи докази, які були досліджені судом, то належним способом захисту, необхідним для поновлення прав позивача є саме зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області розглянути заяву громадянина Республіки Узбекистан [PERSON] , [INFO] від 18.08.2021 року по суті, \~з урахуванням висновків викладених у постанові суду. Відповідно до ч.1\~ ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України\~ підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального\~ права, що відповідно до частини 1\~ статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України\~ є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Результат розгляду: granted