Рішення адміністративного суду від 2023-02-08 00:00:00+02

\~І. ІСТОРІЯ СПРАВИ КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ 1. В жовтні 2022 року Начальник Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області Анатолій Федорчук звернувся до Богунського районного суду \~м. Житомира з адміністративним позовом до [PERSON] , в якому просив прийняти рішення про примусове видворення громадянина російської федерації [PERSON] , [INFO] , за межі території України в країну громадянської належності або третьої країни, звернувши його до негайного виконання.\~\~ КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ 2. Рішенням Богунського районного суду \~м. Житомира від 19 грудня 2022 року в задоволенні адміністративного суду відмовлено. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ДОВОДІВ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ 3. Апелянт Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги. ІІ. ВИКЛАД ОБСТАВИН, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ 4. Судом встановлено, що у липні 2022 року працівниками Житомирського відділу УДМС виявлений громадянин російської федерації [PERSON] , [INFO] , який перебуває на території України нелегально з жовтня 2019 року та ухиляється від виїзду з України після закінчення встановленого терміну перебування. 5. Особа [PERSON] , [INFO] , встановлена і підтверджується паспортом громадянина рф 65 № [NUMBER] , виданим 05.04.2019 МВД 0175. Перевіркою правомірності перебування на території України гр. рф [PERSON] встановлено, що він перебуває на території України в порушення вимог Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22.09.2011. 6. В ході перевірки та пояснень, наданих відповідачем, встановлено, що [PERSON] прибув в Україну 30.07.2019 в приватних справах, не отримав дозволу на імміграцію в Україну та вчасно виїхати не зміг, чим ухилився від виїзду до рф. 7. 01.07.2022 [PERSON] притягнутий до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП (порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні). 8. З метою забезпечення вимог законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, відповідно до ст. 26 Закону, керівником Житомирського відділу УДМС у Житомирській області 01.07.2022 затверджено рішення про примусове повернення до країни походження відповідача - російську федерацію або третьої країни. 9. Вказаним рішенням [PERSON] зобов`язано залишити територію України у термін до 29.07.2022, однак відповідач у визначений термін добровільно не повернувся до країни походження та території України не покинув. Дане рішення про примусове повернення останньому оголошено, ним отримано та ним не оскаржувалося. ІІІ. ДОВОДИ СТОРІН 10. Апелянт зазначає, що відповідач порушує встановлені правила перебування іноземців на території України та проживає без документів на право проживання в Україні, своїми діями порушує вимоги статей 9, 16, 23 Закону, що дає обґрунтовані підстави вважати, що [PERSON] ухиляється від виїзду з України у встановлений законодавством строк та виконання рішення про примусове повернення без поважних причин. 11. Відповідач є нелегальним мігрантом, що в свою чергу унеможливлює отримання на право проживання в Україні у спосіб, визначений законодавством України. Оскільки [PERSON] є порушником міграційного законодавства, під час незаконного перебування на території України його перебування на території України суперечить національним інтересам України. 12. Відповідач правом подання відзиву не скористався ні у суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції ІV. ДЖЕРЕЛА ПРАВА ТА АКТИ ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ 13. Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 14. Статтею 129-1 Конституції України визначено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на території України. 15. Згідно з ч.1 ст.370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України. 16. Законом України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" визначено правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України. 17. За правилами пункту 2 «Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України», затвердженого Постановою КМ України від 15 лютого 2012 р. № 150(далі - Порядок) іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС. 18. Відповідно до п. 6, 8 Порядку строк перебування іноземців та осіб без громадянства на території України продовжується у разі, коли вони прибули з держав з безвізовим порядком в`їзду за наявності обґрунтованих підстав (лікування, вагітність чи пологи, догляд за хворим членом родини, оформлення спадщини, подання заяви про отримання дозволу на імміграцію чи набуття громадянства України тощо) та за умови подання підтверджувальних документів - на період існування таких підстав, але не більш як 180 днів з дати останнього в`їзду в Україну. Заяви про продовження строку перебування на території України подаються іноземцями та особами без громадянства і приймаючою стороною не раніше ніж за десять та не пізніше ніж за три робочі дні до закінчення такого строку до територіальних органів або підрозділів ДМС за місцем проживання. 19. Згідно з частиною 3статті 3 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави. 20. Частина 1 статті 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" визначає, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення. 21. Відповідно до частин 1, 4статті 30 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення. V. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ 22. Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що [PERSON] ухиляється від виконання рішення про примусове повернення до країни-походження або третьої країни без поважних причин, а отже відсутні підстави для його примусового видворення. 23. Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке. 24. Відповідно до Угоди між Кабінетом Міністрів України і Урядом російської федерації про безвізові поїздки громадян України та російської федерації від 16.01.1997, громадяни російської федерації мали право перебувати на території України не більше як 90 днів протягом 180 днів. 25. Згідно пп. 1 п. 6, п. 7, п. 8 Порядку строк перебування іноземців та осіб без громадянства на території України продовжується у разі, коли вони прибули за короткостроковою візою, а також з держав з безвізовим порядком в`їзду за наявності обґрунтованих підстав (лікування, вагітність чи пологи, догляд за хворим членом родини, оформлення спадщини, подання заяви про отримання дозволу на імміграцію чи набуття громадянства України, виконання службових обов`язків іноземним кореспондентом або представником іноземного засобу масової інформації тощо) та за умови подання підтверджувальних документів - на період існування таких підстав, але не більш як 180 днів з дати останнього в`їзду в Україну. 26. Рішення про продовження строку перебування іноземців та осіб без громадянства на території України понад встановлені цим Порядком строки приймається керівником територіального органу або підрозділу ДМС чи його заступником у разі подання заяви про отримання дозволу на імміграцію чи набуття громадянства України та наявності підстав, які не дають змоги виїхати з України, відповідно до статті 22 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а також Головою ДМС або його заступником в інших випадках за умови подання підтверджувальних документів. 27. Заяви про продовження строку перебування на території України подаються іноземцями та особами без громадянства і приймаючою стороною не раніше ніж за десять та не пізніше ніж за три робочі дні до закінчення такого строку до територіальних органів або підрозділів ДМС за місцем проживання. 28. Відповідно до частини 1 статті 26 Закону України № 3773-VI іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення. 29. Іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення (частина 5 статті 26 Закону). 30. Згідно із частиною першою статті 31 Закону України № 3773-VI, іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки. 31. Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава (стаття 1 Конституції України). 32. За даних обставин, держава Україна має певну свободу розсуду (дискрецію) у прийняття рішення про примусове повернення до країни походження, але у разі відповідності такого рішення вимогам законодавства України та відсутності обмежень, передбачених міжнародними актами. 33. Суд бере до уваги, що відповідач є громадянином російської федерації строк його перебування на території України, визначений законом закінчився. 34. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. 35. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі. 36. Колегія суддів погоджується з доводами апелянта про те, що позивач перевищив термін перебування в Україні та із заявою про продовження строку перебування в Україні не звертався, доказів протилежного суду не надав, відповідно рішення про примусове його повернення до країни походження є законним та прийняти відповідно до норм чинного законодавства. 37. Судова колегія погоджується з вказаним рішенням апелянта, оскільки на час прийняття такого рішення строк перебування [PERSON] на території України перевищив 90 днів протягом 180 днів і строк його перебування на території України не був продовжений в установленому порядку. 38. Суд наголошує, що в матеріалах справи відсутні докази, що відповідач звертався до органів Державної міграційної служби України із заявою щодо продовження терміну її перебування на території України. 39. А тому, відповідач не реалізував своє право на продовження строку тимчасового перебування на території України, не вжив заходів щодо продовження строку його перебування на території України, перевищив дозволений термін перебування на території України, чим порушив вимоги міграційного законодавства. 40. Крім того суд зауважує, що відповідачу не заборонено в`їзд в Україну, а отже після владнання необхідних законодавчих формальностей щодо законності перебування в Україні він матиме змогу повернутися. 41. Підставою прийняття рішення про повернення відповідача слугував саме факт проживання відповідача без відповідних документів, що дають право на проживання на території України. Відповідач фактично без належних на те законних підстав протягом тривалого часу перебуває на території України. Доказів, які б підтверджували обставини, настання яких передбачає застосування положень частини першої статті 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», позивачем не надано. Також, відсутні підстави стверджувати, що відповідач підпадає під захист статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 42. Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. 43. Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору не в повному обсязі встановив фактичні обставини справи та не надав їм належної правової оцінки, а доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції та дають правові підстави для скасування оскаржуваного судового рішення. VІ. ВИСНОВКИ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ. 44. Згідно зі ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства Українисуд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 45. Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 46. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 47. У силу п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. 48. Згідно зі ст.317 КАС України \~підставами для скасування судового рішення суду першої \~інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення зокрема є, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. 49. За таких обставин, колегія суддів вважає, що необхідно скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти \~нову постанову про \~задоволення позову.

Результат розгляду: granted