Рішення адміністративного суду від 2023-03-28 00:00:00+03

Позивач [PERSON] в інтересах якого діє адвокат Книш Р.В. звернулися до Гусятинського районного суду Тернопільської області з позовом до інспектора СРПП Чортківського РВП ГУНП в Тернопільській області Карвоцького Руслана Михайловича, Управління національної поліції в Тернопільській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі та просять: касувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БАД № 193083 від 01 серпня 2022 року про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 122, ч.1 ст.126 Кодексу України про адміністративні правопорушення із накладенням адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 грн., а провадження у справі закрити. Посилається на те, що оскаржувана постанова є незаконною та підлягає скасуванню з підстав того, що викладені в оскаржуваній постанові обставини не відповідають дійсності. Так, 01.08.2022 року о 11:30 год. в м.Чортків по вул. Копичинецька 128, він здійснив зупинку свого транспортного засобу, а саме мопеду ALPNA д.н.з. [NUMBER] біля майданчика для зупинки маршрутних тз, однак не порушував п. 15.9 «г» ПДР України, що і пояснив поліцейським, які до нього підійшли. Працівниками поліції, не здійснюючи замірів та не встановлюючи цю відстань, безпідставно витребували у нього документи та користуючись його частковою несвідомістю, оскільки він являється особою з інвалідністю ІІ групи , під час розгляду справи матеріали де не містилося доказів його вини, відносно нього винесли постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серія БАД № 193083, де було зазначено про порушення ним п.2.1 «б», а саме, що він, як водій механічного транспортного засобу не мав при собі. реєстраційний документ на транспортний засіб. Вважає, що дії інспектора поліції щодо здійснення ним своїх повноважень по винесенні постанови про адміністративне правопорушення не відповідали вимогам закону. Він не погоджується із зазначеним рішенням інспектора, вважає себе невинним, постанову серія БАД № 193083 від 01.18.2022 року необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню в зв`язку з неповними з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків інспектора фактичним обставинам справи. Ухвалою Гусятинського районного суду від 27 грудня 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. Представником Головного Управління національної поліції в Тернопільській області 09.01.2023 року подано відзив на позов, в обґрунтування якого відповідач посилається на те, що Поліцейським СРПП Чортківського РВП ГУНП в Тернопільській області було виявлено дане порушення правил дорожнього руху та винесено на позивача постанову серії БАД №193083 від 01.08.2022 р. за ч.1 ст. 126, ч.1 ст.122 КУпАП та накладено на позивача штраф в розмірі 850 грн. Постанова є правомірною та такою, що не підлягає скасуванню, під час її винесення позивач не висловлював жодних заперечень стосовно притягнення його до адміністративної відповідальності. Відповідно до ст. 268 КУпАП позивач не скористався своїм правом заявляти клопотання, давати пояснення та подавати докази, по факту скоєння адміністративного правопорушення, що свідчить про визнання ним своєї вини та згоду з притягненням до адміністративної відповідальності. В судовому засіданні представник позивача адвокат Книш Р.В. позовні вимоги підтримав повністю. Відповідач інспектор СРПП Чортківського РВП ГУНП в Тернопільській області Карвоцький Р.М., представник ГУНП в Тернопільській області в судове засідання не з`явивилися, згідно прохальної частини відзиву на позовну заяву представник ГУНП в Тернопільській області просив справу розглядати у відсутності представника відповідача. Згідно ч. 4 ст. 175 Кодексу адміністративного судочинства України, подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Суд, заслухавши вступне слово сторони позивача, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Як встановлено, постановою серії БАД №193083 від 01.08.2022 року у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративнихо правопорушень, передбачених ч.1 ст. 126, ч.1 ст.122 КУпАП та накладено штраф у розмірі 850 грн.. Із змісту оскаржуваної постанови вбачається, що позивача притягнуто за те, що він 01.08.2022 року о 11:30 год. в м.Чортків по вул. Копичинецька 128, він здійснив зупинку свого транспортного засобу, а саме мопеду ALPNA д.н.з. [NUMBER] ближче 30 метрів від посадкового майданчика для зупинки маршрутних транспортних засобів загального користування, чим порушив п.15.9 «г» ПДР України та не маючи при собі реєстраційного документу на транспортний засіб, чим порушив вимоги п.2.1 «б» ПДР України, Відповідно до ст.280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Порядок дорожнього руху на території України відповідно до Закону України «Про дорожній рух» визначається Правилами дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10жовтня 2001р.№1306. Згідно п. 1.1. ПДР, ці Правила відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил. Відповідно до п. 1.9. ПДР, особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством. Відповідно до приписів ч.1 ст.122 КУпАП відповідальність за зазначеною статтею настає у разі перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками. Згідно п. 15.9 «г» ПДР України зупинка забороняється на пішохідних переходах і ближче 10 м від них з обох боків, крім випадків надання переваги в русі. Згідно п. 15.9 «е» ПДР України зупинка забороняється ближче 30 м від посадкових майданчиків для зупинки маршрутних транспортних засобів, а коли їх немає - ближче 30 м від дорожнього знака такої зупинки з обох боків. Як слідує із змісту оскаржуваної постанови, стороною відповідача не зазначено та не надано доказів вчинення позивачем порушення п. 15.9 «е» правил зупинки ближче 30 м від посадкових майданчиків для зупинки маршрутних транспортних засобів, а коли їх немає - ближче 30 м від дорожнього знака такої зупинки з обох боків. Суд звертає увагу на те, що відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 "Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті" встановлено, що зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченими ст. 283 і 284 КУпАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів. Як встановлено, до відзиву на підтвердження правомірності свого рішення стороною відповідача долучено диск з відеозаписом події про притягнення до адміністративної відповідальності позивача. При перегляді зазначеного відеозапису встановлено, що він не є повним, не містить дати та часу, не несе жодного доказового значення, оскільки не відображає картини щодо фіксації події вчиненого адміністративного правопорушення, не містить інформації щодо винесення постанови, оголошення її особі, яка притягується до адміністративної відповідальності, а тому і з цих підстав не є належним та допустимим доказом в розумінні ст.ст. 73,74 КАС України. Як вже встановлено, на вказаному відеозаписі не зафіксовано розташування транспортного засобу позивача. Ним не підтверджується також факт замірів відстані працівниками поліції , тобто поліцейські не могли оцінити відстань за результатами візуального спостереження. При цьому суд враховує висновок Верховного Суду викладений у постанові від 26.04.2018 у справі №338/1/17 де вказано, що візуальне спостереження за дотриманням правил дорожнього руху працівниками органу Національної поліції може бути доказом у справі лише у тому випадку, коли воно зафіксоване у встановленому законом порядку. Згідно вимог п. 2.4 ПДР України, на вимогу поліцейського водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також: а) пред`явити для перевірки документи, зазначені в пункті 2.1; б) дати можливість перевірити номери агрегатів і комплектність транспортного засобу; в) дати можливість оглянути транспортний засіб відповідно до законодавства за наявності на те законних підстав, у тому числі провести з використанням спеціальних пристроїв (приладів) перевірку технічного стану транспортних засобів, які відповідно до законодавства підлягають обов`язковому технічному контролю. Згідно вимог п. 2.1 ПДР України водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі: а) посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії; б) реєстраційний документ на транспортний засіб; в) у разі встановлення на транспортних засобах проблискових маячків і (або) спеціальних звукових сигналів - дозвіл, виданий Державтоінспекцією МВС; г) на маршрутних транспортних засобах - схему маршруту та розклад руху; на великовагових і великогабаритних транспортних засобах та транспортних засобах, що здійснюють дорожнє перевезення небезпечних вантажів, - документацію відповідно до вимог спеціальних правил; ґ) поліс (сертифікат) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Частиною 1 ст.126 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність у вигляді штрафу штрафу за керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в посвідченні водія відповідної категорії, реєстраційному документі на транспортний засіб, а також полісі (договорі) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката "Зелена картка"), або не пред`явила електронне посвідчення водія та електронне свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса, а також інших документів, передбачених законодавством. Суб`єктами адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КУпАП є водії транспортного засобу. У пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративі правопорушення на транспорті» роз`яснено, що під керуванням транспортним засобом слід розуміти як виконання функцій водія під час руху такого засобу або інструктора-водія під час навчання учнів-водіїв, незалежно від того, керує особа транспортним засобом, який рухається своїм ходом чи за допомогою буксирування. 20.02.2019 року Верховний Суд у справі №404/4467/16 зазначив, що само по собі керування транспортним засобом розуміється, як технічна дія водія з метою приведення транспортного засобу в рух, зворушення з місця і, як наслідок, переміщення транспортного засобу в просторі. Експлуатація транспортного засобу передбачає використання цього транспортного засобу за призначенням, тобто з метою керування. Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за умови наявності юридичного складу адміністративного правопорушення, в тому числі, встановлення вини особи у його вчиненні, яка підтвердженана лежними та допустимими доказами, а не підтвердження здійснення водієм правопорушення відповідними доказами, не породжує правових підстав для притягнення його до адміністративної відповідальності. Так, підставою для притягнення особи до адміністративної відповідальності за ч.1 та ст. 126 КУпАП є керування транспортним засобом, тобто виконання функцій водія. Однак із відео встановлено, що [PERSON] 01 вересня 2022 року о 11 год. 35 хв. в м. Чортків по вул. Копичинецька, 128 не керував транспортним засобом, а перебував поряд з ним. Інших доказів, які б підтверджували вказані обставини відповідачем суду не надано. Ст.72 КАС України передбачає, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок доказування правомірності свого рішення покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Отже, вчинення позивачем адміністративних правопорушень, вказаних у постанові серії БАД № 193083 від 01.08.2022 року, не підтверджується жодним доказом, оскільки представник відповідача не надав суду доказів про вчинення [PERSON] адміністративних правопорушень за ч.1 ст.122, ч.1 126 КУпАП. Суд звертає увагу на те, що сама по собі постанова у справі про притягнення до адміністративної відповідальності не є беззаперечним доказом вини особи в тому чи іншому діянні, оскільки не являє собою імперативного факту доведеності вини особи, тобто не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом», не випливає зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту. (Постанова КАС ВС від 14.05.2020 в справі №240/12/17). Посилання на оскаржувану постанову про притягнення Позивача до адміністративної відповідальності як на беззаперечний доказ вчинення ним правопорушення є помилковим, оскільки саме собою описання адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення особою такого порушення. Така постанова по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення. (Постанова Верховного Суду від 26 квітня 2018 року у справі № 338/1/17). Твердження сторони відповідача про те, що під час винесення постанови позивач не висловлював жодних заперечень стосовно притягнення його до адміністративної відповідальності не ґрунтуються на доказах, спростовуються відеозаписом, долученим стороною відповідача. Також суд вважає необхідним зазначити наступне. Як встановлено з матеріалів справи містять у собі відомості про наявність у [PERSON] психічного захворювання, діагноз: олігофренія. Він є інвалідом ІІ групи загальне захворювання, довічно. (а.с.8). З врахуванням наведеного суд приходить до висновку, що відповідач в порушення ст.ст.33, 280 КУпАП не встановив обставини, що підлягають зясуванню при розгляді справи про адміністративне правопорушення, зокрема, щодо особи порушника. Не вирішив питання про залучення захисника для захисту інтересів особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Зокрема, норми КУпАП не регулюють питання залучення захисника. Однак, у даному випадку, є доречним застосування аналогії закону, адже, Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) поширює стандарти, які встановлює Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод для кримінального провадження, на провадження у справах про адміністративні правопорушення. Відповідно до п.3 ч.2 ст. 52 КПК України обов`язкова участь захисника забезпечується у кримінальному провадженні, зокрема, щодо осіб, які внаслідок психічних чи фізичних вад не здатні повною мірою реалізувати свої права, - з З врахуванням викладеного, відповідач, який є суб`єктом владних повноважень, всупереч вимогам частини 2 статті 71 КАС України, не надав жодних належних і допустимих у розумінні статті 70 КАС України доказів, які б підтверджували правомірність винесення ним оскаржуваної постанови про адміністративне правопорушення та не спростував тверджень позивача щодо відсутності в його діях складу правопорушення, за яке його притягнуто до адміністративної відповідальності. У силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи. За таких обставин факт вчинення позивачем адміністративних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 122, ч.1 ст.126 КУпАП є недоведеним. Така правова позиція висловлене в постанові Верховного Суду від 08 липня 2020 року в справі №463/1352/16-а. З врахуванням наведеного, адміністративний позов є обґрунтованим та підлягає до задоволення. Згідно приписів ст. 289 КУпАП, скаргу на постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути подано протягом десяти днів з дня винесення постанови, а щодо постанов по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі,- протягом десяти днів з дня вручення такої постанови. В разі пропуску зазначеного строку з поважних причин цей строк за заявою особи, щодо якої винесено постанову, може бути поновлено органом (посадовою особою), правомочним розглядати скаргу. Зі змісту заяви вбачається, що копію постанови про накладення адміністративного стягнення позивачу під час винесення постанови не вручено. Проте з наданих стороною позивача доказів слідує, що копію постанови позивач отримав 16.12.2022 року, а 26.12.2022 року він звернувся до суду щодо скасування оскаржуваної постанови. Тому, суд вважає необхідним поновити позивачу строк на оскарження даної постанови. Згідно з ч.1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Відповідно до ст.139 ч.5 п.2 КАС України - якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно пенсійного посвідчення серії [NUMBER] від 17.02.2010 року вбачається, що [PERSON] є інвалідом 2 групи загального захворювання, відповідно до ст.5 ч.1 п.9 Закону України «Про судовий збір» № 3674-VI (в редакції від 03.11.2022 року) звільнений від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях, як особа з інвалідністю 2 групи, тому відповідно до ст.139 ч.5 п.2 КАС України судовий збір підлягає стягненню з Головного управління національної поліції в Тернопільській області на користь держави у розмірі 496, 20грн. На підставі викладеного,

Результат розгляду: granted