Рішення адміністративного суду від 2022-08-18 00:00:00+03

В грудні 2021 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до Головного управління ДПС у Чернівецькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень №0011962-5509-2403 від 24 квітня 2019 року, №0068426-5507-2403 від 05 травня 2020 року, №0204828-2406-2403 від 07 травня 2021 року. Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 21 квітня 2022 року позов задоволено. Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт відзначає про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що, призвело до неправильного вирішення спору. Зокрема, апелянт вказує на протиправне неврахування судом першої інстанції доказів наданих податковим органом, з яких чітко вбачається, що саме за позивачем зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна житловий будинок, загальною площею 746,8 кв.м., житловою площею 282,8 кв.м за адресою: [ADDRESS] . У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечила доводи відповідача та просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги. Оскільки предметом оскарження є рішення суду першої інстанції ухвалене у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження у відповідності до п. 3 ч. 2 ст. 311 КАС України. Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на таке. Як встановлено судом, оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями форми Ф №0011962-5509-2403 від 24 квітня 2019 року, №0068426-5507-2403 від 05 травня 2020 року, №0204828-2406-2403 від 07 травня 2021 року позивачу визначено суму податкового зобов`язання в загальному розмірі 84423,88 грн. за платежем «податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості» за податкові періоди 2018 - 2020 роки відповідно. Приймаючи оскаржувані рішення, контролюючий орган виходив з того, що позивач у податкові періоди 2018-2020 років була власником об`єкта оподаткування, а саме, нерухомого майна - житлового будинку загальною площею 746,8 кв.м., житловою площею 282,8 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] . Вважаючи спірні податкові повідомлення-рішення протиправними, позивач, з метою їх скасування, звернулася до суду з даним адміністративним позовом. Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що належних та достовірних доказів того, що позивач є або ж була власником указаного вище нерухомого майна у періоди, за які винесені оскаржувані у цій справі податкові повідомлення-рішення, відповідачем суду не надано, при цьому, вказану інформацію також не підтверджено і наявною в матеріалах справи Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Суд апеляційної інстанції, надаючи оцінку висновкам суду першої інстанції та доводам апеляційної скарги, відзначає наступне. Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Так, спеціальним законом з питань оподаткування, який установлює порядок погашення зобов`язань юридичних або фізичних осіб перед бюджетами та державними цільовими фондами з податків і зборів (обов`язкових платежів), нарахування і сплату пені та штрафних санкцій, що застосовуються до платників податків і визначає заходи, які вживаються контролюючим органом з метою погашення платниками податків податкового боргу є Податковий кодекс України від 02.12.2010 року № 2755-УІ (далі - ПК України). За приписами Закону України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи", від 28.12.2014 року № 71-VIII, який набув чинності з 01 січня 2015 року, статтю 265 ПК України викладено у новій редакції, якою передбачено сплату податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки, як різновид податку на майно. Згідно з підпунктом 265.1.1 пункту 265.1 статті 265 ПК України (в редакції, чинній з 01.01.2015) податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є складовим елементом податку на майно, який в силу приписів підпункту 10.1.1 пункту 10.1 статті 10 цього Кодексу належить до місцевих податків. Положеннями пп. 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 ПК України визначено, що платниками податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості. Відповідно до пп. 266.2.1 п. 266.2 ст. 266 ПК України об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка. Згідно з пп.266.3.1 п.266.3 ст.266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток. Відповідно до пп. 266.3.2 п. 266.3 ст. 266 ПК України база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності. Підпунктом 266.7.1. пункту 226.7 ст. 266 ПК України, обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості у такому порядку: а) за наявності у власності платника податку одного об`єкта житлової нерухомості, в тому числі його частки, податок обчислюється, виходячи з бази оподаткування, зменшеної відповідно до підпунктів "а" або "б" підпункту 266.4.1 пункту 266.4 цієї статті, та відповідної ставки податку; б) за наявності у власності платника податку більше одного об`єкта житлової нерухомості одного типу, в тому числі їх часток, податок обчислюється виходячи із сумарної загальної площі таких об`єктів, зменшеної відповідно до підпунктів "а" або "б" підпункту 266.4.1 пункту 266.4 цієї статті, та відповідної ставки податку; в) за наявності у власності платника податку об`єктів житлової нерухомості різних видів, у тому числі їх часток, податок обчислюється виходячи із сумарної загальної площі таких об`єктів, зменшеної відповідно до підпункту "в" підпункту 266.4.1 пункту 266.4 цієї статті, та відповідної ставки податку; г) сума податку, обчислена з урахуванням підпунктів "б" і "в" цього підпункту, розподіляється контролюючим органом пропорційно до питомої ваги загальної площі кожного з об`єктів житлової нерухомості. Обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку. Отже, з аналізу вищевказаних положень податкового законодавства слідує висновок, що платниками податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки можуть бути виключно власники нерухомого майна. При цьому, обов`язок здійснювати нарахування такого податку покладений на контролюючі органи, відтак, відповідальність за правильність нарахування податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки покладається також на контролюючі органи. У даній справі спірним є питання застосування підпункту пп. 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 ПК України до об`єктів нерухомого майна, що не належать позивачу на праві власності. Так, з матеріалів справи встановлено, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 11 грудня 2018 року, яка набрала законної сили 27 грудня 2018 року, у справі №2-2085/12 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя затверджено мирову угоду, укладену між [PERSON] то [PERSON] , де, окрім іншого, визнано за [PERSON] право власності на житловий будинок загальною площею 746,8 кв.м., житловою площею 282,8 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] . За приписами пп. 266.7.4. пункту 266.7 статті 266 Податкового кодексу України, органи державної реєстрації прав на нерухоме майно, а також органи, що здійснюють реєстрацію місця проживання фізичних осіб, зобов`язані щокварталу у 15-денний строк після закінчення податкового (звітного) кварталу подавати контролюючим органам відомості, необхідні для розрахунку та справляння податку фізичними та юридичними особами, за місцем розташування такого об`єкта нерухомого майна станом на перше число відповідного кварталу в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. У разі подання платником податку контролюючому органу правовстановлюючих документів на нерухоме майно, відомості про яке відсутні у базі даних інформаційних систем центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, сплата податку фізичними особами здійснюється на підставі поданих платником податку відомостей до отримання контролюючим органом відомостей від органів державної реєстрації прав на нерухоме майно про перехід права власності на об`єкт оподаткування. Положеннями пп. 266.8.1. пункту 266.8 статті 266 ПК України встановлено, що у разі переходу права власності на об`єкт оподаткування від одного власника до іншого протягом календарного року податок обчислюється для попереднього власника за період з 1 січня цього року до початку того місяця, в якому припинилося право власності на зазначений об`єкт оподаткування, а для нового власника - починаючи з місяця, в якому він набув право власності. Відповідно до пп. 266.7.3 п. 266.7.3 ПК України платники податку мають право звернутися з письмовою заявою до контролюючого органу за місцем проживання (реєстрації) для проведення звірки даних щодо: об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності платника податку; розміру загальної площі об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності платника податку; права на користування пільгою із сплати податку; розміру ставки податку; нарахованої суми податку. У разі виявлення розбіжностей між даними контролюючих органів та даними, підтвердженими платником податку на підставі оригіналів відповідних документів, зокрема документів на право власності, контролюючий орган за місцем проживання (реєстрації) платника податку проводить перерахунок суми податку і надсилає (вручає) йому нове податкове повідомлення-рішення. Попереднє податкове повідомлення-рішення вважається скасованим (відкликаним). Відповідно до пп. «а» пп. 266.10.1 п. 266.10 ст. 266 Податкового кодексу України податкове зобов`язання за звітний рік з податку сплачується фізичними особами - протягом 60 днів з дня вручення податкового повідомлення-рішення. Враховуючи вищевикладені норми та встановлені судом обставини, апеляційний суд приходить до висновку про помилковість нарахування контролюючим органом податкового боргу з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за період 2018 -2020 роки на підставі податкових повідомлень-рішень №0011962-5509-2403 від 24 квітня 2019 року, №0068426-5507-2403 від 05 травня 2020 року, №0204828-2406-2403 від 07 травня 2021 року, оскільки нормами Податкового кодексу України встановлено, що платниками податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки можуть бути виключно власники нерухомого майна, однак, у період, зазначений у вказаних податкових повідомленнях-рішеннях позивач не була власником нерухомого майна, а саме житлового будинку загальною площею 746,8 кв.м., житловою площею 282,8 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] . Стосовно посилань апелянта на відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, то в даному випадку, судова колегія погоджується з позицією суду першої інстанції та відзначає, що у випадку невідповідності відомостей, що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, наявним чинним та нескасованим правовстановлюючим документам, на підставі яких проведені реєстраційні дії, застосуванню підлягає приписи статті 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», де відзначено, що відомості, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. На разі ж, апелянтом, відповідачем у справі, ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції належних та достовірних доказів того, що позивач була власником указаного вище нерухомого майна у періоди, за які винесені оскаржувані у цій справі рішення, не надано, а доводи позивача, з якими погодився і суд першої інстанції не спростовано. В контексті викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається. Інші доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. При цьому, надаючи оцінку доводам апеляційної скарги, судова колегія враховує, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Результат розгляду: denied