Рішення адміністративного суду від 2022-02-11 00:00:00+02

В липні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини [NUMBER] (далі ВЧ), Військової частини [NUMBER] , за результатом розгляду якого позивач просив суд: визнати протиправною бездіяльність ВЧ щодо проведення не в повному обсязі нарахування та невиплати йому індексації грошового забезпечення за період з 01.08.2008 року по 31.12.2015 року включно; зобов`язати військову частину [NUMBER] перерахувати та виплатити йому в повному обсязі індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2008 року по 31.12.2015 року включно із застосуванням базового місяця січень 2008 року; визнати протиправною бездіяльність ВЧ щодо невиплати йому індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року включно; зобов`язати військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити йому в повному обсязі індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року включно із застосуванням базового місяця січень 2008 року. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2021 року позов задоволено частково. Суд вирішив: визнати протиправною бездіяльність ВЧ щодо не нарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за періоди період з 01.08.2008 року по 28.02.2015 року включно та з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року включно; зобов`язати ВЧ прийняти рішення про нарахування та виплату позивачу індексації грошового забезпечення за періоди період з 01.08.2008 року по 28.02.2015 року включно та з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року включно. В задоволенні решти позовних вимог було відмовлено. Не погоджуючись з даним рішенням суду, ВЧ подала апеляційну скаргу. В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апелянт просив його скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову повністю. Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на таке. Судом першої інстанції встановлено, що позивач проходив військову службу у Збройних Силах України у ВЧ. Відповідно до витягу із наказу командира ВЧ (по стройовій частині) від 01.04.2021 року №62, полковника [PERSON] визначено вважати таким, що з 01.04.2021 року вибув для зарахування на військовий облік до Приморського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки у зв`язку із звільненням з військової служби. З 01.04.2021 року позивача виключено із списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення. Суд встановив, що згідно з довідкою № 182/3/427 від 30.03.2021 року, що видана Національним університетом оборони України імені Івана Черняховського, позивачу в період з 01.01.2008 року по 31.07.2008 року здійснювалося нарахування та виплата індексації грошового забезпечення з урахуванням базового місяця січень 2008 року. Згідно з архівною довідкою Галузевого державного архіву Міністерства оборони України від 04.03.2021 року № 12-15-03, відсутні відомості щодо нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення у період 2009-2012 роки. Вважаючи, що у період проходження військової служби, нарахування грошового забезпечення відповідачем здійснювалося не в повному обсязі, а саме у період з 01.08.2008 року по 28.02.2018 року індексація грошового забезпечення нараховувалася та виплачувалася не в повному обсязі та взагалі не нараховувалася і не виплачувалася, позивач звернувся з даним позовом до суду. Приймаючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з наявності підстав щодо визнання протиправною бездіяльності ВЧ щодо не нарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за періоди період з 01.08.2008 року по 28.02.2015 року включно та з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року включно. Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції і вважає їх такими, що відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України, з огляду на таке. Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. З матеріалів справи, а саме з прохальної частини апеляційної скарги, вбачається, що рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині задоволених позовних вимог, а тому з врахуванням наведеного, колегія суддів переглядає рішення суду першої інстанції лише в цій частині. Справа містить відзив (а.с.119-122) позивача на апеляційну скаргу ВЧ, згідно якого позивач просив суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Відповідно до ч.2\~ ст.19 Конституції України\~ органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~ Конституцією\~ та законами України. Положеннями ст.2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені\~ Конституцією\~ та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. Відповідно до частини другої статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-XII (далі Закон №2011-XII) до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Частиною 3 ст.9 Закону №2011-XII визначено, що грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону. Преамбулою Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03 липня 1991 року №1282-XII (далі Закон №1282-XII) встановлено, що цей Закон визначає правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України. Статтею 1 Закону №1282-XII визначено, що індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Відповідно до статті 2 Закону №1282-XII індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. Згідно з частиною першою статті 4 Закону №1282-XII індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка. Згідно з частиною першою статті 5 Закону №1282-XII підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів. Частиною 2 ст.5 Закону №1282-XII визначено, що підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України . Частина 6 ст.5 Закону №1282-XII передбачає, що проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік. Відповідно до пункту 1-1 "Порядку проведення індексації грошових доходів населення", затвердженого Постановою КМУ від від 17 липня 2003 року №1078 (далі Порядок №1078), підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з березня 2003 року - місяця опублікування Закону України від 06 лютого 2003 року №491-IV «Про внесення змін до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення». Пунктом 5 Порядку №1078 визначено, що у разі підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків. Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення. Згідно з пунктом 6 Порядку №1078 виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, а саме: підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету. На підставі аналізу наведених положень законодавства колегія суддів зазначає, що індексація грошового забезпечення, як складова грошового забезпечення військовослужбовців, є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, тому підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті. Разом з тим, ні в суді першої інстанції, ні під час апеляційного провадження, ВЧ не було надано жодних належних та достатніх доказів виплати позивачу індексації грошового забезпечення у спірні періоди (досліджувані апеляційним судом). Водночас, позивачем надано архівну довідку Одеського територіального архівного відділу Галузевого державного архіву Міністерства оборони України від 29.06.2021 року № Г-872/828, згідно якої індексація грошового забезпечення позивача у період з квітня по грудень 2014 року не нараховувалася та не виплачувалася. Також, надано архівну довідку галузевого державного архіву МОУ від 04 березня 2021 року №179/11926, з якої вбачається відсутність виплати у спірний період індексації грошового забезпечення. Згідно з довідкою ВЧ А3519 від 20.04.2021 року № 248, позивачу у березні-грудні 2015 року нараховувалася та виплачувалася індексація грошового забезпечення, а у період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року вказана індексація не нараховувався та не виплачувалася. Разом з тим, відповідно до статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1952 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У справі «Кечко проти України» Європейський суд з прав людини встановив, що мало місце порушення статті 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи припинити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак якщо чинне законодавство передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (п. 23 рішення від 08 листопада 2005, заява №63134/00). Так, реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних і чинних, на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян. Таким чином, відповідач, відмовляючи позивачу у виплаті йому індексації грошового забезпечення, діяв неправомірно, не на підставі, не в межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. На підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо спірних правовідносин. Інші доводи апеляційної скарги, яким була дана оцінка в мотивувальній частині рішення, ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції. Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає. З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін відповідно до приписів статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Результат розгляду: granted