Рішення адміністративного суду від 2023-04-11 00:00:00+03

Позивач, [PERSON] , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду \~з адміністративним позовом до Департаменту патрульної поліції, в якому просив суд: - зобов`язати Департамент патрульної поліції нарахувати та виплатити на користь [PERSON] середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 03.01.2020 по 04.11.2021. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідачем, на думку позивача, допущено протиправну бездіяльність щодо не нарахування та невиплати на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з 03.01.2020 по 04.11.2021 рік. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 10.08.2022 позов задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Департаменту патрульної поліції щодо не нарахування та невиплати [PERSON] середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з 03.01.2020 по 04.11.2021. Зобов`язано Департамент патрульної поліції нарахувати та виплатити на користь [PERSON] середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 03.01.2020 по 04.11.2021. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту Патрульної поліції (код ЄДРПОУ 40108646, вул. Федора Ернста, буд. 3, м. Київ, 03048) на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , [ADDRESS] ) сплачений судовий збір у розмірі 908 ( дев`ятсот вісім) грн. 00 коп. Департамент патрульної поліції (далі - відповідач), не погоджуючись з судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить його скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає про неспівмірність середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні із розміром простроченої заборгованості, періодом затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а отже має бути зменшеним судом. Позивач не скористався своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу. На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративно судочинства України справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що позивач з вересня 2015 року працював на посаді інспектора взводу № 1 роти № 6 батальйону № 3 Управління патрульної поліції у Харківській області Департаменту Патрульної поліції. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 21.09.2021 (справа № 520/10254/21) адміністративний позов [PERSON] до Департаменту патрульної поліції про стягнення невиплаченого грошового забезпечення та заборгованості з індексації задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Департаменту патрульної поліції щодо не нарахування та не виплати на користь [PERSON] доплату за службу у нічний час за період з 01.09.2015 по 28.02.2018 року. Зобов`язано Департамент патрульної поліції нарахувати та виплатити на користь [PERSON] невиплачене грошове забезпечення у вигляді доплати за службу в нічний час за період з 01.09.2015 по 28.02.2018 року. Визнано протиправною бездіяльність Департаменту патрульної поліції щодо не нарахування та не виплати на користь [PERSON] індексації грошового забезпечення за період з 01.09.2015 по 31.10.2017 рр. та зобов`язано Департамент патрульної поліції нарахувати та виплатити на користь [PERSON] індексацію його грошового забезпечення за період з 01.09.2015 по 31.10.2017 рр. Відповідно до ч.4 ст.78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. На виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21.09.2021 (справа №520/10254/21), відповідачем виплачено 04.11.2021 позивачу грошові кошти у сумі 11 296,27 грн., на підтвердження чого до суду надано банківську виписку з рахунку позивача. Позивач, вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, звернувся до суду з даним позовом. Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що в даному випадку позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.01.2020 по 04.11.2021. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає наступне. Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди захищається законом. Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України «Про Національну поліцію». Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників. За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні поліцейських зі служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства. У той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України). Згідно з ст. 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу. Статтею 116 Кодексу законів про працю України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 Кодексу законів про працю України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до п. 16) Закону України № 2352-IX від 01.07.2022 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" текст статті 117 КЗпП України викладено в такій редакції: "у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців". Таким чином, до спірних правовідносин застосовуються положення статті 117 КЗпП у вказаній редакції. Отже, період затримки розрахунку при звільненні - це весь час затримки належних звільненому працівникові сум та виплат по день фактичного розрахунку. Судовим розглядом встановлено, що спірні правовідносини між сторонами склались з приводу відповідальності роботодавця за невчасний розрахунок при звільненні. Так, Департамент патрульної поліції провів фактичний розрахунок із позивачем щодо виплати грошового забезпечення у вигляді доплати за службу в нічний час та індексації грошового забезпечення поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України. У даному випадку позивач у зв`язку з порушенням відповідачем його права на вчасний розрахунок при звільненні та виплаті всіх належних при цьому сум просив відповідача нарахувати та виплатити на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.01.2020 по 04.11.2021 (з дня звільнення по день фактичного розрахунку). Враховуючи, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивач має право на отримання такого відшкодування за затримку розрахунку при звільненні. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 21.04.2021 по справі № 120/3857/19-а. Так, в день звільнення позивача зі служби 03.01.2020 року, відповідачем не було виплачено всі суми, що підлягали виплаті при звільненні. Враховуючи вказане вище, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що право позивача на отримання середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні підлягає захисту за період з 03.01.2020 по 04.11.2021 р. Разом з тим, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції, дійшовши висновку про наявність у позивача права на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, не визначив конкретного розміру такого відшкодування, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за необхідне здійснити відповідний розрахунок належної до виплати суми. Так, Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100. Відповідно до абз. 1 п. 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Згідно з абз. 3 п. 2 Порядку № 100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Абзацом 1 п. 8 Порядку № 100 передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно з наказом Департаменту патрульної поліції від 02.01.2020 №3о/с позивач звільнений зі служби в поліції з 03.01.2020 При цьому, остаточний розрахунок із позивачем проведений проведено 04.11.2021, тобто із затримкою у 671 календарний день. Відповідно до довідки Департаменту патрульної поліції №2098, сума нарахованої заробітної плати позивача за листопад 2019 та грудень 2019 (останні два календарних місяці, що передували звільненню) складає 32301,46 грн., а отже середньоденний заробіток позивача за останні два місяці перед звільненням складав 529,53 грн. Таким чином, середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні із розрахунку 529,53 грн/день за 671 день становить 355314,63 грн. За таких обставин необхідним є застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. З огляду на викладене, колегія суддів доходить висновку щодо стягнення на користь позивача середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні в розмірі 97433,52 грн. (184 дні х 529,53). Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає частковому скасуванню, з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Результат розгляду: partial