Рішення адміністративного суду від 2022-09-29 00:00:00+03

У березні 2022 року [PERSON] звернулася в суд із адміністративним позовом до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Львові (далі - ТУ ДБР, відповідач), в якому з урахуванням уточнення позовних вимог просила визнати протиправним та скасувати наказ відповідача №3-ос від 20.01.2022 «Про звільнення [PERSON] » (з урахуванням внесених до нього змін згідно наказу ТУ ДБР №5-ос від 28.01.2022 «Про внесення змін до наказу ТУ ДБР №3-ос від 20.01.2022 «Про звільнення [PERSON] » та наказу ТУ ДБР №9-ос від 02.02.2022 «Про внесення змін до наказу ТУ ДБР №3-ос від 20.01.2022 «Про звільнення [PERSON] » та наказу ТУ ДБР №27-ос від 08.04.2022 «Про зміну дати звільнення [PERSON] », поновити її на посаді провідного спеціаліста відділу кадрової роботи та державної служби ТУ ДБР з 03.03.2022 та стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10.02.2022 по день ухвалення судом рішення у справі. Позов мотивований тим, що звільнення відбулося з порушенням норм законодавства, оскільки оспорюваний наказ було винесено у період її тимчасової непрацездатності. Вважає, що перебіг 14-денного строку попередження про звільнення, не повинен обраховуватися від дати подачі заяви (за умови перебування у відпустці та у період тимчасової непрацездатності). Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 21.06.2022 у задоволенні позовних вимог було відмовлено. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, представник позивача Цимбал І.З. подала апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить його скасувати та прийняти постанову, якою повністю задовольнити позовні вимоги [PERSON] . В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що правове регулювання процедури звільнення за ініціативою державного службовця не передбачає для суб`єкта призначення можливості виносити наказ про звільнення у період відпустки та/або його тимчасової непрацездатності. Також звертає увагу на відсутність законодавчого підґрунтя, яке б надавало роботодавцю можливість виносити наказ про звільнення працівника за власним бажанням до закінчення строку попередження, оскільки у роботодавця існує при цьому обов`язок з`ясування обставин існування після спливу цього строку юридично значимих фактів, які є передумовами звільнення працівника за його бажанням, зокрема, чи залишив працівник роботу та чи вимагає працівник розірвання правовідносин. В порушення вимог статті 242 КАС України, суд першої інстанції невірно врахував висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 03.12.2020 по справі №140/3179/19 , оскільки правовідносини, які є предметом згадуваної справи є абсолютно відмінними від спірних правовідносин, які є предметом розглядуваного публічно-правового спору. У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. В обґрунтування своїх заперечень проти доводів апеляційної скарги зазначає, що працівник має право відкликати заяву про звільнення лише протягом двотижневого строку з дати попередження роботодавця про звільнення. Звільнення поза межами цього строку потребує згоди роботодавця, яка обумовлена інтересами державного органу, які полягають у тому, що його робота не повинна бути припинена. Встановлення двотижневого строку є гарантією роботодавця, спрямованою на забезпечення належного функціонування державного органу та пошук нових кадрів тощо. Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача Цимбали І.З., яка підтримала апеляційну скаргу, представника відповідача Онищака М.П., який заперечував проти її задоволення, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову, якою повністю задовольнити позовні вимоги [PERSON] , виходячи з наступного. З матеріалів справи видно, що відповідно до наказу №3 о/с від 11.10.2018 [PERSON] було призначено на посаду провідного спеціаліста сектору кадрової роботи та державної служби ТУ ДБР, як обрану за конкурсом з 12.10.2018, з випробувальним терміном строком 6 місяців. 27.12.2021 позивач звернулася до директора ТУ ДБР із заявою, в якій просила надати їй відпустку без збереження заробітної плати тривалістю 03 календарні дні з 04.01.2022 по 06.01.2022, частину щорічної основної відпустки тривалістю 19 календарних днів з 10.01.2022 та звільнити її за власним бажанням в останній день відпустки. Відповідно до витягу з наказів ТУ ДБР №496-о/с від 31.12.2021 та № 2в від 06.01.2022, позивачці була надана відпустка без збереження заробітної плати тривалістю 3 календарних дні з 04.01.2022 по 06.01.2022 та частину щорічної основної відпустки тривалістю 2 календарних дні за період роботи з 12.10.2018 по 11.10.2019, тривалістю 10 календарних днів за період роботи з 12.10.2019 по 11.10.2020, тривалістю 2 календарних дні за період роботи з 12.10.2020 по 11.10.2021, тривалістю 5 календарних днів за період роботи з 12.10.2021 по 11.10.2022, а всього тривалістю 19 календарних днів з 10.01.2022 по 28.01.2022. Наказом директора ТУ ДБР №3-ос від 20.01.2022 «Про звільнення [PERSON] », відповідно до п.2, 5 ч.3 ст.13 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» №794-VIII від 12.11.2015 (тут і надалі - Закон №794-VIII в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та

Результат розгляду: granted