Рішення адміністративного суду від 2022-01-26 00:00:00+02

Головне управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області (далі - Позивач) звернулось до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовом до [PERSON] (далі Відповідача), в якому просило суд: стягнути суму податкового боргу в розмірі 66768,74 грн. з фізичної особи - [PERSON] РНОКПП [NUMBER] . В обґрунтування позовної заяви зазначено про те, що відповідач має заборгованість в загальному розмірі 66768,74 грн., яка утворилась внаслідок несплати узгоджених податкових зобов`язань відповідно до: податкового повідомлення рішення № 0262271304 від 04.07.2018 року, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 54\~ 664,43 грн., з яких за податковими зобов`язаннями 43\~ 731,54 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями 10\~ 932,89 грн.; податкового повідомлення рішення № 0262281304 від 04.07.2018 року, яким визначено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) у розмірі 170,00 грн.; податкового повідомлення рішення № 0262311304 від 04.07.2018 року, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем військовий збір у розмірі 4\~ 555,36 грн., з яких з яких за податковими зобов`язаннями 3644,29 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями 911,07 грн.; нарахованої пені у загальному розмірі 7\~ 378,95 грн. На адресу відповідача направлено податкову вимогу форми Ф № 93828-17/62 від 03.09.2018 року, яка була отримана належним чином. Сума боргу не сплачується Відповідачем добровільно, а тому, на думку Позивача, підлягає примусовому стягненню. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2020 року по справі №160/10540/20 адміністративний позов Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області до [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено (а.с. 41-42). Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі Відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Вимоги апеляційної скарги мотивовано тим, що: - в матеріалах справи відсутні докази повідомлення кредитором (банком) апелянта про прощення (анулювання) боргу, у зв`язку з чим можна дійти висновку, що саме банк був зобов`язаний виконати всі обов`язки податкового агента у випадку, якщо дохід отриманий платником податку, є додатковим благом; - судом першої інстанції залишив поза увагою необхідність доведення того, чи є прощений (анульований) кредитором борг додатковим благом платника податку; - Відповідач не отримував податкові повідомлення-рішення №0262271304 від 04.07.2018, №0262281304 від 04.07.2018 та № 0262311304 від 04.07.2018, оскільки останні були надіслані за адресою, за якою він на той час не проживав, тому податкові зобов`язання визначені такими податковими повідомленнями-рішеннями є неузгодженими. Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін. Крім того, Позивачем разом з відзивом на апеляційну скаргу подано клопотання про заміну сторони в порядку правонаступництва, а саме: Головне управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області (код ЄДРПОУ 43145015) на Головне управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області (код ЄДРПОУ ВП 44118658). Згідно зі ст. 52 КАС України, у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив. Розглянувши вказане клопотання, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для заміни позивача - Головне управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області (код ЄДРПОУ 43145015) на його правонаступника Головне управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області (код ЄДРПОУ ВП 44118658). Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження у відповідності до приписів ст. 311 КАС України. Проаналізувавши вимоги та підстави апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла таких висновків. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] \~ перебуває на податковому обліку у Соборному управління Головного управління ДФС у Дніпропетровській області. Відповідач має заборгованість перед бюджетом в загальному розмірі 66768,74 грн. внаслідок несплати узгоджених податкових зобов`язань відповідно до податкових повідомлень-рішень № 0262271304 від 04.07.2018 року, № 0262281304 від 04.07.2018 року, № 0262311304 від 04.07.2018 року та нарахованої пені. Так, Позивачем проведено документальну позапланову невиїзну перевірку фізичної особи [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) з питання своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати до бюджету податку на доходи фізичних осіб та військового збору за період з 01.01.2016 р. по 31.12.2016 р., за результатами якої складено акт від 18.05.2018 року № 25708/04-36-13-04/ [NUMBER] . Зазначеною перевіркою встановлено порушення: - п.176.1 ст.176 Податкового Кодексу України від 02.12.2010 №2755-VІ (зі змінами та доповненнями), в частині неподання податкової декларації про майновий стан і доходи за 2016 рік; - абз. «д» п.п. 164.2.17 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України від 02.12.2010 №2755-VI (зі змінами і доповненнями) у зв`язку з отриманням додаткового блага у вигляді основної суми анульованої (прощеної) заборгованості за кредитом, у результаті чого донараховано податок на доходи фізичних осіб за 2016 рік в розмірі 43 731,54 грн.; - п. 16-1 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України від 02.12.2010 №2755- VI (зі змінами і доповненнями) у зв`язку з отриманням додаткового блага у вигляді основної суми анульованої (прощеної) заборгованості за кредитом, у результаті чого донараховано військовий збір за 2016 рік в розмірі 3 644,29 грн. На підставі акту перевірки від 18.05.2018 року № 25708/04-36-13-04/2723411738 головним управлінням ДФС у Дніпропетровській області винесені наступні податкові повідомлення-рішення: - форми «Р» № 0262271304 від 04.07.2018 року, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 54\~ 664,43 грн., з яких за податковими зобов`язаннями 43\~ 731,54 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями 10\~ 932,89 грн.; - форми «ПС» № 0262281304 від 04.07.2018 року, яким позивачу визначено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) у розмірі 170,00 грн.; - форми «Р» № 0262311304 від 04.07.2018 року, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем військовий збір у розмірі 4\~ 555,36 грн., з яких з яких за податковими зобов`язаннями 3644,29 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями 911,07 грн. Також нараховано пеню у загальному розмірі 7\~ 378,95 грн. У зв`язку з несплатою заборгованості на податкову адресу Відповідача направлено податкову вимогу форми «Ю» № 93828-17/62 від 03.09.2018 року. Наявність підстав для стягнення з Відповідача суми податкового боргу в загальному розмірі 66768,74 грн. є предметом судового розгляду у даній справі. Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що передбачені Податковим кодексом України заходи не призвели до погашення Відповідачем податкового боргу, доказів погашення податкового боргу не надано, як і не надано доказів оскарження відповідних податкових повідомлень-рішень або податкової вимоги. Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне. У відповідності до п.15.1 ст.15 ПК України платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об`єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об`єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов`язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом. Відповідно до пп. 14.1.39. п. 14.1. ст. 14 ПК України грошове зобов`язання платника податків - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов`язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності. Податковий борг - це сума узгодженого грошового зобов`язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов`язання (пп. 14.1.175 п. 14.1 ст. 14 ПК України). Пунктом 54.1 ст. 54 ПК України передбачено, що крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов`язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов`язання та/або пені вважається узгодженою. Згідно з п. 57.3 ст. 57 ПК України у разі визначення грошового зобов`язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у пп.пп. 54.3.1, 54.3.2, 54.3.4 - 54.3.6 п. 54.3 ст. 54 цього Кодексу, платник податків зобов`язаний сплатити нараховану суму грошового зобов`язання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу. У разі оскарження рішення контролюючого органу про нараховану суму грошового зобов`язання платник податків зобов`язаний самостійно погасити узгоджену суму, а також пеню та штрафні санкції за їх наявності протягом 10 календарних днів, наступних за днем такого узгодження. Відповідно до п. 56.18 ст. 56 ПК України при зверненні платника податків до суду з позовом щодо визнання недійсним рішення контролюючого органу грошове зобов`язання вважається неузгодженим до дня набрання судовим рішенням законної сили. Згідно підпунктів 129.1.1, 129.1.2 пункту 129.1. статті 129 ПК України нарахування пені розпочинається: при нарахуванні суми грошового зобов`язання, визначеного контролюючим органом за результатами податкової перевірки, - починаючи з першого робочого дня, наступного за останнім днем граничного строку сплати платником податків податкового зобов`язання, визначеного цим Кодексом (у тому числі за період адміністративного та/або судового оскарження); при нарахуванні суми податкового зобов`язання, визначеного контролюючим органом у випадках, не пов`язаних з проведенням податкових перевірок, - починаючи з першого робочого дня, наступного за останнім днем граничного строку сплати податкового зобов`язання (в тому числі за період адміністративного та/або судового оскарження). На суми грошового зобов`язання, визначеного підпунктами 129.1.1 та 129.1.2 пункту 129.1 цієї статті (включаючи суму штрафних санкцій за їх наявності та без урахування суми пені), та в інших випадках визначення пені відповідно до вимог цього Кодексу, коли її розмір не встановлений, нараховується пеня за кожний календарний день прострочення сплати грошового зобов`язання, включаючи день погашення, з розрахунку 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, діючої на кожний такий день (абзац 1 пункту 129.4. статті 129 ПК України). Положеннями пункту 59.1. статті 59 Податкового кодексу України встановлено, що у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов`язання в установлені законодавством строки, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення. Відповідно до пункту 45.1 статті 45 ПК платник податків - фізична особа зобов`язана визначити свою податкову адресу. Податковою адресою платника податків - фізичної особи визнається місце проживання, за яким вона береться на облік як платник податків у контролюючому органі. Платник податків - фізична особа може мати одночасно не більш однієї адреси. Відповідно до пункту 70.1 статті 70 ПК центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову і митну політику, формує та веде Державний реєстр фізичних осіб - платників податків (далі - Державний реєстр). До облікової картки фізичної особи - платника податків та повідомлення (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків) вноситься інформація, зокрема про місце проживання, а для іноземних громадян - також громадянство (підпункт 70.2.4 пункт 70.2 статті 70 ПК). Документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику) (пункт 42.2 статті 42 ПК). Згідно з абзацом 6 пункту 42.4 статті 42 ПК у разі якщо пошта не може вручити платнику податків документ через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їх відмову прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення. Відповідно до абзаців 1-3 пункту 58.3 статті 58 ПК податкове повідомлення-рішення вважається належним чином врученим платнику податків (крім фізичних осіб), якщо його надіслано у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу. Податкове повідомлення-рішення вважається надісланим (врученим) фізичній особі, якщо його вручено їй особисто чи її представникові, надіслано на адресу за місцем проживання або останнього відомого місцезнаходження фізичної особи з повідомленням про вручення або у порядку, визначеному пунктом 42.4 статті 42 цього Кодексу. У такому самому порядку надсилаються податкові вимоги та рішення про результати розгляду скарг. У разі коли пошта не може вручити платнику податків податкове повідомлення-рішення або податкові вимоги, або рішення про результати розгляду скарги через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб, їх відмову прийняти податкове повідомлення-рішення або податкову вимогу, або рішення про результати розгляду скарги, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, податкове повідомлення-рішення або податкова вимога, або рішення про результати розгляду скарги вважаються врученими платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причин невручення. Відповідно до пункту 3 Порядку надіслання контролюючими органами податкових повідомлень-рішень платникам податків, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 28.12.2015 №1204 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.01.2016 за №124/28254 (далі - Порядок № 1204), податкове повідомлення-рішення вважається надісланим (врученим) фізичній особі, якщо його вручено їй особисто чи її представникові, надіслано на адресу за місцем проживання або останнього відомого місцезнаходження фізичної особи рекомендованим листом з повідомленням про вручення або у порядку, визначеному пунктом 42.4 статті 42 Кодексу. За змістом наведених положень надіслане контролюючим органом рекомендованим листом з повідомленням про вручення на податкову адресу платника податків, яка відповідає даним Державного реєстру та облікової картки платника, вважається врученим також у разі неможливості вручення адресату такого відправлення після проставлення поштовим органом відповідної відмітки з датою та причиною невручення. З матеріалів справи вбачається, що в акті перевірки від 18.05.2018 року № 25708/04-36-13-04/ [NUMBER] та в податкових повідомленнях-рішеннях №0262271304 від 04.07.2018 року, №0262281304 від 04.07.2018 року, №0262311304 від 04.07.2018 року вказано, що податковою адресою [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) є: [ADDRESS] (а.с. 13, 21 ,22, 23). Вказані податкові повідомлення-рішення, на підставі яких Позивачем визначено Відповідачу грошові зобов`язання, надіслані останньому рекомендованим листом з повідомленням про вручення на його податкову адресу: [ADDRESS] (а.с. 24). Натомість податкову вимогу форми «Ю» № 93828-17/62 від 03.09.2018 року надіслано [PERSON] на зовсім іншу адресу, а саме: [ADDRESS] (а.с. 8-9), що свідчить про недотримання Позивачем процедури надсилання (вручення) Відповідачу податкової вимоги. З огляду на вказане, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що копія корінця податкової вимоги форми «Ю» № 93828-17/62 від 03.09.2018 року, копія списку поштових відправлень №17/09-87/РП 17/04 та копія конверту з рекомендованим повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 8-10) не є належними доказами, які б підтверджували наявність у Відповідача узгодженого податкового боргу, оскільки вказані документи свідчать про направлення Відповідачу податкової вимоги на адресу відмінну від його податкової адреси, зазначеної в акті перевірки та податкових повідомленнях-рішеннях. Таким чином, з огляду на відсутність доказів, які б надали можливість пересвідчитись, що податковим органом було належним чином повідомлено [PERSON] про наявність податкового боргу, визначеного податковою вимогою, колегія суддів дійшла висновку про те, що Позивачем порушено порядок надіслання податкової вимоги, а відтак, у нього відсутнє право вимагати сплату цього боргу в судовому порядку. Натомість, висновок суду першої інстанції щодо дотримання контролюючим органом вимог податкового законодавства щодо належного направлення на адресу платника податків податкової вимоги та, як наслідок, наявність правових підстав для стягнення з Відповідача податкового боргу, зроблений без урахування усіх обставин справи, що мають значення для її правильного вирішення, та наявних у справі доказів у їх сукупності. Поряд із зазначеним, колегія суддів звертає увагу і на те, що доводи Відповідача про протиправність податкових повідомлень-рішень №0262271304 від 04.07.2018 року, №0262281304 від 04.07.2018 року, №0262311304 від 04.07.2018 року є безпідставними, оскільки оцінка податкового правопорушення, встановленого за результатами податкової перевірки, на підставі якої контролюючим органом прийнятий акт індивідуальної дії, має здійснюватися судом у провадженні за позовом платника податків про оскарження відповідного податкового повідомлення-рішення. Саме такий спосіб захисту прав платника податків визначений положеннями статей 55, 56 ПК України. В свою чергу, у межах розгляду справи про стягнення заборгованості суд позбавлений процесуальної можливості здійснювати правовий аналіз питання правомірності нарахованих контролюючим органом грошових зобов`язань. Аналогічні висновки сформульовано Верховним Судом у постанові від 21 серпня 2019 року у справі №2340/4023/18; адміністративне провадження №К/9901/18869/19. Підсумовуючи вищенаведене суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області та стягнення з Відповідача суми податкового боргу у розмірі 66768,74 грн., оскільки контролюючим органом не надано належних та беззаперечних доказів на підтвердження обставин повідомлення [PERSON] про наявність податкового боргу, визначеного податковою вимогою форми «Ю» № 93828-17/62 від 03.09.2018 року, з метою його погашення. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Суд враховує й те, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Відповідно до ч. 1, ч. 4 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. За даних обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи не повно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, застосував до правовідносин, які виникли між сторонами у справі, норми права які регулюють саме ці правовідносини, однак зроблені судом першої інстанції висновки не відповідають фактичним обставинам справи та не підтверджуються належними письмовими доказами, тому рішення суду першої інстанції у даній справі підлягає скасуванню. На підставі викладеного,

Результат розгляду: denied