Рішення адміністративного суду від 2022-11-21 00:00:00+02

[PERSON] (далі - [PERSON] , позивач) звернувся з позовом до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - відповідач) про визнання протиправною та зобов`язання Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) скасувати постанову у виконавчому провадженні №63929513 про накладення штрафу від 18.11.2021 року. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 грудня 2021 року у задоволенні адміністративного позову було відмовлено. Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити. Доводи апелянта ґрунтуються на тому, що посилання суду першої інстанції на загальні норми, всупереч чітко встановленому порядку та терміну виконання забезпечення позову, та додатково роз`ясненому судом, не відповідає дійсним обставинам справи та принципу точності виконання судового рішення, у зв`язку з чим в оскаржуваному рішенні неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права. Крім того, апелянт зауважує, що виконавчі дії відповідача стосуються [PERSON] , в той час коли дочка апелянта - [PERSON] . Відтак, апелянт жодним чином не може виконати рішення суду, з огляду на те, що до вищезазначеної [PERSON] не має ніякого відношення. Сторони у судове засідання не з`явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання. Відповідно до ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до п.2 ч.1 ст.315, п.п.1, 4 ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Як свідчать обставини справи, 16 грудня 2020 року заступником начальника Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Дардою Іриною Михайлівною відкрито виконавче провадження ВП №63929513 з виконання постанови №761/25101/20 від 09.12.2020 року. 18 листопада 2021 року заступником начальника відділу Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Кенюк Людмилою Василівною прийнято постанову про накладення штрафу на позивача за невиконання постанови Київського апеляційного суду №761/25101/20 від 09 грудня 2020 року у розмірі 3 400 грн. Вважаючи постанову про накладення штрафу протиправною та такою, що підлягає скасуванню, позивач звернувся до суду із цим позовом. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що станом на дату прийняття оскаржуваної постанови у ВП №63929513 у позивача наявний обов`язок, щодо виконання постанови Шевченківського районного суду міста Києва від 09.12.2020 року у справі 761/25101/20, а у державного виконавця не було підстав для закінчення виконавчого провадження. Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне. Спірні правовідносини регулюються Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII (далі - Закон №1404-VIII). У відповідності до статті 1 Закону №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Відповідно до частини першої статті 13 Закону №1404-VIII під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. За правилами частини першої статті 26 Закону №1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зокрема за заявою стягувача про примусове виконання рішення. У силу вимог частини шостої статті 26 Закону №1404-VIII за рішенням про встановлення побачення з дитиною державний виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення шляхом забезпечення побачень стягувана з дитиною в порядку, визначеному рішенням. Згідно частин першої та другої статті 63 Закону за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність. Статтею 75 Закону встановлено, що у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання. У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення. Із системного аналізу норм Закону України «Про виконавче провадження» вбачається, що правовою підставою для накладення державним виконавцем на боржника штрафу у межах виконавчого провадження є невиконання ним судового рішення у встановлений строк без поважних причин. При цьому, застосування такого заходу реагування є обов`язком державного виконавця і націлено на забезпечення реалізації мети виконавчого провадження, як завершальної стадії судового провадження. При цьому, умовами для накладення на боржника у виконавчому проваджені штрафу є: невиконання ним виконавчого документа (судового рішення) та відсутність поважних причин невиконання виконавчого документа (судового рішення). Тобто, державному виконавцю для реалізації виконання належних повноважень при примусовому виконанні відповідного рішення суду, надано право за невиконання його ж постанов про примусове виконання рішень суду накладати відповідні штрафи на боржника, у порядку та розмірі визначеному Законом №1404-VІІІ. При цьому, накладення штрафу за невиконання рішення, що зобов`язує боржника до вчинення певних дій, є видом юридичної відповідальності боржника за невиконання покладеного на нього зобов`язання (виконати судове рішення). Така відповідальність настає за умови, що судове рішення не виконано без поважних причин і в строк, встановлений державним виконавцем. У той же час, поважність причин невиконання судового рішення оцінюється у кожному конкретному випадку через призму того, наскільки це (об`єктивно) перешкодило виконати судове рішення. Особливості виконання рішення про встановлення побачення з дитиною, рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною визначено приписами ст. 64-1 Закону №1404-УІІ1, згідно з якою, виконання рішення про встановлення побачення з дитиною полягає у забезпеченні боржником побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням. Державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником цього рішення у час та місці побачення, визначених рішенням, а у разі якщо вони рішенням не визначені, то перевірка здійснюється у час та місці побачення, визначених державним виконавцем. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт та виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному частиною першою статті 75 цього Закону. У постанові зазначаються вимога виконувати рішення та попередження про кримінальну відповідальність. У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт, виносить постанову про накладення на боржника штрафу в подвійному розмірі, надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, звертається з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України до суду за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби, виносить вмотивовану постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами (із врахуванням обмежень, передбачених частиною десятою статті 71 цього Закону) та вживає інші заходи примусового виконання рішення, передбачені цим Законом. У разі виконання рішення боржником виконавець складає акт та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. Якщо боржник у подальшому перешкоджає побаченням стягувача з дитиною, стягувач мас право звернутися до державного виконавця із заявою про відновлення виконавчого провадження. Після відновлення виконавчого провадження державний виконавець повторно здійснює заходи, передбачені цією статтею. Рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною виконується у порядку, встановленому статтею 63 цього Закону. З метою реалізації положень статті 64-1 Закону №1404-VIII та для більш повного і докладного нормативного регулювання правовідносин щодо примусового виконання рішень судів щодо встановлення побачень з дитиною, окремі процедурні питання порядку виконання таких рішень були, висвітлені в Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5 (далі -Інструкція №512/5). Так, пунктами 8, 9 та 10 розділу IX Інструкції №512/5 встановлено, що державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником рішення про встановлення побачення з дитиною у час та місці побачення стягувача з дитиною, визначені рішенням або державним виконавцем. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення про встановлення побачення з дитиною державний виконавець здійснює заходи примусового виконання рішення, передбачені частиною третьою статті 64-1 Закону. У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення про встановлення побачення з дитиною, державний виконавець здійснює заходи примусового виконання рішення, передбачені частиною четвертою статті 64-1 Закону. При кожному наступному невиконанні боржником зазначеного рішення державний виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному частиною четвертою статті 64-1 Закону. У разі виконання боржником рішення виконавець складає акт, що підписується сторонами виконавчого провадження, та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження відповідно до пункту 9 частини першої статті 39 Закону. Таким чином, як вірно зазначено судом першої інстанції, як положеннями Закону №1404-VІІІ, так і положеннями Інструкції №512/5, передбачено, що у разі примусового виконання рішення суду про встановлення побачень з дитиною державний виконавець зобов`язаний бути присутнім у час та місці такого побачення. При цьому, за результатами такого побачення державний виконавець має скласти акт, яким зафіксувати, чи відбулось побачення, або у разі неможливості проведення побачення зазначити обставини, що зумовили невиконання рішення суду. Як вбачається з матеріалів справи, в акті державного виконавця, на підставі якого було винесено спірну постанову встановлено, що боржник дитину матері не передав. При цьому відповідно до резолютивної частини вказаного документа, [PERSON] зобов`язано передавати малолітню [PERSON] , відношення до якої, за словами позивача, він немає. При цьому, у вказаному акті державним виконавцем не встановлено причину невиконання боржником рішення суду. В контексті наведеного колегія суддів зауважує, що встановлення державним виконавцем причини невиконання рішення суду є ключовим у даній справі з огляду на наступне. Шевченківським районним судом міста Києва 31.08.2021 ухвалено рішення в цивільній справі №761/25101/20, відповідно до якого у задоволенні первісного позову [PERSON] до [PERSON] відмовлено повністю, зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] задоволено, місце проживання дитини [PERSON] визначено разом з батьком - [PERSON] . Постановою Київського апеляційного суду від 22.12.2021 рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 31.08.2021 залишено без змін, а апеляційну скаргу [PERSON] - без задоволення. Зазначені судові рішення у справі №761/25101/20 оскаржені в касаційному порядку та постановою Верховного Суду від 20.07.2022 залишені без змін. Зокрема, в рішеннях встановлені факти фізичного та психологічного насилля з боку матері до дитини, в результаті чого дитина в категоричній формі не бажала будь-яким чином спілкуватися та проводити час з нею, що підтверджено й висновками кандидата психологічних наук [PERSON] від 07.08.2020 та від 02.02.2021, яка проводила психологічне дослідження дитини шляхом безпосереднього з нею спілкування на базі " [INFO] ", а також допитом дитини та психолога безпосередньо у суді. Також у зазначених рішеннях у справі №761/25101/20 зазначено, що постановою Київського апеляційного суду від 09.12.2020 забезпечено позов [PERSON] шляхом зобов`язання батька дитини передавати малолітню [PERSON] матері - [PERSON] за місцем її проживання у дні, які визначені для побачень. Після відкриття виконавчого провадження під час примусових виконавчих дій [PERSON] категорично відмовлялася йти з матір`ю, як вбачається з відео, наданого сторонами. Судом під час слухання справи не встановлено, що батько дитини чинить матері будь-які перешкоди у спілкуванні, побаченні з донькою, а також у її вихованні. В той же час [PERSON] не бажає спілкуватися з матір`ю. Окрім того, до матеріалів справи надано: витяг є Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні №12021100040000173 від 19.01.2021 з правовою кваліфікацією за статтею 126-1 КК України. Предметом досудового розслідування є злочинні дії [PERSON] та [PERSON] , які виявилися у систематичному завданні фізичного та психологічного насильства відносно малолітньої [PERSON] ; постанову слідчого Дніпровського УП ГУ НП у м. Києві від 16.03.2021 про визнання малолітньої [PERSON] , [INFO]. потерпілою у вказаною кримінальному провадженні; постанову слідчого Дніпровського УП ГУ НП у м. Києві від 16.03.2021 про залучення [PERSON] , батька [PERSON] , [INFO]., як законного представника малолітньої потерпілої у вказаному кримінальному провадженні; стенограму допиту малолітньої потерпілої у Дніпровському районному суді міста Києва по справі №755/6237/21 в рамках кримінального провадження №12021100040000173 від 19.01.2021, допитаної в порядку статті 225 КПК України. Дослідженням зазначених доказів, з урахуванням висновків, викладених у рішенні Шевченківського районного суду міста Києва від 31.08.2021 та у постанові Київського апеляційного суду від 22.12.2021 у справі №761/25101/20, колегія суддів вважає, що обставини небажання дитини спілкуватися з матір`ю є доведеними, тому відсутні обґрунтовані підстави вважати, що позивач не сприяв виконанню судового рішення у тих випадках, коли її присутність за місцем виконання була ним забезпечена. При цьому, як було встановлено вище, актом державного виконавця не зазначено причин невиконання судового рішення боржником, як і не вказано жодних інших обставин, з яких можна було б встановити такі причини. Крім того, зі змісту вказаного акту неможливо встановити чи була забезпечена явка дитини під час побачення чи ні. В контексті наведеного колегія суддів зауважує, що заходи примусового виконання рішення державний виконавець здійснює у разі невиконання боржником без поважних причин рішення про встановлення побачення з дитиною. При цьому, наявність ознаки «без поважних причин» є досить вагомою у даному випадку, з урахуванням обставин встановлених вищевказаними судовими рішеннями, позаяк таке рішення могло не виконуватись з огляду на інтереси дитини, що має першочергове значення для вірного вирішення справи. При цьому, як вбачається зі змісту акту, державним виконавцем такі обставини навіть не з`ясовувались. В контексті наведеного, колегія суддів звертає увагу на приписи Конституції України, якими визначено, зокрема, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняється державою (частина 3 статті 51). Стаття 12 Закону України «Про охорону дитинства» № 2402-ІІІ від 26 квітня 2001 року передбачає, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Згідно статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюють вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13), ЄСПЛ наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. Враховуючи викладене, з огляду на небажання дитини спілкуватися з матір`ю, колегія суддів дійшла висновку, що позивач не зобов`язаний влаштовувати зустрічі матері з дитиною, тим паче, якимось чином впливати на волевиявлення доньки. В інакшому випадку, вказане може призвести до психологічного тиску на дитину, що є неприпустимим. Щодо зобов`язання позивача виконувати рішення суду про забезпечення позову, колегія суддів зауважує наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Примусове виконання судових рішень здійснюється в порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження», ч. 1 ст. 75 якого визначено, що у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання. Таким чином, накладення на боржника штрафу відповідно цієї норми можливе виключно у випадку невиконання таким боржником судового рішення, яке набрало законної сили. Як зазначалося, спірним у даній справі є накладення на позивача штрафу у зв`язку із невиконанням ним постанови Київського апеляційного суду від 09.12.2020 року у справі 761/25101/20. Так, постановою Київського апеляційного суду від 09.12.2020 по справі №761/25101/20 забезпечено позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини та відібрання дитини від батька без позбавлення його батьківський прав шляхом визначення місця та часу спілкування малолітньої дитини [PERSON] , з матір`ю - [PERSON] , до винесення судом першої інстанції рішення: щотижня у будні дні: з 10:00 год. кожної середи до 10:00 год. кожної суботи; щомісячно у вихідні дні з 10:00 год. кожної першої суботи до 20:00 год. кожної першої неділі та з 10:00 год. кожної третьої суботи до 20:00 год. кожної третьої неділі та, коли випадає п`ята субота, з 10:00 год. кожної п`ятої суботи до 20:00 год. кожної п`ятої неділі. Зобов`язано батька - [PERSON] , передавати малолітню дитину [PERSON] , матері - [PERSON] за місцем проживання матері у дні, які визначені цією ухвалою, для побачень. Постанова у справі проголошена у відкритому судовому засіданні за участі сторін (в тому числі [PERSON] ) та набрала законної сили в день її прийняття, тобто 09.12.2020. При цьому, як вбачається з матеріалів справи, заявник звертався з відповідною заявою про роз`яснення вищевказаної постанови та про винесення додаткового рішення, з огляду на те, що судом не вирішено питання щодо скасування заходів забезпечення. Так, ухвалою Шевченківського районного суду від 11.10.2021 було відмовлено позивачу ( [PERSON] ) у задоволенні вищевказаної заяви, мотивуючи тим, що Київський апеляційний суд визначив, що заходи забезпечення позову діють до винесення судом першої інстанції рішення. При цьому, судом у вказаній ухвалі зазначено про те, що враховуючи ту обставину, що апеляційна інстанція визначила строк дії заходів забезпечення позову - до винесення судом першої інстанції рішення, які відповідно втратили свою чинність в день ухвалення судом рішення, тому суд не вбачає підстав для задоволення заяви про ухвалення додаткового рішення. Як вбачається судове рішення у вказаній справі було винесено судом першої інстанції - 31.08.2021. Відтак, строк дії заходів забезпечення позову у вказаній справі встановлений Київським апеляційним судом закінчився 31.08.2021. При цьому, оскаржувана постанова державного виконавця була винесена вже після закінчення визначеного строку, а саме 18.11.2021. Відтак, спірною постановою виконавець фактично притягнув особу до відповідальності поза межами встановленого судом строку. З огляду на встановлені в цій справі обставини, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для накладення штрафу на позивача за невиконання судового рішення, виходячи з мотивів наведених вище. Судом першої інстанції не було встановлено вищевказаних обставин, що зумовило передчасність висновку про правомірність оскаржуваної постанови державного виконавця та помилкового висновку про відмову у задоволенні адміністративного позову. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно з пунктом 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи. За приписом пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Відтак, доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції викладені в оскаржуваному рішенні, прийнятому з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також за неповного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Враховуючи вищевикладене та проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було неповно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи та є підставою для скасування рішення суду і ухвалення нової постанови про задоволення позову.

Результат розгляду: granted