Рішення адміністративного суду від 2022-03-10 00:00:00+02

18 березня 2021 року Івано-Франківським окружним адміністративним судом зареєстровано позовну заяву [PERSON] до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання неправомірними дії відповідача щодо неврахування при призначенні пенсії по віку позивачу з 09.03.2016 до страхового стажу періодів роботи з 12.04.1994 по 30.12.1995 в кооперативі «Україна», з 03.01.1996 по 31.03.1997 та з 01.01.1999 по 19.03.1999 в приватній фірмі «Монтаж»; зобов`язання відповідача провести позивачу з 09.03.2016 перерахунок та виплату пенсії по віку із врахуванням страхового стажу за періоди роботи: з 12.04.1994 по 30.12.1995 в кооперативі «Україна», а також з 03.01.1996 по 31.03.1997 та з 01.01.1999 по 19.03.1999 в приватній фірмі «Монтаж» із проведенням індексації всіх належних сум пенсії. В обґрунтування вимог позовної заяви вказано, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області протиправно не зараховано до страхового стажу [PERSON] періоди роботи з 12.04.1994 по 30.12.1995 в кооперативі «Україна» через відсутність інформації про реєстрацію юридичної особи та з 03.01.1996 по 31.03.1997, з 01.01.1999 по 19.03.1999 в приватній фірмі «Монтаж» з підстав відсутності інформації щодо нарахування та сплати страхових внесків. Позивач зазначала, що відсутність у пенсійного органу інформації щодо перебування на обліку в органах пенсійного фонду та відсутність даних щодо нарахування та сплати збору на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, які не збережені самим пенсійним органом у зв`язку із їх знищенням через обмеження термінів зберігання, не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу при призначенні пенсії вказаних періодів роботи згідно даних трудової книжки. Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2021 року позов задоволено частково. Визнано неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області щодо відмови [PERSON] у зарахуванні до загального страхового стажу періодів роботи з 12.10.1994 по 30.12.1995 в кооперативі «Україна», з 03.01.1996 по 31.03.1997 та з 01.01.1999 по 19.03.1999 в приватній фірмі «Монтаж». Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області зарахувати з 09.03.2016 до загального страхового стажу [PERSON] період роботи з 12.10.1994 по 30.12.1995 в кооперативі «Україна», з 03.01.1996 по 31.03.1997 та з 01.01.1999 по 19.03.1999 в приватній фірмі «Монтаж», із здійсненням перерахунку та виплати пенсії. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто на користь [PERSON] за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області сплачений судовий збір в розмірі 726,40 грн. Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідачем - Головним управлінням Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, подано апеляційну скаргу, в якій висловлено прохання скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти постанову, якою відмовити в задоволенні адміністративного позову в повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказано, що відповідно до ст.56 ЗУ «Про пенсійне забезпечення» до стажу роботи зараховується робота за умов сплати підприємством чи організацією страхових внесків до Пенсійного фонду України. Натомість, відомості про нарахування та сплату страхових внесків приватною фірмою «Монтаж» відсутні. Апелянт вказує, що позивачем пропущено строк звернення до суду, а тому позовні вимоги мали бути залишені без розгляду судом першої інстанції. Крім того, на думку Головного управлінням Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області належним способом захисту прав [PERSON] буде зобов`язання повторно розглянути її заяву про перерахунок пенсії, а не зобов`язання відповідача здійснити такий перерахунок, що в свою чергу є порушення дискреційних повноважень пенсійного органу. Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. В силу вимог ч.4 ст.229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 308 КАС України). Заслухавши суддю-доповідача, проаналізувавши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити в частині, а оскаржуване рішення скасувати частково з таких підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Встановлено, що [PERSON] з 09.03.2016 призначено пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (а.с.29). У відповідь на запит [PERSON] Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області листом від 11.02.2021 №0900-0202-8/5114 повідомило заявника про те, що до її страхового стажу не зараховано періоди з 03.01.1996 по 31.03.1997, з 01.01.1999 по 31.12.1999 в приватній фірмі «Монтаж» (відсутня інформація щодо нарахування та сплати страхових внесків) та з 12.10.1994 по 30.12.1995 в кооперативі «Україна» (відсутня інформація щодо реєстрації юридичної особи). Зазначено, що періоди роботи з 01.01.2004 по 31.12.2014 враховані до страхового стажу позивача згідно із індивідуальними відомостями про застраховану особу (а.с. 23-24). Згідно із ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. Судом апеляційної інстанції здійснено перевірку висновків суду першої інстанції щодо відповідності дій відповідача вимогам ч. 2 ст. 2 КАС України, внаслідок чого суд апеляційної інстанції частково погоджується з такими та вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до частин першої та другої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Згідно із частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду регламентовані статтею 123 КАС України, відповідно до частини третьої якої якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду. Таким чином, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Відтак, на переконання колегії суддів, для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів. Також колегія суддів наголошує на тому, що встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними. Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011 №17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя. Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами. При вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття «дізнався» та «повинен був дізнатись». Так, під поняттям «дізнався» необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.12.2020 у справі № 510/1286/16-а вказала на те, що у спорах, що виникають з органами Пенсійного фонду України, особа може дізнатися, що її права порушені, зокрема, при отриманні від органу Пенсійного фонду України відповіді (листа-відповіді, листа-роз`яснення) на надісланий запит щодо розміру пенсії, нормативно-правових документів (про правильність/помилковість нарахування розміру пенсії, своєчасність/несвоєчасність її перерахунку), на підставі яких був здійснений саме такий розрахунок. Разом з тим, колегія суддів апеляційного суду наголошує на тому, що пенсійним органом здійснено фактичну виплату пенсії позивачу у квітні 2016 року. З цього моменту позивач мав реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою подання позовної заяви. Отже, з дня отримання фактичної виплати пенсії, особа вважається такою, що повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] звернулась до пенсійного органу із заявою про перерахунок пенсії аж у 2021 році. З адміністративним позовом [PERSON] звернулась лише в березні 2021 року, тобто з пропуском строку, встановленого статтею 122 КАС України. Відтак, колегія суддів апеляційного суду вважає, що отримання позивачем листа відповідача від 11.02.2021 у відповідь на її заяву не змінює момент, з якого позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в даному випадку, оскільки такі дії позивач почав вчиняти з пропуском строку звернення до суду. Щодо покликань апелянта на положення статті 46 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», то такі є безпідставними, оскільки за змістом наведеної норми строк давності не застосовується лише до вимог щодо нарахованих пенсій, в спірних же правовідносинах суми пенсії не були нараховані пенсійним органом. До того ж, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.12.2020 у справі №510/1286/16-а дійшла висновку, що норми, зокрема статі 87 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (щодо не обмеження будь-яким строком невиплаченої пенсіонерові суми пенсії), підлягають застосуванню у справах за позовами про оскарження бездіяльності, дій та/або рішень суб`єкта владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку пенсійних виплат виключно за наявності таких умов: 1) ці суми мають бути нараховані пенсійним органом; 2) ці суми мають бути не виплаченими саме з вини держави в особі пенсійного органу. Крім того, аналіз практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, ЄСПЛ виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних причин, внаслідок непереборних, незалежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб. Враховуючи те, що поважних та об`єктивних причин пропуску строку звернення до суду з позовом позивачем не зазначено та в ході судового розгляду справи таких не встановлено, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин положень статті 123 КАС України та залишення адміністративного позову [PERSON] без розгляду в частині. Вказана правова позиція щодо застосування до спірних правовідносин положень статей 122, 123 КАС України узгоджується з правовою позицією, що міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.12.2020 у справі №510/1286/16-а та постанові Верховного Суду від 31.03.2021 у справі № 240/12017/19. За таких обставин, оцінивши зібрані докази у сукупності, колегія суддів апеляційного суду приходить до переконання про необхідність застосування до спірних правовідносин ст. 123 КАС України та залишення позовних вимог без розгляду за період з 09.03.2016 по 10.09.2020. Щодо позовних вимог за період з 11.09.2020, слід зазначити наступне. Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок №637). Так, відповідно до пункту 1 Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. Згідно з пунктом 20 Порядку №637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток №5). Згідно записів трудової книжки серії [NUMBER] від 22.07.1980 (а.с.11-12) [PERSON] 12.10.1994 прийнята на роботу в кооператив «Україна» на посаду бухгалтера згідно наказу №56 від 12.10.1994; 30.12.1995 звільнена з роботи по переводу в фірму «Монтаж» згідно ч.5 ст.36 КЗпП України на підставі наказу №80 від 30.12.1995; 03.01.1996 прийнята на роботу на посаду бухгалтера в фірму «Монтаж» згідно наказу №7 від 03.01.1996; 19.03.1999 звільнена з роботи за згодою сторін згідно п.1 ст.36 КЗпП України згідно наказу №5 від 19.03.1999. Як вірно вказано судом першої інстанції, в позовній заяві [PERSON] просила зарахувати стаж роботи в кооперативі «Україна» з 12.04.1994, однак із записів трудової книжки позивача серії [NUMBER] від 22.07.1980 слідує, що до вказаного кооперативу на роботу вона прийнята саме 12.10.1994. З огляду на викладене, періоди роботи [PERSON] з 12.10.1994 по 30.12.1995 в кооперативі «Україна», з 03.01.1996 по 31.03.1997 та з 01.01.1999 по 19.03.1999 в приватній фірмі «Монтаж» підлягають зарахуванню до її загального трудового стажу. Таким чином, [PERSON] слід здійснити перерахунок та виплату пенсії по віку із врахуванням до страхового стажу вказаних періодів роботи саме з 11.09.2020. Відповідно до ст.319 КАС України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу. Таким чином, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині з прийняттям постанови про залишення позовних вимог без розгляду в частині та залишенням без змін рішення суду першої інстанції в іншій частині.

Результат розгляду: partial