Рішення адміністративного суду від 2022-07-05 00:00:00+03

[PERSON] 30 серпня 2021 року звернувся до суду з позовом до Військової частини [NUMBER] Національної гвардії України, згідно з яким просить: визнати протиправною бездіяльність військової частини [NUMBER] щодо не проведення нарахування та виплати [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в запас з лав Збройних Сил України за період з 12 жовтня 2018 року по 02 лютого 2021 року включно; стягнути з військової частини [NUMBER] на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в запас з лав Збройних Сил України за період з 12 жовтня 2018 року по 02 лютого 2021 року включно в розмірі 390 542,45 грн. (триста дев`яносто тисяч п`ятсот сорок дві грн сорок п`ять коп). Позов обґрунтовано тим, що у зв`язку з невиплатою позивачу сум, що належали йому при звільнені, відповідач повинен здійснити нарахування та виплату йому середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 12.10.2018 року по 02.02.2021 року Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 листопада 2021 року, у справі відкритої за правилами спрощеного позовного провадження, позов задоволено частково. Суд визнав протиправною бездіяльність військової частини [NUMBER] щодо не проведення нарахування та не виплати [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в запас з лав Збройних Сил України за період з 12 жовтня 2018 року по 02 лютого 2021 року та стягнув з військової частини [NUMBER] (код ЄДРПОУ [NUMBER]) на користь [PERSON] відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 17279,86 грн. (сімнадцять тисяч двісті сімдесят дев`ять гривень вісімдесят шість копійок). У задоволенні решти позовних вимог відмовив. Рішення суду мотивовано тим, що оскільки відповідачем не було виплачено позивачу своєчасно суми грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, на його користь підлягає стягненню з відповідача середній заробіток за час затримки з моменту звільнення по час фактичного розрахунку у розмірі пропорційному загальному розміру належних позивачеві при звільненні виплат. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції позивач, зазначаючи про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, оскаржив його в апеляційному порядку. Просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволені позову та прийняти нове рішення яким позов задовольнити повністю. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції відповідач, зазначаючи про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, оскаржив його в апеляційному порядку. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою залишити позов без розгляду або відмовити у його задоволені. В апеляційній скарзі зазначає про пропуск позивачем місячного строку звернення до суду з позовом та відсутності вини роботодавця у невиплаті належних працівникові сум при звільненні. Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, обговоривши доводи апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено та знайшло підтвердження під час апеляційного розгляду справи, що позивач проходив військову службу в Військовій частини [NUMBER], що не заперечується сторонами по справі. В день звільнення з цієї військової частини, а саме 12.10.2018 року з позивачем не було проведено остаточного розрахунку, а саме не було виплачено суми грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2020 року по справі №160/10928/20 позовну заяву [PERSON] до військової частини [NUMBER] про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено повністю та вирішено: визнати протиправною бездіяльність військової частини [NUMBER] щодо не виплати [PERSON] грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2018 рік, у кількості 28 днів, у зв`язку із звільненням з військової служби у запас; зобов`язати військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити [PERSON] , грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2018 рік, в кількості 28 днів, виходячи з грошового забезпечення з посади начальник оперативного відділення - заступник начальника штабу військової частини [NUMBER] станом на день звільнення з військової служби -12.10.2018 року; визнати протиправною бездіяльність військової частини [NUMBER] щодо не нарахування та невиплати [PERSON] , індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 01.04.2018 року; зобов`язати військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити [PERSON] індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 01.04.2018 року. Остаточний розрахунок з позивачем був здійснений військовою частиною [NUMBER] 08.02.2021 року, на підставі рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2020 року по справі №160/10928/20 позивачу виплачено суму у розмірі 17279,86 грн., що підтверджується довідкою з АТ КБ «Приватбанк» №1ВМC6MGPFOR90SE8 від 26.08.2021 (а.с. 19). 18 липня 2021 року позивач звернувся із заявою до командира військової частини [NUMBER] щодо виплати середнього заробітку за весь час затримки з моменту звільнення по день фактичного розрахунку, тобто за період з 12.10.2018 року по 08.02.2021 року та 30 серпня 2021 року з позовом до суду. Правомірність дій відповідача щодо відмови позивачу у нарахуванні та виплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 12.10.2018 року по 08.02.2021 року є предметом спору переданого на вирішення суду. Вирішуючи спірні відносини між сторонами та задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідачем не було виплачено позивачу своєчасно суми грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, на його користь підлягає стягненню з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку з моменту звільнення по час фактичного розрахунку у розмірі пропорційному загальному розміру належних позивачеві при звільненні виплат визначених рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2020 року по справі №160/10928/20. Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при ухваленні оскарженого рішення, виходить з наступного. Судом апеляційної інстанції встановлено, що на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2020 року по справі №160/10928/20 щодо нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 01.04.2018 року та грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, відповідачем здійснено фактичний розрахунок з позивачем шляхом перерахування на картковий рахунок позивача 08.02.2021 року суми у розмірі 17279,86 грн. Відповідно до ч.4 ст.78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 18 липня 2021 року позивач звернувся до Військової частини [NUMBER] із заявою, на підставі ст.ст.116,177 Кодексу Законів про працю України, про нарахування та виплату йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні саме з 12.10.2018 по 08.02.2021 року (фактичний день виплати на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2020 року по справі №160/10928/20) та 30.08.2021 року з позовом щодо цього до суду Листом № 373 від 10.08.2021 року військова частина [NUMBER] повідомила позивача, що на військовослужбовців не поширюється Кодекс законів про працю України, питання оплати військовослужбовців врегульовано спеціальним законом (а.с.14). Отже, затримка у виплаті належних позивачу сум індексації грошового забезпечення та грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, складає період з 12.10.2018 по 08.02.2021 року. Згідно зі ст. 116 Кодексу Законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно з частиною першою статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно з частиною першою статті 122 КАС України встановлено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Відповідно до частин третьої та п`ятої статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк. Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся з позовом до суду 30 серпня 2021 року, тобто з пропуском місячного строку встановленого законом на звернення до суду з цим позовом, оскільки датою отримання ним фактичного розрахунку є 08.02.2021 року. Ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 19 травня 2022 року запропоновано позивачу протягом десяти днів з моменту отримання копії цієї ухвали звернутися до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення строків звернення до суду, вказавши поважні підстави для поновлення строку звернення до суду з позовом щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Ухвала суду мотивована тим, що позивачем пропущено встановлений законом місячний строк звернення до суду з цим позовом, оскільки позивач звернувся з позовом до суду 30 серпня 2021 року, в той час як датою отримання ним фактичного розрахунку є 08 лютого 2021 року. Ухвалу Третього апеляційного адміністративного суду від 19 травня 2022 року позивач отримав 07 червня 2022 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, однак у встановлений судом строк не звернувся до суду з заявою про поновлення строків звернення до суду, та не вказав поважні підстави для поновлення строку звернення до суду з позовом щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними. Практика Європейського суду з прав людини, яка відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права, також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строку для звернення до суду за захистом порушених прав. Відповідно до частини 1 статті 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу. Згідно з пунктом 8 частиною1 статті 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, якщо з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу. Відповідно до частин 3 статті 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду. Враховуючи те, що позивачем пропущено строк звернення до суду з цим позовом та у встановлений судом строк позивач не звернувся до суду з заявою про його поновлення із зазначенням поважних підстав для поновлення цього строку, суд апеляційної інстанції зробив висновок про те, що позов підлягає залишенню без розгляду повністю у зв`язку з пропуском строку звернення до суду. На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне апеляційні скарги задовольнити частково, рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 листопада 2021 року у справі №160/15223/21 скасувати та прийняти нову постанову, якою позов залишити без розгляду.

Результат розгляду: partial