Рішення адміністративного суду від 2022-04-28 00:00:00+03

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, в якому просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення відповідача від 23.11.2020 року №3707/04-36-04-12-0461. В обґрунтування позовних вимог зазначено про те, що контролюючий орган обчислюючи грошове зобов`язання з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки застосував пільгу передбачену Податковим кодексом України, заміть того щоб застосувати пільгу, визначену рішенням Дніпровської міської ради сьомого скликання від 06.12.2017 року №12/27 з урахуванням змін, що викладені в рішенні Дніпровської міської ради від 23.05.2018 року №4/32. Крім того, позивач вказав про те, що відповідач до спірного \~податкового повідомлення-рішення не додав квитанцію. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2021 року у задоволенні позовних вимог відмовлено. Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального права та неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення спору. В обґрунтування апеляційної скарги зазначено зокрема про те, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення не врахував положень п.п. 266.4.2, 266.5.1 ст. 266 ПК України, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про те, що міськради не мають права збільшувати граничну межу житлової нерухомості, на яку зменшується база оподаткування, що встановлена п.п. 266.4.1 п. 266.4 ст. 266 ПКУ. Крім того, позивач вказує про те, що ігноруючи норми матеріального права, не з`ясовуючи питання законності акту органу місцевого самоврядування та не враховуючи чинність рішення Дніпровської міської ради сьомого скликання від 06.12.2017 року №12/27 з урахуванням змін, що викладені в рішенні Дніпровської міської ради від 23.05.2018 року №4/32, суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку про те, що міська рада протиправно \~збільшила граничну межу житлової нерухомості, на яку зменшується база оподаткування. Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказав про те, що з огляду на той факт, що рішеннями Дніпровської міської ради від 06.12.2017 №12/27 та від 23.05.2018 №4/32 не встановлювались нульові ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, контролюючий орган вважає безпідставним застосування до об`єктів нерухомості, які перебувають у власності позивача «нульової ставки податку». Позивач подав відповідь на відзив, в якій вказав про те, що відповідачем не зазначено жодної норми, яка б надавала права контролюючому органу на вибірковість застосування ставок податку, що встановлені органами місцевого самоврядування. Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, колегія суддів зазначає наступне. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що [PERSON] на праві приватної власності належать об`єкти нерухомого майна, а саме: - квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 70,2 кв.м. (реєстраційний номер майна: 14850995, частка власності 1/1); - квартира, що розташована за адресом: [ADDRESS] , загальною площею 53,2 кв.м. (реєстраційний номер майна: 19031276, частка власності 1/1); 23.11.2020 року відповідач прийняв податкове повідомлення-рішення №3707/04-36-04-12-0461, яким позивачеві визначено грошове зобов`язання з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки в розмірі 3968,84 грн. за 2019 рік. Правомірність податкового повідомлення-рішення відповідача від 23.11.2020 року №3707/04-36-04-12-0461 є предметом судового розгляд у даній справі. Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Вирішуючи спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції виходить з наступного. За приписами статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно зі статтею 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, регулюються Податковим кодексом України №2755-VI від 02.12.2010 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), який, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства. За змістом пункту 8.1 статті 8 Податкового кодексу України в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори. Пунктом 8.3 статті 8 Податкового кодексу України визначено, що до місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних, міських рад та рад об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, у межах їх повноважень і є обов`язковими до сплати на території відповідних територіальних громад. Відповідно до підпункту 10.1 статті 10 Податкового кодексу України до місцевих податків належать податок на майно. Пунктом 10.3 статті 10 Податкового кодексу України визначено, що місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору та земельного податку за лісові землі. Відповідно до пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів та податкових пільг зі сплати місцевих податків і зборів до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та/або зборів, та про внесення змін до таких рішень. Підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України визначено, що рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 25 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та/або зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом. У відповідності до пункту 12.4 статті 12 Податкового кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад та рад об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, щодо податків та зборів належать: встановлення ставок місцевих податків та зборів в межах ставок, визначених цим Кодексом; визначення переліку податкових агентів згідно із статтею 268 цього Кодексу; прийняття рішення про встановлення місцевих податків та зборів, зміну розміру їх ставок, об`єкта оподаткування, порядку справляння чи надання податкових пільг, яке тягне за собою зміну податкових зобов`язань платників податків та яке набирає чинності з початку бюджетного періоду. Пункт 12.5 статті 12 Податкового кодексу України передбачає, що офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та/або зборів, а також зміну розміру їх ставок, об`єкта оподаткування, порядку справляння чи надання податкових пільг або про внесення змін до таких рішень є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, який набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4 цієї статті. Підстави та порядок обчислення та справляння податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, передбачені статтею 266 Податкового кодексу України. Так, згідно з п.п. 266.1.1 ст. 266 ПК України платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості. Згідно з п.п.14.1.129-1 п.14.1 ст. 14 ПК України об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. Згідно з п.п.14.1.129.1 п.14.1 ст. 14 ПК України, об`єкти житлової нерухомості - будівлі, віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду, дачні та садові будинки; Будівлі, віднесені до житлового фонду, поділяються на такі типи: а) житловий будинок - будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання. Житлові будинки поділяються на житлові будинки садибного типу та житлові будинки квартирного типу різної поверховості. Житловий будинок садибного типу - житловий будинок, розташований на окремій земельній ділянці, який складається із житлових та допоміжних (нежитлових) приміщень; б) прибудова до житлового будинку - частина будинку, розташована поза контуром його капітальних зовнішніх стін, і яка має з основною частиною будинку одну (або більше) спільну капітальну стіну; в) квартира - ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання; г) котедж - одно-, півтораповерховий будинок невеликої житлової площі для постійного чи тимчасового проживання з присадибною ділянкою; ґ) кімнати у багатосімейних (комунальних) квартирах - ізольовані помешкання в квартирі, в якій мешкають двоє чи більше квартиронаймачів. Підпунктом 266.2.1 ст. 266 Податкового кодексу України передбачено, що об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка, а у силу положень п.п. 266.3.1 ст. 266 цього ж кодексу базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток. Відповідно до п.п. 266.3.2 ст. 266 Податкового кодексу України, база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності. Згідно із п.п.266.4.1 п. 266.4 статті 266 Податкового кодексу України, база оподаткування об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності фізичної особи - платника податку, зменшується: а) для квартири/квартир незалежно від їх кількості - на 60 кв. метрів; б) для житлового будинку/будинків незалежно від їх кількості - на 120 кв. метрів; в) для різних типів об`єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток (у разі одночасного перебування у власності платника податку квартири/квартир та житлового будинку/будинків, у тому числі їх часток), - на 180 кв. метрів. Таке зменшення надається один раз за кожний базовий податковий (звітний) період (рік). Абзацом сьомим підпункту 266.7.1 пункту 266.7 статті 266 Податкового кодексу України передбачено, що обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку. Згідно підпункту 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 Податкового кодексу України податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком). Отже, з наведених норм права можна дійти висновку, що податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є місцевим податком розмір якого визначається рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості. При цьому, розмір такого податку хоча і визначається рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, проте не може перевищувати 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування. Таким чином, фізичним особам - платникам податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, для об`єктів житлової нерухомості у 2019 році податок нараховується виходячи із бази оподаткування, зменшеної відповідно до підпункту 266.4.1 пункту 266.4 статті 266 Податкового кодексу України, з урахуванням обмежень, встановлених підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 статті 266 Податкового кодексу України, пільги органів місцевого самоврядування з неоподатковуваної площі таких об`єктів (у разі її встановлення) та відповідної ставки податку. Вказані правові висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 06 листопада 2018 року по справі № 817/2019/17, що враховується судом апеляційної інстанції, відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України. Крім того, суд апеляційної інстанції також враховує висновок Верховного Суду викладений в постанові від 15 травня 2019 року по справі №825/1496/17, відповідно до якого встановлення місцевих податків і зборів входить до компетенції органів місцевого самоврядування, податковий же орган, яким є відповідач у справі, наділений повноваженнями по застосуванню в межах своєї компетенції вже прийнятих нормативно-правових актів, в тому числі рішень органів місцевого самоврядування, норми яких є чинними на час їх застосування та обов`язковими. Так, відповідно до примітки 2 додатку 1 до рішення Дніпровської міської ради від 06.12.2017 №12/27 (з урахуванням змін, внесених рішенням Дніпровської міської ради від 23.05.2018 №4/32) житлова нерухомість, що перебуває у власності фізичних осіб платників податку, а саме: квартира/квартири, їх частки, незалежно від їх кількості, загальна площа яких сумарно не перевищує 85 кв.м., оподатковується податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за нульовою ставкою. Якщо житлова нерухомість, що перебуває у власності фізичних осіб платників податку, а саме: квартира/квартири, їх частки, незалежно від їх кількості, загальна площа яких сумарно перевищує 85 кв.м., то таке перевищення оподатковується податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на загальних підставах. Отже, рішенням Дніпровської міської ради від 06.12.2017 №12/27 (з урахуванням змін, внесених рішенням Дніпровської міської ради від 23.05.2018 №4/32) встановлено пільгу у вигляді нульової ставки податку для різних типів об`єктів житлової нерухомості, загальна площа якого не перевищує 85 кв.м. За розрахунками відповідача позивачу належить 123,40 кв.м. у квартирах за адресами: [ADDRESS] , загальною площею 70,2 кв.м.; [ADDRESS] , загальною площею 53,2 кв.м. Тобто, загальна площа об`єктів житлової нерухомості, якими володіє позивач становить - 123,40 кв.м. Таким чином, урахуванням положень п.п.266.4.1 п. 266.4 статті 266 Податкового кодексу України база оподаткування об`єктів житлової нерухомості зменшується на 60 кв.м. та, у даному випадку, становить 63,40 кв.м. (123,40 кв.м.-60 кв.м.), що не перевищує 85 кв.м. та, з урахуванням рішення Дніпровської міської ради від 06.12.2017 №12/27 (з урахуванням змін, внесених рішенням Дніпровської міської ради від 23.05.2018 №4/32), оподатковується за ставкою 0%. При цьому, посилання контролюючого органу на те, що підпункт 266.4.1 пункту 266.4. статті 266 Податкового кодексу України не надає право органам місцевого самоврядування зменшувати базу оподаткування об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності фізичної особи - платника податку, є безпідставними та необґрунтованими, оскільки, у даному випадку, Дніпровською міською радою не зменшувалась база оподаткування, відповідно до підпункту 266.4.1 пункту 266.4. статті 266 Податкового кодексу України, а встановлювалась спеціальна пільга, відповідно до повноважень, які делеговані за підпунктом 266.4.2 пункту 266.4. статті 266 Податкового кодексу України. Більш того, необґрунтованими також є посилання відповідача на положення пп. 12.3.7 п. 12.3 ст. 12 ПК України, згідно якого не дозволяється сільським, селищним, міським радам та радам об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, встановлювати індивідуальні пільгові ставки місцевих податків та зборів для окремих юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців і фізичних осіб або звільняти їх від сплати таких податків та зборів, оскільки рішенням Дніпровської міської ради від 06.12.2017 №12/27 не встановлювалися індивідуальні пільгові ставки податку для окремих фізичних осіб, та такі особи в індивідуальному порядку від сплати податку не звільнялись. Крім того, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу і на положення частини десятої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», відповідно до яких, акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Правомірність рішення органу місцевого самоврядування, не є предметом оскарження у даній справі, повноваження міських (селищних, сільських) рад в частині встановлення місцевих податків і зборів хоча і визначені в тому числі Податковим кодексом України, проте, є виключною компетенцією цих органів, правомірність реалізації якої не має перевірятися в межах даної справи. Зазначені вище рішення Дніпровської міської ради судом протиправними та нечинними не визнавались, а тому суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку щодо відсутності у відповідача підстав для застосування пільги, встановленої рішенням Дніпровської міської ради від 06.12.2017 №12/27 (з урахуванням змін, внесених рішенням Дніпровської міської ради від 23.05.2018 №4/32), при розрахунку податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2019 рік у даній справі. Таким чином, з огляду на встановлені обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо неправомірності прийняття відповідачем спірного податкового повідомлення-рішення з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки та наявності правових підстав для його скасування. За даних обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи не повно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, застосував до правовідносин, які виникли між сторонами у справі, норми права які регулюють саме ці правовідносини, однак зроблені судом першої інстанції висновки не в повному обсязі відповідають фактичним обставинам справи, тому рішення суду першої інстанції у даній адміністративній справі від 23 квітня 2021 року підлягає скасуванню. Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції здійснює розподіл судових витрат шляхом стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на користь [PERSON] витрат зі сплати судового збору в сумі 2270,00 (дві тисячі двісті сімдесят) грн.

Результат розгляду: granted