Рішення адміністративного суду від 2023-05-03 00:00:00+03

[PERSON] (далі - [PERSON] , позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (далі - ГУ ПФУ в м. Києві, відповідач), у якому просив суд: - визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо відмови перерахувати та виплачувати з 01 квітня 2019 року пенсію [PERSON] відповідно до довідки про розмір грошового забезпечення № 14072 від 09 листопада 2021 року, виданої [INFO], з урахуванням основних і додаткових видів грошового забезпечення, розрахованих згідно з Постановою Кабінету Міністрів України №704 від 30 серпня 2017 року «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» без обмеження пенсії максимальним розміром. - зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві перерахувати та виплачувати з 01 квітня 2019 року пенсію [PERSON] відповідно до довідки про розмір грошового забезпечення № 14072 від 09 листопада 2021 року, виданої [INFO], з урахуванням основних і додаткових видів грошового забезпечення, розрахованих згідно з Постановою Кабінету Міністрів України №704 від 30 серпня 2017 року «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» без обмеження пенсії максимальним розміром та виплатити єдиним платежем недоотримані суми пенсії з врахуванням раніше виплачених сум; - стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України м. Києві на користь [PERSON] судові витрати: - судовий збір 908 грн.; - витрати на правничу допомогу 16 100 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відмова ГУ ПФУ в місті Києві перерахувати та виплатити пенсію на підставі довідки [INFO] про розмір грошового забезпечення позивача від 09 листопада 2021 року № 14072, виданої станом на 05 березня 2019 року, що враховується для перерахунку пенсій, з урахуванням основних і додаткових видів грошового забезпечення, та премій, є протиправною, суперечить вимогам чинного законодавства та порушує його право на отримання пенсії із врахуванням додаткових видів грошового забезпечення. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 листопада 2022 року даний адміністративний позов - задоволено частково. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо відмови перерахувати та виплачувати з 01 квітня 2019 року пенсію [PERSON] відповідно до довідки про розмір грошового забезпечення № 14072 від 09 листопада 2021 року, виданої [INFO], з урахуванням основних і додаткових видів грошового забезпечення, розрахованих згідно з Постановою Кабінету Міністрів України №704 від 30 серпня 2017 року «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» без обмеження пенсії максимальним розміром. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві перерахувати та виплачувати з 01 квітня 2019 року пенсію [PERSON] відповідно до довідки про розмір грошового забезпечення № 14072 від 09 листопада 2021 року, виданої [INFO], з урахуванням основних і додаткових видів грошового забезпечення, розрахованих згідно з Постановою Кабінету Міністрів України №704 від 30 серпня 2017 року «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» з врахуванням раніше виплачених сум. В іншій частині позовних вимог - відмовлено. Відмовляючи в задоволенні позову в частині, суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що позивачу відмовлено у здійсненні перерахунку пенсії без обмеження максимального її розміру і без обмеження строку перерахунку пенсії, що, в свою чергу, дозволяє дійти висновку про передчасність позовних вимог в цій частині та про відсутність правових підстав для зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплату пенсії без обмеження її максимальним розміром. Також судом зазначено, що з огляду на наявні у справі документи позивач не підтвердив понесення ним заявленого розміру витрат на правничу допомогу та не підтвердив належними та допустимими доказами їх фактичне надання адвокатом та не надав усі необхідні первинні документи про надання таких адвокатських послуг (зокрема, копії прибуткового ордеру та квитанцій до нього). Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції в частині відмови щодо виплати пенсії без обмеження максимального розміру та відмови щодо стягнення витрат на правову (правничу) допомогу, позивач вважає його не обґрунтованим та таким, що винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права, невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а тому рішення підлягає зміні в частині незадоволених вимог щодо виплати пенсії без обмеження максимального розміру та стягнення витрат на правничу допомогу В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що викладені у рішенні суду першої інстанції висновки не відповідають обставинам справи, оскільки відповідно до наданих до суду розрахунків пенсії з пенсійної справи позивача зазначено та підтверджено, що пенсія позивачу виплачується наразі з урахуванням максимального розміру пенсії. Отже, права позивача в частині отримання пенсії в повному обсязі (без обмеження максимальним розміром) вже порушені, незалежно від перерахунку пенсії позивачу відповідно до оновленої довідки №14072 від 09 листопада 2021 року, виданої [INFO]. Позивач в порядку досудового врегулювання звертався до відповідача з проханням перерахувати йому та виплачувати пенсію з 01 квітня 2019 року відповідно до довідки №14072 від 09 листопада 2021 року, виданої [INFO], без обмеження пенсії максимальним розміром. Однак, листом від 23 грудня 2020 року №2600-0202-8/196734 відповідач відмовив у здійсненні перерахунку пенсії відповідно до заяви позивача. Тобто, предметом позову є не тільки перерахунок пенсії відповідно до оновленої довідки [INFO], але й перерахунок та виплата пенсії у повному обсязі без обмеження максимального розміру, оскільки права позивача в цій частині вже порушені Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві. Щодо витрат на правову допомогу, то апелянтом зазначено, що усі документи, які б свідчили про понесені позивачем судові витрати, пов`язані з наданням йому правової допомоги, представником позивача до суду надані, а саме: договір про надання правової допомоги № 086/21 від 25 листопада 2021 року, додаток №1 до договору від 25 листопада 2021 року, ордер № 1188245, касовий ордер № 120/21 від 25 листопада 2021 року на суму 16 100,00 грн. та акт прийому передачі № 1 від 20 грудня 2021 року. Тому твердження, зазначені судом першої інстанції, про те, що відсутня копія квитанції про сплату правничих послуг, не відповідає дійсності, адже копія прибуткового касового ордеру, що свідчить про прийняття від позивача коштів в сумі 16 100, 00 грн. та оприбуткування Адвокатським Бюро вищевказаної грошової суми додана до позовної заяви та наявна у матеріалах справи. Відповідно до п.3 ч.1 статті 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). Приймаючи до уваги, що в суді першої інстанції справа розглядалась в порядку спрощеного провадження, враховуючи, що за наявними у справі матеріалами її може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів та з огляду на відсутність необхідності розглядати справу у судовому засіданні, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження. Відповідно до ч. 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, виходячи з такого. Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, [PERSON] перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві та отримує пенсію за вислугу років на підставі Закону України від 09 квітня 1992 року №2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до [INFO] з заявою підготувати та надати до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві оновлену довідку про розмір грошового забезпечення станом на 05 березня 2019 року у відповідності до вимог положень постанови КМУ від 30 серпня 2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб». [INFO] надано довідку про розмір грошового забезпечення [PERSON] від 09 листопада 2021 року № 14072. Позивач 26 листопада 2021 року звернувся до відповідача з заявою про перерахунок пенсії згідно довідки від 09 листопада 2021 року № 14072. Листом від 08 грудня 2021 року № 2600-0202-8/196734 ГУ ПФУ в м. Києві повідомило позивачу, що нормативно-правові акти щодо визначення умов, порядку та розмірів, які передбачають проведення перерахунку пенсій, призначених згідно з Законом №2262 після набрання, зокрема, рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 12 грудня 2018 року у справі № 836/3858/18, законної сили не приймалися. Відтак, відсутні підстави для здійснення перерахунку пенсії позивача відповідно до наданої довідки про розмір грошового забезпечення позивача станом на 05 березня 2019 року. Позивач, не погоджуючись з такими діями відповідача та вважаючи їх протиправними, а свої права порушеними, звернувся з даним адміністративним позовом до суду. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів виходить з наступного. Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. В силу ч.1 статті 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» № 2262-XII особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом при наявності встановленої цим Законом вислуги на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони і в державній пожежній охороні, службі в Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, в органах і підрозділах цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби України мають право на довічну пенсію за вислугу років. Частиною 3 статті 1-1 вказаного Закону встановлено, що зміна умов і норм пенсійного забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Предметом спору у цій справі є, зокрема, правомірність обмеження максимальним розміром пенсії, призначеної на підставі Закону № 2262-XII. Обмеження граничного розміру пенсії, призначеної на підставі Закону № 2262-XII, десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність, вперше введено в дію Законом № 3668-VI, який набрав законної сили 01 жовтня 2011 року. Відповідно до положень статті 2 Закону № 3668-VI максимальний розмір пенсії (крім пенсійних виплат, що здійснюються з Накопичувального пенсійного фонду) або щомісячного довічного грошового утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною), призначених (перерахованих) відповідно до Митного кодексу України, законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про статус народного депутата України», «Про Національний банк України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про дипломатичну службу», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про судову експертизу», «Про статус і соціальний захист громадян, як постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів», «Про наукову і науково-технічну діяльність», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», «Про пенсійне забезпечення», «Про судоустрій і статус суддів», Постанови Верховної Ради України від 13 жовтня 1995 року «Про затвердження Положення про помічника-консультанта народного депутата України», не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Водночас Законом № 3668-VI внесено зміни у статтю 43 Закону № 2262-XII, яку викладено в редакції Закону № 3668-VI, а саме: максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Рішенням Конституційного Суду України від 20 грудня 2016 року № 7-рп/2016 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення частини 7 статті 43 Закону № 2262-XII. Згідно з пунктом 2 резолютивної частини вказаного Рішення положення частини 7 статті 43 Закону № 2262-XII, які визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто 20 грудня 2016 року. Конституційний Суд України у Рішенні від 20 грудня 2016 року № 7-рп/2016, яким визнав такими, що не відповідають статті 17 Конституції України, положення частини 7 статті 43 Закону № 2262, виходив із того, що норми-принципи частини 5 статті 17 Конституції України щодо забезпечення державою соціального захисту громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей є пріоритетними та мають безумовний характер. Тобто заходи, спрямовані на забезпечення державою соціального захисту вказаної категорії осіб, зокрема у зв`язку з економічною доцільністю, соціально-економічними обставинами не можуть бути скасовані чи звужені. При цьому Конституційний Суд України стверджує, що обмеження максимального розміру пенсії, призначеної особам, яким право на пенсійне забезпечення встановлене Законом № 2262-ХІІ, порушує суть конституційних гарантій щодо безумовного забезпечення соціального захисту осіб, передбачених частиною 5 статті 17 Конституції України, які зобов`язані захищати суверенітет, територіальну цілісність і недоторканність України. Обмеження граничного розміру пенсії, призначеної на підставі Закону № 2262-XII, десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність, введено в дію Законом № 3668-VI, яким внесено зміни у статтю 43 Закону № 2262-XII, шляхом викладення її в редакції Закону № 3668-VI. Тобто, положення частини 7 статті 43 Закону № 2262-XII та положення частини 1 статті 2 Закону № 3668-VІ (у частині поширення її дії на Закон № 2262-ХІІ), прийняті одночасно для регулювання одних і тих самих правовідносин (обмеження максимальним розміром пенсій, призначених відповідно до Закону № 2262-XII) та є однаковими за змістом. Конституційним Судом України у Рішенні від 20 грудня 2016 року № 7-рп/2016 надано оцінку правовому регулюванню спірних правовідносин (обмеження максимальним розміром пенсії військовослужбовців) та визнано таким, що не відповідає статті 17 Конституції України положення частини 7 статті 43 Закону № 2262-XII. При цьому, положення статті 2 Закону № 3668-VI (у частині поширення її дії на Закон № 2262-XII), які дублюють зміст частини 7 статті 43 Закону № 2262-XII, тобто є однопредметними правовими нормами, які прийняті одночасно для регулювання спірних правовідносин - змін не зазнали та передбачали обмеження максимальним розміром пенсії військовослужбовців. Тобто, на момент виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між Законом № 2262-XII з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 20 грудня 2016 року № 7-рп/2016 та Законом № 3668-VI - у частині обмеження максимальним розміром пенсії військовослужбовців. При цьому суб`єктом владних повноважень у спірних правовідносинах надано перевагу найменш сприятливому для позивача підходу та застосовано положення статті 2 Закону № 3668-VI. Верховний Суд у постанові від 16 грудня 2021 року по справі №400/2085/19 дійшов висновку, що оскільки норми вказаних законів неоднаково регулюють правовідносини щодо пенсійного забезпечення військовослужбовців у частині обмеження їх пенсії максимальним розміром, то вони явно суперечать один одному. Європейський суд з прав людини у пунктах 52, 56 рішення від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у світлі практики Суду. На думку ЄСПЛ, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника. Таким чином, у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи. Водночас положеннями статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06 листопада 2018 року у справі № 812/292/18 зазначила, що норми законодавства, які допускають неоднозначне або множинне тлумачення, завжди трактуються на користь особи. У постанові від 13 лютого 2019 року, що винесена Великою Палатою Верховного Суду у зразковій справі № 822/524/18 із посиланням на положення статей 1, 8, 92 Конституції України, а також на статтю 9 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, зроблено висновок, що у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, наявність у національному законодавстві правових «прогалин» щодо захисту прав людини та основних свобод, зокрема, у сфері пенсійного забезпечення, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи. Зважаючи на викладене, у цій справі застосуванню підлягають норми Закону № 2262-XII з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 20 грудня 2016 року № 7-рп/2016, а не норми Закону № 3668-VI. Таким чином, обмеження Головним управління Пенсійного фонду України в м. Києві максимального розміру пенсії [PERSON] , право на пенсійне забезпечення якого встановлене Законом № 2262-ХІІ, є протиправним. Наведене повністю узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 16 грудня 2021 року по справі №400/2085/19. Щодо твердження суду першої інстанції про те, що «з матеріалів справи вбачається, що відповідач не застосовував обмеження граничним розміром до пенсії позивача. Таким чином, оскільки в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що позивачу відмовлено у здійсненні перерахунку пенсії без обмеження максимального її розміру і без обмеження строку перерахунку пенсії, що, в свою чергу, дозволяє дійти висновку про передчасність позовних вимог в цій частині та про відсутність правових підстав для зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплату пенсії без обмеження її максимальним розміром», колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке. Наведені висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, оскільки відповідно до наданих до суду розрахунків пенсії з пенсійної справи позивача, витребуваних ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 04 січня 2022 року, підтверджено, що пенсія позивачу виплачується наразі з урахуванням максимального розміру пенсії. Отже, права позивача в частині отримання пенсії в повному обсязі (без обмеження максимальним розміром) вже порушені, незалежно від перерахунку пенсії позивачу відповідно до оновленої довідки №14072 від 09 листопада 2021 року, виданої [INFO]. Як вже було зазначено, позивач в порядку досудового врегулювання звертався до відповідача з проханням перерахувати йому та виплачувати пенсію з 01 квітня 2019 року відповідно до довідки №14072 від 09 листопада 2021 року, виданої [INFO], без обмеження пенсії максимальним розміром. Однак, листом від 23 грудня 2021 року №2600-0202-8/196734 відповідач відмовив у здійсненні перерахунку пенсії відповідно до заяви позивача. Тобто, предметом позову є не тільки перерахунок пенсії відповідно до оновленої довідки [INFO], але й перерахунок та виплата пенсії у повному обсязі без обмеження максимального розміру, оскільки права позивача в цій частині вже порушені Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві. Підсумовуючи вище викладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, всебічно не дослідивши матеріали справи, дійшов хибного висновку щодо передчасності заявленої позовної вимоги в частині виплати пенсії без обмеження максимального розміру, та, як наслідок, відмови в задоволенні позову в цій частині, оскільки право позивача наразі вже порушено Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві. Також суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу, обґрунтувавши це тим, що позивач не підтвердив понесення ним заявленого розміру витрат на правничу допомогу та не підтвердив належними та допустимими доказами їх фактичне надання адвокатом та не надав усі необхідні первинні документи про надання таких адвокатських послуг (зокрема, копії прибуткового ордеру та квитанцій до нього). Колегія суддів не погоджується з таким висновком з огляду на таке. У розумінні статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи. Згідно ч. 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Відповідно до статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Отже, з аналізу наведених правових норм вбачається, що документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. При цьому, варто зазначити, що склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу представником позивача надано до суду копію договору №086/21 про надання правової (правничої) допомоги від 25 листопада 2021 року, а також додаток №1 до договору про надання правових (правничих) послуг №086/21 від 25 листопада 2021 року, пунктом 1 якої визначено, що гонорар адвоката за надання правових (правничих) послуг в суді першої інстанції складає 16 000,00 грн., копію прибуткового касового ордеру №120/21 від 25 листопада 2021 року, акт №1 прийому-передачі правової (правничої) допомоги від 20 грудня 2021 року. Наведене свідчить про те, що твердження, зазначені судом першої інстанції про те, що відсутня копія квитанції про сплату правничих послуг, не відповідають дійсності, адже копія прибуткового касового ордеру, що свідчить про прийняття від позивача коштів в сумі 16 100, 00 грн. та оприбуткування Адвокатським Бюро вищевказаної грошової суми додана до позовної заяви та наявна у матеріалах справи. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду постановою від 16 квітня 2020 року у справі №727/4597/19 роз`яснив, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, тому адвокат може видавати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (квитанція, довідка тощо), який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта. Згідно висновків, викладених Верховним Судом у постанові від 09 квітня 2019 року по справі № 826/2689/15, надання належних та допустимих доказів на підтвердження витрат, понесених у зв`язку з вчиненням окремих процесуальних дій поза судовим засіданням, а також часу, витраченого на підготовку позовної заяви та інших процесуальних документів, з урахуванням тривалості розгляду справи, є підставою для задоволення вимог про відшкодування витрат на правничу допомогу. При цьому, суд апеляційної інстанції приймає до уваги, що у відзиві на позовну заяву відповідачем заперечень щодо стягнення витрат на правничу допомогу не зазначено та клопотань про зменшення розміру витрат на правничу допомогу не заявлено. Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування іншою стороною витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній зі сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Суд у позовному провадженні є арбітром, що надає оцінку тим доказам і доводам, що наводяться сторонами у справі. У зв`язку з вищевикладеним, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні вимог щодо стягнення витрат на правову допомогу, оскільки представником позивача надані всі належні докази понесення витрат позивачем за надання йому правової допомоги в суді першої інстанції. Таким чином, колегія суддів вважає даний адміністративний позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно, безпідставним та необґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні частини адміністративного позову. Відтак, доводи апеляційної скарги позивача спростовують висновки суду першої інстанції та є підставою для скасування рішення суду від 28 листопада 2022 року. З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог [PERSON] , неправильно застосував норми матеріального права. У зв`язку з цим суд вважає за необхідне апеляційну скаргу [PERSON] задовольнити, рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 листопада 2022 року в частині відмови в задоволенні позову - скасувати та прийняти в цій частині нову постанову про задоволення адміністративного позову. Відповідно до п. 2 ч. 1 статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Відповідно до ч.1 статті 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Відповідно до ч.1 статті 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності. Згідно ч.1 статті 260 КАС України питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі. За п.2 ч.5 статті 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності.

Результат розгляду: granted