Рішення адміністративного суду від 2022-03-29 00:00:00+03

Позивач - [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача - Волинського окружного адміністративного суду, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Головне управління Державної казначейської служби України у Волинській області, Державна судова адміністрація України, в якому просив визнати протиправними дії відповідача щодо виплати йому суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року включно із застосуванням статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" та стягнути на його користь недоотриману суддівську винагороду за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року включно у сумі 146766,88 грн шляхом безспірного списання коштів з бюджетної програми 0501150 "Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів суддів", головним розпорядником якої є Державна судова адміністрація України. Допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення суддівської винагородив в межах стягнення за один місяць. Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2021 року позов задоволено. Визнано протиправними дії Волинського окружного адміністративного суду щодо виплати [PERSON] суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року включно із застосуванням ст.29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік". Стягнуто на користь [PERSON] недоотриману суддівську винагороду у сумі 146766,88 грн (з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів) за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року включно шляхом безспірного списання коштів з бюджетної програми 0501150 "Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів суддів", головним розпорядником якої є Державна судова адміністрація. Допущено до негайного виконання рішення суду в частині стягнення суддівської винагороди за один місяць (у розмірі недоплаченої суми за квітень 2020 року) в сумі 16627,47 грн (шістнадцять тисяч шістсот двадцять сім гривень сорок сім коп.). Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2021 року виправлено описку, допущену в рішенні Рівненського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2021 року в адміністративній справі №140/7012/21 та викладено абзац третій резолютивної частини рішення в наступній редакцій: «Стягнути на користь [PERSON] недоотриману суддівську винагороду у сумі 146766,88 грн (з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів) за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року включно шляхом безспірного списання коштів з бюджетної програми 0501150 "Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів суддів", головним розпорядником якої є Державна судова адміністрація України». Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, Державна судова адміністрація України оскаржила його в апеляційному порядку, вважає, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповним з`ясуванням обставин справи та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що Законом України №553-ІХ "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" доповнено Закон №294-IX статтею 29, якою встановлено, що на період дії карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, встановлюється обмеження нарахування суддівської винагороди у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня 2020 року. У рішенні Ради суддів України від 24 квітня 2020 року №22 зазначено, що обмеження, встановлені Законом України №553-ІХ, необхідно застосовувати виключно до частини суддівської винагороди, заробітної плати, грошового забезпечення, розрахованих з 18 квітня 2020 року, пропорційно до кількості відпрацьованих у місяці робочих днів. Зазначає, що положення статті 29 Закону №294-IX, у редакції Закону України №553-ІХ на момент виникнення спірних відносин були чинні, у відповідача були відсутні підстави для його невиконання. Звертає увагу, що прийняття Конституційним Судом України рішення від 28 серпня 2020 року не може бути підставою для нарахування позивачу суддівської винагороди у спірний період відповідно до ст.135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", оскільки зазначене рішення не поширюється на відносини, що виникли до дня його ухвалення. З огляду на те, що положення статті 29 Закону №294-IX, у редакції Закону України №553-ІХ, на момент виникнення спірних відносин були чинні, у відповідача були відсутні підстави для його невиконання. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. Справа розглянута судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження. Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без виклику учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково з таких підстав. Судом першої інстанції встановлено, що Указом Президента України від 19 вересня 2008 року №843/2008 "Про призначення суддів" [PERSON] призначено на посаду судді строком на п`ять років у Волинський окружний адміністративний суд (а.с.20-22). Відповідно до наказу Волинського окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2008 року №70/2-65 [PERSON] зараховано в штат Волинського окружного адміністративного суду (а.с.26). Постановою Верховної Ради України від 05 вересня 2013 року №446-VII [PERSON] обрано на посаду судді Волинського окружного адміністративного суду безстроково (а.с.24). На виконання вимог Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет на 2020 рік" від 13 квітня 2020 року №553-ІХ в період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року відповідачем при нарахуванні суддівської винагороди застосовувалося обмеження в сумі 47230,00 грн, з 28 серпня 2020 року - без застосування вказаного обмеження, відповідно до ст.135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів". Позивач, вважаючи протиправними дії відповідача щодо обмеження виплати суддівської винагороди, звернувся в суд з цим позовом. Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, нараховуючи та виплачуючи позивачу суддівську винагороду із застосуванням статті 29 Закону №294-ІХ (зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" №553-ІХ), діяв з порушенням вимог статті 130 Конституції України та статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII, тому дії ДСА України щодо нарахування та виплати суддівської винагороди в обмеженому розмірі за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року згідно зі статтею 29 Закону №294-ІХ у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня 2020 року є протиправними, а тому належним способом захисту прав [PERSON] є стягнення з ДСА України на користь позивача недонарахованої та невиплаченої суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року у розмірі 146766,88 грн, з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті, шляхом безспірного списання коштів за бюджетною програмою КПКВК 0501150 "Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів". Крім того, необхідно допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення суддівської винагороди за один місяць у розмірі 16627,47 грн. Даючи правову оцінку таким висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного. Ст.8 Конституції України передбачає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Згідно зі ст.130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій. У преамбулі Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII зазначено, що цей Закон визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд. Ч.1 ст.4 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачає, що судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом. Зміни до цього Закону можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (частина друга статті 4). Ч.1 ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачає, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до ч.2 ст.135 цього Закону суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці. За змістом ч.3 ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (яка згідно з рішенням Конституційного Суду України №4-р/2020 від 11 березня 2020 року діє в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №1774-VІІІ) базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 3) судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року Разом з тим, 18 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" №553-ІХ згідно з пунктом 10 розділу І якого Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» №294-ІХ доповнено, зокрема, статтею 29 такого змісту (тут - в редакції, яка діяла до ухвалення рішення Конституційного Суду України №10-р/2020 від 28 серпня 2020 року): "установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому, у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки (частина перша). Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України (частина друга). Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті; частина третя). Крім того, при вирішенні цього спору в силу приписів частини п`ятої статті 242 КАС України, колегія суддів, враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 03 березня 2021 року у справі №340/1916/20, які полягають у такому. З 30 вересня 2016 року набрали чинності зміни, внесені до Конституції України згідно із Законом України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)" від 02 червня 2016 №1401-VІІІ (далі - Закон № 1401-VIII). Цим Законом, з-поміж іншого, статтю 130 Конституції України викладено в новій редакції, текст якої зазначено вище. Конституція України у редакції Закону № 1401-VIII вперше містить положення, які закріплюють спосіб визначення розміру суддівської винагороди, а саме: що "розмір винагороди встановлюється законом про судоустрій". З цією конституційною нормою співвідносяться норми частини першої статті 135 Закону №1402-VIII, які у поєднанні (системному зв`язку) дають чітке розуміння, що єдиним нормативно-правовим актом, яким повинен і може визначатися розмір суддівської винагороди є закон про судоустрій. Наявність в Конституції України цієї норми дає підстави для висновку, що для цієї групи правовідносин у сфері організації судової влади (йдеться про суддівську винагороду) закон про судоустрій є спеціальним законом, відповідно він має пріоритет над іншими нормативно-правовими актами не лише змістовний, але й певною мірою ієрархічний. Щодо останнього, то мається на увазі те, що позаяк Конституція України, відповідно до її статті 8, має найвищу юридичну силу, наявність в її тексті прямої вказівки на спосіб визначення суддівської винагороди слугує безапеляційним способом подолання будь-яких протиріч у правовому регулюванні правовідносин на користь спеціального закону (про судоустрій). Норми Конституції України є нормами прямої дії, а отже, при вирішенні спору суд може застосовувати їх безпосередньо, особливо тоді, коли закон чи інший нормативно-правовий акт їм суперечить (частина четверта статті 7 КАС України). Розмір суддівської винагороди визначено у статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII, який з огляду як на свою назву, так і сферу правового регулювання є законом про судоустрій в значенні частини другої статті 130 Конституції України. Зміни до цього Закону в частині, яка регламентує розмір суддівської винагороди у спірний період не вносилися, тож законних підстав для обмеження її виплати (десятьма прожитковими мінімумами) не було. Щодо Закону України «Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" №553-ІХ (яким внесено зміни до Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» №294-ІХ), то цей Закон, позаяк він не є Законом про судоустрій, ним чи іншим законом не вносилися зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII (щодо розміру суддівської винагороди), не може встановлювати розміру винагороди судді. Розбіжність між нормами (різних) законів щодо регулювання одних правовідносин (розміру суддівської винагороди), яка виникла у зв`язку з набранням чинності Законом «Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" №553-ІХ має вирішуватися на користь Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII. Для спірних правовідносин спеціальними є норми статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII, які попри те, що в часі цей закон прийнятий раніше, мають пріоритет стосовно пізніших положень Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» №294-ІХ (у редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" №553-ІХ). Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» №294-ІХ (у редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" №553-ІХ) має іншу сферу регулювання. Вимоги щодо його змісту містяться в частині другій статті 95 Конституції України та деталізовані у Бюджетному кодексі України. Цей закон (про державний бюджет) не повинен містити інакшого чи додаткового правового регулювання правовідносин, що охоплюються предметом регулювання інших законів України, особливо тієї сфери суспільних відносин, для яких діють спеціальні (виняткові) норми. Конституція України не надає закону про Державний бюджет України вищої юридичної сили стосовно інших законів. На такий аспект законодавчого регулювання звернув увагу Конституційний Суд України у рішеннях від 09 липня 2007 року №6-рп/2007 (справа про соціальні гарантії громадян) та від 22 травня 2008 року №10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України). Таким чином, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що обмеження виплати позивачеві, починаючи з 18 квітня 2020 року суддівської винагороди (розміром, що не перевищує десять прожиткових мінімумів) на підставі статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» №294-ІХ (зі змінами, внесеними Законом «Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" №553-ІХ; тут ці закони - у редакції, яка діяла на дату виникнення спірних відносин) було неправомірним. Оскільки розмір суддівської винагороди встановлено статтею 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII, тому позивач має право на те, щоб йому виплатили недоотримані кошти (заборгованість). Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що для належного способу захисту прав позивача в частині позовних вимог про стягнення коштів необхідно стягнути з ДСА України на користь позивача недонараховану та невиплачену суддівську винагороду за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року у розмірі 146766,88 грн, з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті, шляхом безспірного списання коштів за бюджетною програмою КПКВК 0501150 "Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів". Щодо позовної вимоги про стягнення недорахованої та невиплаченої суддівської винагороди, то колегія суддів зазначає наступне. За змістом ч.3, 4 ст.148 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII ДСА України здійснює функції головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення усіх інших судів, крім Верховного Суду та вищих спеціалізованих судів; функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління ДСА України. Отже, виплата суддівської винагороди здійснюється в межах бюджетних призначень, головним розпорядником яких є ДСА України. Відповідач Волинський окружний адміністративний суд, як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня, здійснює свої повноваження в межах бюджетних асигнувань, які ДСА України затвердила на 2020 рік. Як вбачається з матеріалів справи, у відповідача Волинського окружного адміністративного суду перед позивачем наявна заборгованість з виплати суддівської винагороди у розмірі 146766,88 грн, що підтверджується довідкою про суддівську винагороду за період з 01 квітня 2020 року по 31 серпня 2020 року від 24 листопада 2020 року №03-56/112/20 (а.с.30). Відповідно до частини першої статті 3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" від 05 червня 2012 року №4901-VI виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень. Пунктом 8 частини першої статті 7 Бюджетного кодексу України визначено принцип цільового використання бюджетних коштів, відповідно до якого бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями та бюджетними асигнуваннями. Як правильно зазначив суд першої інстанції, в Україні запроваджена і діє бюджетна програма КПКВК 0501150 "Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів", метою якої є виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів, а завданням цієї програми є виплата заборгованості за рішеннями судів, винесеними на користь суддів та працівників апаратів судів (зокрема, паспорт вказаної бюджетної програми на 2021 рік затверджений розпорядчим документом ДСА України від 12 лютого 2021 року № 50). При цьому, саме в межах бюджетної програми КПКВК 0501150 "Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів" передбачено бюджетні призначення та асигнування на виплату заборгованості за рішеннями судів, винесеними на користь суддів та працівників апаратів судів, яка стягується у безспірному порядку на підставі Закону № 4901-VI та постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників" від 03 серпня 2011 року №845 (далі - Постанова №845). Крім того, таке стягнення, на підставі пункту 9 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України, Закону №4901-VI, Постанови №845 здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, який відповідно до частини четвертої статті 6 Закону України "Про виконавче провадження" від 02 червня 2016 року №1404-VIII не є органом примусового виконання. Згідно зі ст.3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" №4901-VI, п.25 Постанови №845 у разі наявності у боржника або головного розпорядника бюджетних коштів окремої бюджетної програми для забезпечення виконання рішень суду безспірне списання коштів здійснюється лише за цією бюджетною програмою. Таким чином, оскільки у головного розпорядника бюджетних коштів ДСА України наявна окрема бюджетна програма для забезпечення виконання рішень суду (КПКВК 0501150 "Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів"), тому безспірне списання коштів на виконання рішення судів на користь суддів може бути здійснено центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів лише за цією бюджетною програмою. Аналізуючи наведені вище правові норми та встановлені фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів вважає, правильним висновок суду першої інстанції про те, що відповідач, нараховуючи та виплачуючи позивачу суддівську винагороду із застосуванням статті 29 Закону №294-ІХ (зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" №553-ІХ), діяв з порушенням вимог статті 130 Конституції України та статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII, тому дії ДСА України щодо нарахування та виплати суддівської винагороди в обмеженому розмірі за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року згідно зі статтею 29 Закону №294-ІХ у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня 2020 року є протиправними, а тому належним способом захисту прав [PERSON] є стягнення з ДСА України на користь позивача недонарахованої та невиплаченої суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року у розмірі 146766,88 грн, з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті, шляхом безспірного списання коштів за бюджетною програмою КПКВК 0501150 "Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів". Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги в цій частині не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи. Щодо звернення рішення суду про присудження виплати суддівської винагороди у межах суми стягнення за один місяць до негайного виконання, то колегія суддів зазначає, що згідно з п.2 ч.1 ст.371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць. Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що підстави для застосування негайного виконання рішення суду відсутні, оскільки у п.2 ч.1 ст.371 КАС України йдеться про негайне виконання стягнення заробітної плати у разі позбавлення робітника такої заробітної плати. У такому випадку інститут негайного виконання заробітної плати за один місяць, виконує функцію запобіжника позбавлення особи засобів існування на час вирішення юридичного спору, у цій же справі не йде мова про позбавлення позивача заробітної плати, позбавлення його засобів існування, а існує спір щодо належного розміру заробітної плати (винагороди судді), який кожна з сторін обраховує на свою користь, а тому в цій частині рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню. Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29). Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. З урахуванням наведеного вище колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції в частині негайного виконання прийняв рішення з порушенням норм процесуального права, у зв`язку з чим відповідно до ст.317 КАС України апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, рішення суду першої інстанції в цій частині скасувати; в решті суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, правильно і повно встановив обставини справи, тому відповідно до ст.316 КАС України рішення суду в цій частині необхідно залишити без змін. Крім того, колегія суддів звертає увагу, що допущена судом неточність зазначеної суми прописом у резолютивній частині рішення суду (помилково вказано «сто сорок шість тисяч шістдесят шість гривень 88 копійок» замість «сто сорок шість тисяч сімсот шістдесят шість гривень 88 копійок») не впливає на правильність висновків суду та вирішення розглядуваного спору та може бути усунута судом в порядку ст.253 КАС України як описка судового рішення. Оскільки колегія суддів фактично по суті залишає без змін рішення суду першої інстанції, то відповідно до ч.6 ст.139 КАС України понесені сторонами судові витрати новому розподілу не підлягають.

Результат розгляду: partial