Рішення адміністративного суду від 2022-06-09 00:00:00+03

[PERSON] звернулась до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, в якому просила: визнати протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати недоотриманої суми пенсійного забезпечення за чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] ; зобов`язати відповідача провести виплату недоотриманої суми пенсійного забезпечення за чоловіка, [PERSON] , померлого [INFO] . Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 03.12.2018, залишеним без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 12.03.2019, в задоволені позовних вимог відмовлено. Не погоджуючись з судовими рішеннями, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, позивачем подано касаційну скаргу, в якій просить її скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити. Касаційну скаргу обґрунтовано тим, що позивач, як спадкоємець двічі зверталася до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області із заявами про виплату недоотриманої пенсії чоловіка на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 04.04.2018. Однак, Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області відмовило [PERSON] у видачі недоотриманої пенсії [PERSON] з підстав пропуску шестимісячного строку звернення після смерті пенсіонера, встановленого ч. 3 ст. 61 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Вказує, що неотримана пенсія чоловіка входить до складу спадщини, а тому позивачка має право на її отримання. Ухвалою Верховного Суду від 13.05.2019 відкрито касаційне провадження. Відзив на касаційну скаргу не надходив. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи та вимоги касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судами встановлено, що [PERSON] є громадянкою України, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки від 06.09.2017 № 1419112394, позивача взято на облік як внутрішньо переміщену особу у м. Бахмут Донецької області. Позивач має право на пенсію за віком, про що свідчить пенсійне посвідчення [NUMBER] , видане 02.09.2003. Відповідно до свідоцтва про одруження [NUMBER] , повторно виданого виконкомом Булавинської селищної ради м. Єнакієве Донецької області 03.01.2002 року у період з 19.12.1987 по 15.03.2017 перебувала у шлюбі з [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про смерть [NUMBER] , виданого Бахмутським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області 30.08.2017, [PERSON] помер [INFO] . [PERSON] перебував на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Донецькій області, як отримувач пенсії за вислугу років відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб". Згідно атестату про зняття з обліку у зв`язку зі смертю пенсіонера № 1210 від 21.09.2017, [PERSON] було знято з обліку відповідача на підставі актового запису від 30.08.2017. Позивач оформила право на спадщину відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 04.04.2018 ННА 044209, виданого державним нотаріусом Першої Бахмутської державної нотаріальної контори. Спадщина складається з грошових внесків з належними відсотками, нарахуваннями, компенсаціями в АТ "Ощадбанк". Відповідач листом від 02.02.2018 № 1303/03-2 повідомив Першу Бахмутську державну нотаріальну контору про те, що недоодержаних пенсійних виплат у [PERSON] немає. 27.07.2018 та 02.08.2018 позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області як спадкоємець із заявою про виплату недоотриманої пенсії чоловіка на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 04.04.2018. Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області листом від 10.08.2018 № 3061-Г-01 відмовило позивачу у задоволені заяви з підстав пропуску шестимісячного строку звернення після смерті пенсіонера, встановленого ч. 3 ст. 61 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб". Вважаючи відмову відповідача протиправною, позивач звернулася до суду з цим позовом. Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що через порушення позивачем шестимісячного строку, визначеного статтею 61 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" у відповідача відсутні підстави для виплати позивачу недоодержаної пенсії. Дослідивши спірні правовідносини, колегія суддів зазначає таке. За загальним правилом, встановленим ч. 1 ст. 52 Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV), сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, виплачується - по місяць смерті включно членам його сім`ї, які проживали разом з пенсіонером на день його смерті, у тому числі непрацездатним членам сім`ї, зазначеним у частині другій статті 36 цього Закону, які знаходилися на його утриманні, незалежно від того, проживали вони разом з померлим пенсіонером чи не проживали. Відповідно до статті 61 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" суми пенсії, які підлягали виплаті пенсіонерові з числа військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, та членів їх сімей і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, не включаються до складу спадщини і виплачуються тим членам його сім`ї, які належать до осіб, що забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника. Проте батьки і дружина (чоловік), а також члени сім`ї, які проживали разом із пенсіонером на день його смерті, мають право на одержання цих сум і в тому разі, якщо вони не належать до осіб, які забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника. За приписами частини 3 цієї статті зазначені суми виплачуються, якщо звернення за ними надійшло не пізніше 6 місяців після смерті пенсіонера. Такий підхід до врегулювання цих правовідносин має соціальне спрямування через закріплення спеціального порядку переходу права на отримання зазначених сум до певного осіб, для яких спільно з отримувачем цих сум, які є доходом сім`ї. У постанові Верховного Суду від 30.01.2020 у справі № 200/10269/19-а, сформульована висновок про те, що «<…> у разі переходу до членів сім`ї спадкодавця належних останньому соціальних виплат, відповідні відносини не є спадковими, у зв`язку з чим не застосовуються норми спадкового права. У цьому випадку право вимоги у зазначених осіб виникає не внаслідок спадкового правонаступництва, а через інший юридичний склад. Фактично законом встановлено переважне право членів сім`ї померлого перед спадкоємцями останнього на отримання соціальних виплат, що належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя». Такий висновок Верховного Суду стосується випадків, коли члени сім`ї пенсіонера або особа, якій забезпечується пенсією у разі втрати годувальника, реалізувала своє право на неодержану пенсію, в порядку, встановленому ч. 1 ст. 52 Закону № 1058-IV та ч. 1 ст. 61 Закону № 2262-ХІІ, шляхом звернення до територіального органу Пенсійного фонду не пізніше 6 місяців після смерті пенсіонера (ч. 2 ст. 52 Закону № 1058-IV), проте не отримала таку виплату й оскаржує прийняте суб`єктом владних повноважень рішення з цього питання. У цій справі встановлено, що [PERSON] протягом 6 місяців після смерті та отримання свідоцтва про смерть чоловіка не зверталася до ГУ ПФУ у Донецькій області для отримання відповідних сум пенсії. У такому разі, у силу ч. 3 ст. 52 Закону № 1058-IV, сума пенсії, що належала [PERSON] і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, входить до складу спадщини, та орган Пенсійного фонду не здійснює виплату неодержаної пенсії у порядку ч. 1 ст. 52 Закону № 1058-IV, ч. 1 ст. 61 Закону № 2262-ХІІ. Вказаний висновок сформований в постанові Верховного Суду від 06.04.2022 у справі №200/10136/20-а. Водночас справою адміністративної юрисдикції з огляду на п. 1, 2 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій. За правилами п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Ужитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України). Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних правовідносин (відповідні правові висновки наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.07.2020 у справі № 804/15129/15). Спір між сторонами виник з приводу захисту позивачем свого права на спадкування за законом як спадкоємця першої черги після смерті батька призначеної, нарахованої, але невиплаченої пенсії спадкодавця. Сама собою участь у спорі ГУ ПФУ у Донецькій області не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Судами встановлено, що позивач згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 04.04.2018 ННА 044209, виданого державним нотаріусом Першої Бахмутської державної нотаріальної контори спадщина складається з грошових внесків з належними відсотками, нарахуваннями, компенсаціями в АТ "Ощадбанк". Ураховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що спір у цій справі не має публічно-правового характеру, а тому, не підпадає під юрисдикцію адміністративних судів та має вирішуватися в порядку цивільного судочинства. Вказана позиція також сформована у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2019 у справі № 286/3516/16. За змістом пункту 5 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю і закрити провадження у справі. Частиною першою статті 354 КАС України суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку повністю (.....) і закриває провадження у справі у відповідній частині з підстав, встановлених ст. 238 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, визначених статтею 19 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів касаційної скарги. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства. Оскільки суди першої та апеляційної інстанцій розглянули справу з порушенням правил юрисдикції адміністративних судів, Верховний Суд дійшов висновку про скасування постановлених у справі судових рішень із закриттям провадження в адміністративній справі. Одночасно Верховний Суд звертає увагу позивача на положення частини третьої статті 354 КАС України, згідно з якими, у разі закриття судом касаційної інстанції провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 238 цього Кодексу суд за заявою позивача постановляє в порядку письмового провадження ухвалу про передачу справи до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи. У разі наявності підстав для підсудності справи за вибором позивача у його заяві має бути зазначено лише один суд, до підсудності якого відноситься вирішення спору.

Результат розгляду: partial