Рішення адміністративного суду від 2022-06-09 00:00:00+03

13 травня 2021 року [PERSON] звернувся до адміністративного суду з позовом до Південного територіального управління Військової служби правопорядку Міністерства оборони України (Військова частина [NUMBER] , в якому просив: - визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо відмови у наданні доступу до інформації позивача зі заявою від 06.04.2021 року вх. №2612; - зобов`язати відповідача повторно розглянути та надати достовірну та повну інформацію згідно заяви позивача від 06.04.2021 року вх. №2612; - визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо відмови у реєстрації та подальшому розгляду встановленим порядком рапорту позивача від 07.04.2021 року; - визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо надання інформації та копій документів не у повному обсязі згідно листа - відповіді від 14.04.2021 року вих. №1889/юс під час розгляду рапорту позивача від 08.04.2021 року; - визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не роз`яснення позивачу під час розгляду його рапорту від 08.04.2021 року порядку оскарження відмови у задоволенні запиту на інформацію у листі - відповіді на запит від 14.04.2021 року вих. №1889/ю; - зобов`язати відповідача повторно розглянути рапорти позивача від 07.04.2021 року та 08.04.2021 року та надати обґрунтовану відповідь з наданням копії відповідних документів у повному обсязі. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2021 року адміністративний позов [PERSON] задоволено повністю. Не погоджуючись з ухваленим рішенням в/ч [NUMBER] подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити повністю. На думку апелянта військова частина правомірно відмовила у наданні доступу до інформації позивачу за заявою від 06.04.2021 вхідний №2612, оскільки відповідно до вимог пункту 3.30 "Переліку відомостей Збройних Сил України, що становлять службову інформацію (ПСІ-2017)", який затверджений наказом Генерального штабу Збройних Сил України від 22.11.2017 №408 - особова справа рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу, відноситься до службової інформації. Стосовно не реєстрації рапорту апелянт зазначає, що рапорт позивача від 08.04.2021 року був розглянутий військовою частиною в рамках Закону України "Про звернення громадян", та надано відповідь у строк, визначений статтею 20 Закону. Щодо не надання всіх документів у відповіді від 14.04.2021 року за вихідним 1889/юк, апелянт зазначає, що у позивача наявна копія листа від 30.03.2021 року №808/724, тому необхідність у наданні даної копії відсутня. Позивач надіслав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Справа розглянута судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження. Апеляційним судом справа розглянута в порядку письмового провадження відповідно до статті 311 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах поданої скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] проходив військову службу у Південному ТУ ВСП (в/ч [NUMBER] ) у військовому званні майор на посаді старшого офіцера відділення, запобігання і профілактики злочинів та інших правопорушень відділу запобігання виявлення злочинів та інших правопорушень. 6 квітня 2021 року [PERSON] звернувся до начальника Піаденного ТУ ВСП із заявою на отримання доступу до публічної інформації, у якій просив надати копію власної особової справи належним чином завірену або надати можливість власноруч її скопіювати (а.с. 12). 7 квітня 2021 року [PERSON] подав на ім`я командира в/ч [NUMBER] рапорт, у якому просив командира видати вказівки відповідним посадовим особам надати йому належним чином завірені копії службової картки, рапорту підполковника [PERSON] від 31.03.2021 (вх. №2487) та додатків, рапорту від 01.04.2021 з додатками про ознайомлення з вказаним рапортом підполковника [PERSON] та резолюції по ньому, рапортів від 26.03.2021 (вх. №2390) та від 06.04.2021 (вх. №2611) за наявності інших рапортів, зареєстрованих та незареєстрованих з клопотанням про відправлення у відрядження до в/ч [NUMBER] або надати можливість самостійно отримати їх копії без відриву для цього інших посадових осіб (а.с.14). Оскільки зазначений рапорт не був зареєстрований, [PERSON] 8 квітня 2021 року повторно подав на ім`я командира в/ч [NUMBER] рапорт за аналогічним змістом (а.с. 15). 9 квітня 2021 року [PERSON] отримав лист від 08.04.2021 року №1792/1 на його заяву на отримання доступу до публічної інформації, у якому заявнику було відмовлено через те, що запитувані документи відносяться до службової інформації (а.с. 13). За результатом розгляду рапорту щодо надання копій документів військова частина листом від 14.04..2021 року №1889/юк надала відповідь разом з документами, а саме: - службову карту майора [PERSON] ; - рапорт підполковника [PERSON] від 31.03.2021 року №2487; - рапорт майора [PERSON] від 06.04.2021 року №2611; - рапорт полковника [PERSON] від 26.03.2021 року №2390. Не погоджуючись з такими діями Південного ТУ ВСП Алєксєєнко О.Ю. звернувся до суду з даним адміністративним позовом. В обґрунтування позовних вимог стосовно визнання неправомірним рішення про відмову у наданні копій запитуємих документів згідно заяви на отримання доступу до публічної інформації позивач зазначив, що відповідач, як розпорядник інформації, одноосібно позбавив [PERSON] права на отримання доступу до інформації про себе, яка міститься у його особовій справі, посилаючись на підзаконний акт, який ніяким чином не обмежує доступу до інформації та документів. Також позивач вважає, що його рапорти від 7 та 8 квітня 2021 року були розглянуті з порушенням термінів їх розгляду, не у повному обсязі, з відсутністю посилання на порядок оскарження відмови (неповний розгляд) та відповідні документи, які запитувались. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON] , суд першої інстанції виходив із їх обґрунтованості. Надаючи правову оцінку законності і обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги колегія суддів зазначає наступне. Відповідно до пункту 1 статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Згідно з пунктом 2 цієї статті здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. Відповідно до частин другої та третьої статті 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя Статтею 5 Закону України від 02.10.1992 року №2657-XII "Про інформацію" (далі Закон №2657-XII) визначено, що кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. Згідно зі статтею 20 Закону №2657-XII за порядком доступу інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом. Будь-яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом. Інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова інформація (стаття 21 Закону №2657-XII). Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації та інформації, що становить суспільний інтерес, визначає Закон України від 13.01.2011 року № 2939-VI "Про доступ до публічної інформації" (далі Закон № 2939-VI). Відповідно до статті 1 цього Закону публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, установлених законом. Згідно зі статтею 5 Закону №2939-VI доступ до інформації забезпечується шляхом: 1) систематичного та оперативного оприлюднення інформації: в офіційних друкованих виданнях; на офіційних вебсайтах у мережі Інтернет; на єдиному державному вебпорталі відкритих даних; на інформаційних стендах; будь-яким іншим способом; 2) надання інформації за запитами на інформацію. За правилами частин першої, другої, восьмої статті 6 Закону №2939-VI інформацією з обмеженим доступом є: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація. Обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні. Обмеженню доступу підлягає інформація, а не документ. Якщо документ містить інформацію з обмеженим доступом, для ознайомлення надається інформація, доступ до якої необмежений. Статтею 9 Закону №2939-VI передбачено, що відповідно до вимог частини другої статті 6 цього Закону до службової може належати така інформація: 1) що міститься в документах суб`єктів владних повноважень, які становлять внутрівідомчу службову кореспонденцію, доповідні записки, рекомендації, якщо вони пов`язані з розробкою напряму діяльності установи або здійсненням контрольних, наглядових функцій органами державної влади, процесом прийняття рішень і передують публічному обговоренню та/або прийняттю рішень; 2) зібрана в процесі оперативно-розшукової, контррозвідувальної діяльності, у сфері оборони країни, яку не віднесено до державної таємниці. Документам, що містять інформацію, яка становить службову інформацію, присвоюється гриф "для службового користування". Доступ до таких документів надається відповідно до частини другої статті 6 цього Закону. Перелік відомостей, що становлять службову інформацію, який складається органами державної влади, органами місцевого самоврядування, іншими суб`єктами владних повноважень, у тому числі на виконання делегованих повноважень, не може бути обмеженим у доступі. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 13 Закону №2939-VI розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання. Згідно із частиною першою статті 22 Закону №2939-VI розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону. Відмова в задоволенні запиту на інформацію повинна бути мотивованою (пункт 3 частини четвертої статті 22 Закону №2939-VI). Таким чином, нормами законів №2939-VI та 2657-XII передбачено, що за порядком доступу інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, установлених законом. До таких випадків закон відносить, зокрема, службову інформацію. Як вбачається з матеріалів справи, 6 квітня 2021 року позивач звернувся до начальника Південного ТУ ВСП із заявою про надання публічної інформації, у якій просив надати йому копію власної особової справи офіцера. Листом від 08.04.2021 року №1792/1 заявнику було відмовлено через те, що запитувані документи відносяться до службової інформації (а.с. 13). Колегія суддів враховує, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституцією України). Наказом Міністерства оборони України від 26.05.2014 №333, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 12 червня 2014 року за №611/25388, затверджено Інструкції з організації обліку особового складу Збройних Сил України, пунктами 3.2-3.4 якої визначено, що особові справи офіцерів, осіб рядового, сержантського і старшинського складу складаються посадовими особами кадрових органів і штабів військових частин, на яких покладено роботу з ведення облікових документів. Усі посадові особи, які залучаються до складання особових справ, повинні знати порядок їх складання, ведення та обліку. Складання військовослужбовцями особових справ на себе не допускається. Особова справа складається з послужного списку, автобіографії, фотографічної картки, атестаційних та додаткових матеріалів. Переліки атестаційних та додаткових матеріалів наведені в пунктах 3.6, 3.7 цієї глави. Основним документом особової справи є Послужний список (додаток 15). Перший примірник послужного списку заповнюється від руки або за допомогою технічних (комп`ютерних) засобів друку на підставі поданих військовослужбовцем оригіналів документів та власноруч написаної автобіографії. Другий примірник послужного списку офіцера заповнюється за допомогою технічних (комп`ютерних) засобів друку. Для підтвердження правильності записаних до послужного списку відомостей військовослужбовець ставить свій підпис у кінці першого та другого примірників списку. Копіювання послужного списку або окремих його сторінок за допомогою технічних засобів копіювання з наявних особових справ для формування інших примірників особових справ не дозволяється (крім випадку, зазначеного в пункті 3.11 цієї глави). Отже, спеціальним нормативно-правовим актом, - Інструкцією №333, заборонено копіювати особову справу офіцера, більш того відповідно до абзацу 3 пункту 3.9 Інструкції №333 особові справи і документи, підшиті до них, військовослужбовцям на руки не видаються. Ознайомлення з матеріалами своєї особової справи військовослужбовець здійснює в присутності посадової особи, яка відповідає за її ведення і облік. Крім того, відповідно до вимог пункту 3.30 "Переліку відомостей Збройних Сил України, що становлять службову інформацію (ПСІ-2017)", який затверджений наказом Генерального штабу Збройних Сил України від 22.11.2017 №408 - особова справа рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу, відноситься до службової інформації. Ураховуючи наведене, а також, що в матеріалах справи відсутні докази того, що позивач звертався до військової частини із рапортом на ознайомлення з матеріалами своєї особової справи, колегія суддів вважає безпідставними його доводи і вимоги в частині протиправної бездіяльності відповідача щодо відмови у наданні доступу до інформації за заявою від 06.04.2021 року вх. №2612, та зобов`язання повторно розглянути та надати достовірну та повну інформацію згідно зазначеної заяви. При цьому, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що позивачу було правомірно відмовлено у наданій копій особової справи за його заявою від 06.04.2021 року, тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Щодо неналежного розгляду рапорту позивача від 08.04.2021 року та ненадання всіх запитуємих документів, то апелянтом зазначене не заперечується. За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині зобов`язання відповідача повторно розглянути рапорт майора [PERSON] від 08.04.2021 та надати обґрунтовану відповідь з наданням копії відповідних документів у повному обсязі. При цьому колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта про відсутність підстав у наданні на запит позивача копії листа від 30.03.2021 року №808/724 з посиланням на наявність у нього зазначеної копії, оскільки законом така підстава для відмови у наданні запитуємих документів не передбачена. Колегія суддів звертає увагу апелянта на те, що при наданні правової оцінки рішенням, діям чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють їх на відповідність критеріям правомірності, визначеними частиною другою статті 2 КАС України, зокрема, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії). З урахуванням наведеного підстав для скасування рішення суду першої інстанції в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо надання інформації та копій документів не у повному обсязі згідно листа - відповіді від 14.04.2021 року вих. №1889/юс під час розгляду рапорту позивача від 08.04.2021 року апелянтом не доведено. Таким чином рішення суду в цій частині скасуванню не підлягає. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. За приписами частини першої та частини другої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Оскільки при постановленні рішення в частині визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання відповідача повторно розглянути та надати достовірну та повну інформацію згідно заяви позивача від 06.04.2021 року вх. №2612 висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, колегія суддів дійшла вважає, що рішення суду першої у відповідній частині підлягає скасуванню. Відтак апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню.

Результат розгляду: partial