Рішення адміністративного суду від 2022-05-19 00:00:00+03

[PERSON] звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Департаменту патрульної поліції, в якому просить: - визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку з 01.07.2020 по 03.09.2021; - зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку з 01.07.2020 по 03.09.2021. Також позивач просить здійснити розподіл судових витрат, у тому числі витрат на професійну правничу допомогу. Свої вимоги обґрунтовує тим, що у день звільнення зі служби своєчасно не виплачена заборгованість по грошовому забезпеченню у вигляді доплати за службу в нічний час та індексація грошового забезпечення, які на виконання рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 22.02.2021 у справі №580/5899/20, виплачені лише 06.09.2021, тому позивач вважає, що відповідач має виплатити йому середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України. Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2021 року адміністративний позов задоволено. Від представника Департаменту патрульної поліції Рядніна А.А. до Шостого апеляційного адміністративного суду надійшла апеляційна скарга, у якій відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції від 29 листопада 2021 року, та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Свої вимоги апелянт мотивує тим, що судом першої інстанції не враховано правову позицію Верховного Суду в аналогічний спорах, не застосовано принцип співмірності при визначення суми відшкодування позивачу за невчасний розрахунок при звільненні, внаслідок чого сума, присуджена судом до стягнення у 27 разів перевищує розмір основної заборгованості. Також апелянт вважає завищеними вимоги щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу. Ухвалами колегії Шостого апеляційного адміністративного суду від 26 квітня 2022 року відкрито провадження за апеляційною скаргою Департаменту патрульної поліції, призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження з 13 травня 2022 року. [PERSON] та його уповноважений представник - адвокат Ганчук Г. подали письмові відзиви на апеляційну скаргу, проти доводів відповідача заперечують, вказують на те, що предметом спору у даній справі були немайнові вимоги, сума відшкодування судом першої інстанції не визначалася, при цьому ж відповідачем не подавалася до суду першої інстанції довідка про доходи позивача, рішення суду першої інстанції вважають правильним та таких, що не підлягає скасуванню. Відповідно до частин першої, третьої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] 30.03.2015 прийнятий на посаду інспектора патрульної служби до ГУ МВС України в м. Києві (наказ від 30.03.2015 №244о/с), 06.11.2015 звільнений з органів внутрішніх справ (наказ від 06.11.2015 №67о/с), 07.11.2015 прийнятий на службу в поліцію до Департаменту патрульної поліції (наказ від 07.11.2015 №114 о/с). 30.06.2020 позивач звільнений зі служби в поліції (наказ від 23.06.2020 №437о/с). Відповідно до витягу з наказу відповідача від 23.06.2020 №437о/с позивача звільнено зі служби в поліції за пунктом 7 частини першої статті 77 Закону України "Про національну поліцію", разом з тим під час звільнення зі служби не нараховано та не виплачена заборгованість з грошового забезпечення у вигляді доплати за службу в нічний час, а також не здійснена індексація грошового забезпечення. Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 22.02.2021 в адміністративній справі №580/5899/20 позов [PERSON] задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність Департаменту патрульної поліції щодо ненарахування та невиплати доплати за службу в нічний час за період з 07.11.2015 по 31.07.2017 та індексацію за період служби з 07.11.2015 до 30.06.2020, зобов`язано Департамент патрульної поліції нарахувати та виплатити [PERSON] доплату за службу в нічний час за період з 07.11.2015 по 31.07.2017 та індексацію за період з 07.11.2015 по 30.06.2020. На виконання рішення суду 06.09.2021 відповідачем виплачено позивачу доплату за службу в нічний час та індексацію грошового забезпечення в розмірі 8 405,72 грн. Водночас, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом з вимогами про нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Переглядаючи рішення суду першої інстанції від 29 листопада 2021 року, колегія суддів виходить з того, що відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. За статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму. Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. За частиною другою статті 117 КЗпП України виплата цього відшкодування не залежить від дати фактичного розрахунку, як це передбачено частиною першою статті 117 КЗпП України, і положення цієї статті 117 КЗпП України (загалом) не містять положень, які б давали підстави вважати, що вони є застосовними також і до правовідносин, які виникають після того, як суд постановив рішення щодо виплати як заборгованості із заробітної плати, так і відшкодування за затримку її виплати (зокрема, у зв`язку з тривалим невиконанням рішення суду, яке набрало законної сили). Водночас, колегія суддів зазначає, що під час розгляду цієї справи, суд першої інстанції дійшов правильних висновків щодо наявного права позивача на отримання відшкодування за несвоєчасний розрахунок при звільненні, разом з тим, вирішуючи питання щодо такого відшкодування, судом першої інстанції не з`ясовано розміру середнього заробітку позивача та, відповідно не обраховано загального розміру відшкодування за весь час затримки розрахунку, що є важливим та суттєвим для правильного вирішення справи. Зокрема, судом першої інстанції не враховано, що середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за своєю правовою природою не є грошовим забезпеченням, винагородою або іншою виплатою, право на яку набуто у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби, натомість носить компенсаційний характер та має на меті відшкодувати працівнику майнові витрати за несвоєчасний розрахунок при звільненні. До апеляційної скарги відповідачем надано довідку про доходи позивача від 28 грудня 2021 року №2096 (а.с.88), з якої вбачається, що середньомісячна заробітна плата [PERSON] складає 16 395, 94 грн. Виходячи з періоду несвоєчасного розрахунку, визначеного судом першої інстанції, а саме: з 01.07.2020 по 03.09.2021, сума відшкодування за розрахунками відповідача складатиме 231 155,10 грн, що у 27 разів перевищує суму відшкодування за час несвоєчасного розрахунку (8 405,72 грн). Вочевидь така різниця між сумами не є пропорційною, справедливою та співмірною, та на думку колегії суддів не відповідає меті зазначеного виду відповідальності. Відповідно до правової позиції, наведеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП і статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості; те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки також викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц. Згідно з позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Таким чином, відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку. Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19. Також колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що при вирішенні зазначених питань повинен існувати розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Певні намагання віднайти такий баланс простежуються у судових рішеннях Верховного Суду України (зокрема у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16). Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Згідно приписів частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, Верховним Судом у постанові від 30.10.2019 у справі №806/2473/18 сформовано правову позицію щодо врахування істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку. Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. З огляду на наведене судова колегія вважає виправданою та співмірною у даному випадку суму відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, яка є дорівнює сумі фактичної недоплати за службу в нічний час та індексації грошового забезпечення, а саме: у розмірі 8 405, 72 грн. Відповідно, аргументи позивача та його представника, викладені в цій частині у відзивах на апеляційну скаргу, колегія суддів відхиляє, та вбачає підстави для зміни рішення суду першої інстанції в зазначеній частині шляхом задоволення відповідних позовних вимог в іншій спосіб: шляхом стягнення з Департаменту патрульної поліції відшкодування за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 8 405,72 грн за весь час затримки. В решті колегія суддів не оцінює інші висновки суду першої інстанції, оскільки апелянт таких питань в апеляційній скарзі не ставить. Відповідно до статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. За таких обставин, враховуючи викладене вище, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи відповідача, наведені в апеляційній скарзі, разом з тим вбачає підстави лише для зміни рішення суду першої інстанції від 29 листопада 2021 року в частині розміру відшкодування за несвоєчасний розрахунок при звільненні, що підлягає стягненню. Підстав для перерозподілу судових витрат у даній справі колегія суддів не вбачає.

Результат розгляду: partial