Рішення адміністративного суду від 2022-04-06 00:00:00+03

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача, в якому просив: 1)визнати протиправними дії відповідача щодо відмови зарахувати до стажу державної служби період роботи в управлінні соціального захисту Старосамбірської районної державної адміністрації Львівської області з 01.12.2011 року по 28.02.2014 року та час військової служби з 03.05.1979 року по 16.06.1981 року; 2)зобов`язати відповідача зарахувати до стажу державної служби період роботи в управлінні соціального захисту Старосамбірської районної державної адміністрації Львівської області з 01.12.2011 року по 28.02.2014 року та час військової служби з 03.05.1979 року по 16.06.1981 року; 3)визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 05.04.2021 року № 913270144944 про відмову у перерахунку пенсії на підставі норми ст.37 Закону України «Про державну службу». 4)зобов`язати відповідача призначити, нарахувати та провести виплату пенсії, на підставі ст. 37 Закону України «Про державну службу» з 31.03.2021 року. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2021 року адміністративний позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 05.04.2021 року № 913270144944 про відмову у перерахунку пенсії за віком [PERSON] , відповідно до Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року № 3723-XII. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області прийняти рішення про призначення [PERSON] пенсії за віком з 31.03.2021 року, відповідно до Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року № 3723-XII. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області до спеціального фонду Державного бюджету України на рахунок Львівського окружного адміністративного суду судовий збір у розмірі 908 грн. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Приймаючи рішення у справі, суд першої інстанції виходив з того, що позивачу необхідно зарахувати період роботи, за який відсутні дані про страховий стаж у реєстрі застрахованих осіб, оскільки, сплата страхових внесків не є обов`язком позивача, а є обов`язком роботодавця, як страховика, за дії якого позивач не може нести відповідальність. Позивач з 01.12.2011 року по 28.02.2014 року був поновлений на посаді за рішенням суду, а, отже, вважається таким, що працював у вказаний період, а тому цей період має бути зарахований до страхового стажу позивача. Суд також зробив висновок про те, що військова служба зараховується до стажу державної служби в загальному порядку в силу закону. При цьому, суд виходив з того, що належним способом захисту порушеного права є скасування рішення відповідача про відмову у призначенні пенсії державного службовця та зобов`язання відповідача призначити таку пенсію позивачу. Не погодившись із рішенням суду першої інстанції його оскаржив відповідач, подавши апеляційну скаргу, в якій просить це рішення скасувати та відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки у позивача відсутній необхідний стаж державної служби для призначення пенсії. Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань. Суд першої інстанції встановив те, що позивачу з 18.01.2011 року призначена пенсія, як особі з інвалідністю ІІІ групи загального захворювання. 11.01.2019 року, на підставі заяви, позивача переведено на пенсію за віком, згідно з Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». 31.03.2021 року позивач подав заяву про переведення на пенсію за віком, відповідно до Закону України «Про державну службу». 05.04.2021 року відповідач прийняв рішення № 913270144944 про відмову позивачу у переведенні на пенсію за віком, відповідно до Закону України «Про державну службу», оскільки стаж роботи позивача, який можна зарахувати для встановлення права на призначення пенсії, відповідно до п.10, 12 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про державну службу», з 30.03.2005 року по 01.05.2016 року становить 8 років 9 місяців 16 днів, і є меншим ніж необхідний за законом, а саме 10 років. Відповідач у цьому рішенні вказав, що відсутні дані про страховий стаж позивача в реєстрі застрахованих осіб з 01.12.2011 року по 28.02.2014 року, а тому цей стаж роботи позивача відповідач не врахував до страхового. Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно - правового спору, апеляційний суд виходить із такого. Відповідно до частини першої статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року № 3723-ХІІ, на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом 1 частини першої статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування. Аналіз наведеної норми дає підстави вважати, що необхідною умовою для наявності у осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, права на пенсію, відповідно до згаданої статті, є досягнення такими особами певного віку та наявність страхового стажу, передбаченого абзацом 1 частини першої статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». При цьому, зазначений вік визначається статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» і складає 62 роки для чоловіків і 60 років для жінок. Страховий стаж передбачений абзацом 1 частини першої статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» і складає 35 років для чоловіків і 30 років для жінок. Стаж державної служби, необхідний для отримання пенсії державного службовця, для тих осіб, які, на час досягнення зазначеного віку, працювали на посадах державної служби, становить не менш як 10 років, а для усіх інших осіб (незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку) не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців. Тобто до 01.05.2016 року (дата набрання чинності новим Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015 року № 889-VІІІ) право на пенсію державного службовця мали особи, які: а) досягли певного віку (62 роки для чоловіків, 60 років для жінок) та мають передбачений законодавством страховий стаж; б) мали стаж державної служби не менш як 10 років, та на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців; в) мали не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку. Після 01 травня 2016 року, відповідно до статті 90 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 року № 889-VІІІ, пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». При цьому, відповідно до пункту 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 року № 889-VІІІ, державні службовці, які на день набрання чинності вказаним Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 попереднього Закону та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року № 3723-ХІІ у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців. Згідно із пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 року № 889-VІІІ, для осіб, які на день набрання чинності вказаним Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених у статті 25 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року № 3723-ХІІ та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року № 3723-ХІІ в порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців. Тобто, Прикінцевими та перехідними положеннями Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 року № 889-VІІІ передбачено, що за наявності у особи станом на 1 травня 2016 року певного стажу державної служби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років стажу держслужби незалежно від того, чи працювала особа станом на 1 травня 2016 на держслужбі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 № 3723-ХІІ, але за певної додаткової умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців. Водночас, для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, ст. 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року № 3723-ХІІ передбачає додаткові умови для наявності права на призначення пенсії державного службовця: певний вік і страховий стаж. Аналізуючи зазначені норми чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що обов`язковою умовою для збереження у особи права на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 № 3723-ХІІ після 01.05.2016 року є дотримання сукупності вимог, визначених ч. 1 ст. 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року № 3723-ХІІ і Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 року № 889-VІІІ, а саме щодо віку, страхового стажу, стажу державної служби. Апеляційний суд встановив те, що, відповідно до записів у трудовій книжці, позивач 30.03.2005 року призначений на посаду заступника голови райдержадміністрації з присвоєнням 9-го рангу державного службовця, а 15.03.2010 року на посаду начальника управління праці та соціального захисту населення. З 17.11.2010 року позивач звільнений з посади начальника управління соціального захисту населення Старосамбірської районної державної адміністрації Львівської області. В подальшому, на виконання рішення суду, 23 травня 2014 року відповідач прийняв розпорядження № 82/07-01-К-1 про поновлення позивача на посаді начальника управління соціального захисту населення Старосамбірської районної державної адміністрації з 17 листопада 2010 року. Розпорядженням Голови Старосамбірської районної державної адміністрації Львівської області від 17.02.2021 року позивач звільнений із займаної посади з 19.02.2021 року, у зв`язку з реорганізацією Старосамбірської районної державної адміністрації Львівської області. Сторони не заперечують, що робота на якій працював позивач у період з 01.12.2011 року по 28.02.2014 року відноситься до державної служби, водночас відповідач зазначає, що дані про страховий стаж позивача за цей період відсутні у реєстрі застрахованих осіб. З цього приводу апеляційний суд зазначає наступне. Статтею 8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-ІV (далі - Закон № 1058-ІV) передбачене право громадян на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг. Відповідно до ст. 1 Закону № 1058-ІV страхові внески - це кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування. Страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 24 Закону № 1058-ІV страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. За змістом ст. 20 Закону № 1058-ІV, страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі. Обчислення страхових внесків застрахованих осіб, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески. Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків. Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом. Відповідно до ст. 106 Закону № 1058-ІV відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи. Отже, обов`язок зі сплати страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника, який здійснив нарахування цього внеску та утримання його із заробітної плати позивача. Відтак, фактично, внаслідок невиконання відповідачем обов`язку зі сплати страхових внесків до Пенсійного фонду України, позивач позбавлений соціального захисту та можливості врахування стажу роботи у державному органі, до стажу, який дає право на отримання пенсії державного службовця, що є неприпустимим та таким, що суперечить основним конституційним засадам у сфері соціального захисту. Водночас, позивач не зобов`язаний відповідати за неналежне виконання страхувальником свого обов`язку, щодо належної сплати страхових внесків, а, отже, наявність заборгованості страхувальника зі страхових внесків не може бути підставою для відмови в зарахуванні до страхового стажу, що дає право на отримання пенсії державного службовця, при перерахунку пенсії позивача, періодів його роботи у державному органі. Аналогічну правову позицію щодо застосування зазначених норм права висловив Верховний Суд у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 688/947/17. Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відсутність сплати відповідачем за позивача страхових внесків, не є підставою для відмови у зарахуванні відповідного періоду роботи до страхового стажу позивача, що дає йому право на пенсію державного службовця, оскільки, відповідно до ст. 62 Закону № 1058-ІV, основним документом, що підтверджує стаж роботи особи є трудова книжка. Суд першої інстанції встановив те, що період роботи позивача на посаді начальника управління соціального захисту населення Старосамбірської районної державної адміністрації Львівської області з 01.08.2019 року по 31.10.2020 року підтверджується відповідними записами в трудовій книжці. З огляду на наведені обставини, суд першої інстанції, на думку апеляційного суду, дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач діяв протиправно, не врахувавши до страхового стажу позивача зазначеного вище періоду. Тому, апеляційний суд вважає, що порушене право позивача підлягає захисту, шляхом зобов`язання відповідача зарахувати період роботи позивача на посаді начальника управління соціального захисту населення Старосамбірської районної державної адміністрації Львівської області з 01.08.2019 року по 31.10.2020 року до страхового стажу та стажу державної служби. Також апеляційний суд вважає, що час військової служби позивача з 03.05.1979 року по 16.06.1981 року, необхідно зарахувати до страхового стажу та стажу державної служби, в силу вимог статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», яка передбачає, що час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. У свою чергу, рішення відповідача про відмову у призначенні позивачу пенсії державного службовця є протиправним, оскільки відповідач при його прийнятті не врахував наведені вище норми матеріального права та не зарахував спірний період роботи позивача та військової служби до страхового стажу та стажу державної служби, що дає право на пенсію державного службовця. Водночас, апеляційний суд вважає, що зобов`язання відповідача призначити позивачу пенсію державного службовця є передчасним, оскільки, відповідач не вирішував питання про призначення пенсії державного службовця позивачеві, з врахуванням висновків, які зробив судом у цій справі. Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідач заперечував право позивача на отримання пенсії державного службовця через неврахування певних періодів роботи до стажу державної служби і суд визнав вказані дії відповідача протиправними. У той же час, законність інших дій відповідача, під час призначення пенсії державного службовця позивачу, суд не перевіряв. За наведених обставин, суд не може перебирати на себе повноваження пенсійного органу, та встановлювати сукупний стаж державної служби позивача, якщо спір стосується тільки певних періодів його роботи. Отже, позовна вимога про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області прийняти рішення про призначення [PERSON] пенсії за віком з 31.03.2021 року, відповідно до Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року № 3723-XII є передчасною, а тому в її задоволенні необхідно відмовити. Також, апеляційний суд звертає увагу на те, що за наслідками розгляду заяви позивача, відповідач прийняв рішення № 913270144944 від 05.04.2021 року. Тобто, права позивача порушені рішенням суб`єкта владних повноважень, а не його діями, що виключає можливість визнання протиправними дії відповідача щодо відмови в зарахуванні до стажу державної служби період роботи в управлінні соціального захисту Старосамбірської районної державної адміністрації Львівської області з 01.12.2011 року по 28.02.2014 року та час військової служби з 03.05.1979 року по 16.06.1981 року, та є підставою для відмови в задоволенні позову в цій частині. Підводячи підсумок наведеного, апеляційний суд вважає, що адміністративний позов необхідно задовольнити частково, а саме: визнати протиправним та скасувати рішення відповідача № 913270144944 від 05.04.2021 року, а також зобов`язати відповідача зарахувати, при обчисленні [PERSON] страхового стажу та стажу, що дає право на пенсію, відповідно до Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року № 3723-XII, періоду роботи [PERSON] на посаді начальника управління соціального захисту населення Старосамбірської районної державної адміністрації Львівської області з 01.08.2019 року по 31.10.2020 року та періоду військової служби [PERSON] з 03.05.1979 року по 16.06.1981 року. Відповідно до частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. З огляду на те, що суд першої інстанції порушив норми матеріального права, апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову про часткове задоволенні позову з вищевикладених мотивів. Судові витрати новому розподілу не підлягають.

Результат розгляду: partial