Рішення адміністративного суду від 2022-02-09 00:00:00+02

В червні 2021 року [PERSON] звернулася до суду з адміністративним позовом до Теплицької селищної ради Гайсинського району Вінницької області, в якому просила: -визнати протиправною бездіяльність Теплицької селищної ради Вінницької області щодо не проведення з [PERSON] розрахунку з виплати відпускних та допомоги на оздоровлення у зв`язку з припиненням повноважень сільського голови села Веселівка Теплицького району Вінницької області; -стягнути з Теплицької селищної ради Вінницької області на користь [PERSON] компенсацію за невикористану відпустку за період перебування на посаді з 10.11.2015 по 24.05.2021 включно в сумі: 100396 (сто тисяч триста дев`яносто шість) гривень, та 52250 (п`ятдесят дві тисячі двісті п`ятдесят) гривень допомоги на оздоровлення. Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 31 серпня 2021 року позов задоволено частково: -визнано протиправною бездіяльність Теплицької селищної ради Гайсинського району Вінницької області щодо не здійснення нарахування та виплати [PERSON] компенсації за невикористану відпустку за період з 10.11.2015 по 24.07.2017; -зобов`язано Теплицьку селищну раду Гайсинського району Вінницької області нарахувати та виплатити [PERSON] компенсацію за невикористану відпустку за період з 10.11.2015 по 24.07.2017. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням в частині відмови в задоволенні позову, позивач посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до невірного вирішення справи, подала апеляційну скаргу. В обгрунтуванні апеляційної скарги зокрема зазначено, що не визначивши суму, яка має бути стягнута з Теплицької селищної ради на користь [PERSON] , суд першої інстанції не в повному обсязі захистив порушене право останньої та фактично створив підстави для звернення до суду з новим позовом. При цьому, скаржник зауважила, що судом першої інстанції залишено поза увагою і ту обставину, що відповідачем станом на 24.02.2021 (дата набрання рішення у справі №144/1048/16-а) розпорядження про її звільнення не оформлялось, трудова книжка не видавалась та будь-які розрахунки не проводились, а тому вона має право на компенсацію невикористаної відпустки та матеріальної допомоги по вказану дату. Стосовно коштів, виплачених відповідачем в рахунок компенсації за невикористану відпустку за частину спірного періоду, то позивачем вказано, що Теплицькою селищною радою невірно здійснено розрахунок середнього заробітку, без врахування приписів п.2 ч.1 ст.82 КЗпП та пунктів 2,3 Порядку №100. Також, на переконання апелянта, судом першої інстанції не враховано обставини, встановлені судовим рішенням у справі № 144/1048/16-а, а саме-що [PERSON] перебувала у вимушеному прогулі в період з 02.08.2017 по 20.10.2020, за який стягнуто середній заробіток. Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що у відповідності до ч.4 ст.304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. В судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу та просить її задовольнити. В свою чергу, представник відповідача заперечила стосовно задоволення апеляційної скарги і просила рішення суду першої інстанції залишити без змін. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що остання підлягає частковому задоволенню, виходячи із наступного. Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 10.11.2015 на першій сесії Веселівської сільської ради 7 скликання сільською виборчою комісією оголошено рішення про обрання сільським головою с. Веселівка [PERSON] . Рішенням б/н 8-ї сесії Веселівської сільської ради Теплицького району Вінницької області 7-го скликання від 24.06.2016 достроково припинено повноваження [PERSON] . Вказане рішення оскаржено позивачем у даній справі в судовому порядку. Рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області від 20.10.2020 у справі №144/1048/16-а, зокрема: визнано протиправним та скасовано рішення б/№ 8-ї сесії Веселівської сільської ради Теплицького району Вінницької області 7-го скликання від 24 червня 2016року "Про дострокове припинення повноважень голови села Веселівка Теплицького району Вінницької області", на підставі якого достроково припинено повноваження [PERSON] ; визнано протиправним та скасовано рішення №83 13-ї сесії Веселівської сільської ради Теплицького району Вінницької області 7-го скликання від 13 вересня 2017 року "Про дострокове припинення повноважень голови села Веселівка Теплицького району Вінницької області", на підставі якого достроково припинено повноваження [PERSON] ; визнано протиправним та скасовано рішення №84 13-ї сесії Веселівської сільської ради Теплицького району Вінницької області 7-го скликання від 13.09.2017 "Про надання повноважень секретарю Веселівської сільської ради Теплицького району Вінницької області", на підставі якого обов`язки сільського голови покладено на [PERSON] ; визначено припиненими повноваження [PERSON] на посаді сільського голови с.Веселівка Теплицького району Вінницької області, на яку вона була обрана на чергових місцевих виборах та склала присягу відповідно до Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" від 10.11.2015, у зв`язку із утворенням об`єднаної територіальної громади та реорганізації органів місцевого самоврядування з моменту припинення у неї повноважень сільського голови територіальної громади села Веселівка Теплицького району, що приєдналася до Теплицької селищної об`єднаної територіальної громади у день офіційного оголошення територіальною виборчою комісією на сесії селищної ради об`єднаної територіальної громади рішення про підсумки додаткових виборів до Теплицької селищної ради об`єднаної територіальної громади, а саме із 17.07.2019; стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань з Теплицької селищної ради Теплицького району Вінницької області на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період із 25.06.2016 по 20.10.2020 у сумі 338608 грн., з урахуванням виплачених сум. Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 24.02.2021 рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 20.10.2020 змінено в частині періоду та суми стягнення за рахунок бюджетних асигнувань з Теплицької селищної ради Теплицького району Вінницької області на користь [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 25.06.2016 по 20.10.2020 у сумі 338608 грн. на з 02.08.2017 по 20.10.2020 у сумі 340607 грн. В подальшому [PERSON] звернулася до суду з позовом про стягнення з відповідача компенсації за невикористану відпустку та матеріальну допомогу за період з 10.11.2015 по 24.05.2021. Постановляючи рішення в оскаржуваній частині, суд першої інстанції дійшов висновку про необгрунтованість позовних вимог та відсутність правових підстав для їх задоволення. Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом першої інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, колегія суддів виходить із наступного. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 45 Конституції України гарантовано, що кожен хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні й святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом. Так, Законом України "Про відпустки" від 15 листопада 1996 року №504/96-ВР встановлено державні гарантії права на відпустки, визначено умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи. Згідно зі статтею 4 вказаного Закону установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток. У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (частина перша статті 24 Закону №504/96-ВР). Аналогічні положення містяться в частині першій статті 83 КЗпП України. Отже, право працюючої особи на відпочинок у формі щорічної оплачуваної відпустки закріплено Конституцією України і ніхто не може бути позбавлений такого права. При цьому, працююча особа має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові) не використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку. Вказане узгоджується з правовою позицією висловленою Верховним Судом у постановах від 19 січня 2021 року у справі № 160/10875/19, від 21 січня 2021 року у справі №200/7905/19-а та від 04 лютого 2021 року у справі № 160/5393/19. В свою чергу, пунктом 2 частини першої статті 82 КЗпП України та пунктом 2 частини першої статті 9 Закону України "Про відпустки" передбачено, що до стажу роботи, який дає право на щорічну основну відпустку зараховується час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно з законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу). Таким чином, у разі поновлення працівника судом на роботі він має право використати щорічну основну відпустку за весь час вимушеного прогулу. При цьому її тривалість визначається пропорційно з дати поновлення на роботі й до кінця його робочого року. Аналогічна думка висловлена Верховним Судом у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №810/2032/17. Під час апеляційного розгляду справи з`ясовано, що [PERSON] з 10.11.2015 перебувала на посаді сільського голови с. Веселівка. 24 червня 2016 року Веселівською сільською радою Теплицького району Вінницької області прийнято рішення б/№ 8-ї сесії 7-го скликання від "Про дострокове припинення повноважень голови села Веселівка Теплицького району Вінницької області", яким вирішено достроково припинити повноваження [PERSON] 13 вересня 2017 року на 13-ї сесії 7-го скликання Веселівською сільською радою Теплицького району Вінницької області ухвалено рішення №83 "Про дострокове припинення повноважень голови села Веселівка Теплицького району Вінницької області", на підставі якого достроково припинено повноваження [PERSON] . В подальшому, в рамках розгляду судової справи № 144/1048/16-а вищевказані рішення визнані протиправними та скасовані, а також визначено припиненими повноваження [PERSON] на посаді сільського голови с.Веселівка Теплицького району Вінницької області із 17.07.2019. Отже, період з 24.06.2016 по 17.07.2019 є вимушеним прогулом позивача, який виходячи із приписів ч.1 ст.82 КЗпП України та ч.1 ст.9 Закону України "Про відпустки" та підлягає зарахуванню до стажу роботи, який дає право на щорічну основну відпустку. При цьому позивач стверджує, що право на відпустку не було реалізовано останньою і в період з 10.11.2015 по 23.06.2016. Вказана обставина, як не заперечувалася, так і не спростована відповідачем, ні в суді першої, ні апеляційної інстанції. З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що [PERSON] має право на компенсацію щорічної основної відпустки з 10.11.2015 по 17.07.2019. Поряд з цим, приймаючи рішення в частині відмови позивачу щодо виплати компенсації за період з 25.07.2017 по 17.07.2019, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до розпорядження Теплицької селищної ради Гайсинського району Вінницької області від 04.06.2021 № 34 нараховано та виплачено компенсацію за невикористану відпустку перебуваючій на посаді сільського голови с. Веселівка [PERSON] за період з 25.07.2017 по 17.07.2019 в кількості 60 календарних днів. З метою з`ясування всіх обставин у справі, судом апеляційної інстанції ухвалою від 15.12.2021 витребувано у відповідача розрахунок компенсації позивача за невикористану відпустку за період з 10.11.2015 по 24.07.2017 та підтвердження виплати останньої. На виконання ухвали суду, Теплицькою селищною радою направлено суду зведену відомість про зарахування ЗП за 1-шу половину вересня 2021, згідно якої [PERSON] виплачено відпускні в розмірі 5154,49 грн. В той же час, колегія суддів вважає, що наданий представником відповідача документ не може бути належним доказом виплати компенсації за невикористану відпустку з 25.07.2017 по 24.07.2017, оскільки не містить відомостей про період, за яких здійснена така виплата. Більше того, не може бути підтвердженням виплати компенсації за невикористану відпустку в добровільному порядку саме за період з 25.07.2017 по 24.07.2017 і розпорядження від 04.06.2021 № 34 на яке послався суд першої інстанції, оскільки як свідчить зміст останнього виплати здійснені на виконання ухвали Сьомого апеляційного адміністративного суду від 05.04.2021 у справі №144/1048/16-а, а згідно відомостей, які містяться в ЄДРСР єдиним процесуальним документом Сьомого апеляційного адміністративного суду у справі №144/1048/16-а за 05.04.2021 є ухвала про виправлення арифметичної помилки, допущеної у абзаці третьому резолютивної частини постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 24 лютого 2021 року про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань з Теплицької селищної ради на користь [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період із 02 серпня 2017 року по 20 жовтня 2020 року. Відповідно до пунктів 2, 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок № 100) обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. При обчисленні середньої заробітної плати для оплати за час відпусток або компенсації за невикористані відпустки, крім зазначених вище виплат, до фактичного заробітку включаються виплати за час, протягом якого працівнику зберігається середній заробіток (за час попередньої щорічної відпустки, виконання державних і громадських обов`язків, службового відрядження, вимушеного прогулу тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю. Натомість, як свідчить наведений у відзиві на позовну заяву розрахунок компенсації за невикористану відпустку, відповідачем взято за середньоденний заробіток суму, визначену судом у справі № 144/1048/16-а-186,38 грн. для обчислення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що призвело до помилкового розрахунку компенсації за невикористану відпустку, всупереч вимог п.п. 2 Порядку № 100. Вищезазначене свідчить про наявність у відповідача обов`язку нарахувати відповідно до норм чинного законодавства та виплатити [PERSON] компенсацію за невикористану відпустку, з урахуванням виплачених сум. Визначаючись щодо позовної вимоги про виплату матеріальної допомоги на оздоровлення, колегія суддів виходить із такого. Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закон України "Про місцеве самоврядування" від 21.05.1997 року № 280/97-ВР селищний голова належить до системи місцевого самоврядування. Частиною 3 ст.7 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" від 07.06.2001 № 2493-III передбачено, що на посадових осіб місцевого самоврядування поширюється дія законодавства України про працю з урахуванням особливостей, передбачених цим Законом. Згідно зі ст. 21 вказаного Закону посадовим особам місцевого самоврядування надається щорічна відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законами України не передбачено тривалішої відпустки, з виплатою допомоги на оздоровлення у розмірі посадового окладу. За приписами пп. 3 п. 2 постанови Кабінету Міністрів України "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів" від 09.03.2006 року № 268 керівникам органів, зазначених у пункті 1 цієї постанови, у межах затвердженого фонду оплати праці надано право надавати працівникам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу для оздоровлення при наданні щорічної відпустки у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати працівника (місячного грошового забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького складу). Пп. 2 п. 6 Постанови № 268 встановлено, що преміювання сільських, селищних і міських голів, голів районних і районних у містах рад, їх заступників, встановлення їм надбавок, надання матеріальної допомоги здійснюється у порядку та розмірі, установлених цією постановою, у межах затверджених видатків на оплату праці. Рішення про зазначені виплати приймається відповідною радою. За змістом пункту 8 Постанови № 268 видатки, пов`язані з набранням чинності цією постановою, здійснюються в межах асигнувань на оплату праці, затверджених у кошторисах на утримання відповідних органів. Таким чином, надання матеріальної допомоги здійснюється у порядку та розмірі, встановлених постановою Кабінету Міністрів України "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів" від 09.03.2006 року № 268 лише у межах затверджених видатків на оплату праці і лише за умови прийняття відповідною радою рішення про зазначені виплати. Отже, у разі прийняття органом місцевого самоврядування рішення про виплату працівникам матеріальної допомоги на оздоровлення, у останнього наявний обов`язок для здійснення такої виплати особі, яка має право на компенсацію за невикористану відпустку, а відтак є необгрунтованими висновки суду першої інстанції з посиланням на те, що позивач не має права на компенсацію допомоги на оздоровлення з тих підстав, що виплата останньої є правом роботодавця, а також, що [PERSON] заяви про виплату допомоги на оздоровлення не подавала. Між тим, колегія суддів вважає, що в даному випадку, розрахунок компенсації за невикористану відпустку та допомогу на оздоровлення є компетенцією органу, в якому особа перебувала на посаді та який виплачував їй заробітну плату. І саме на відповідача за наявності законних підстав покладається обов`язок нарахувати та виплатити позивачу компенсації за невикористану відпустку. Згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Здійснюючи судочинство Європейський суд неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17.12.2004 року у справі «Педерсен і Бодсгор проти Данії» зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень. У рішенні Європейського суду з прав людини від 02.06.2006 року у справі «Волохи проти України» (заява № 23543/02) при наданні оцінки повноваженням державних органів суд виходив з декількох ознак, зокрема щодо наявності дискреції. Так, суд вказав, що норма права є «передбачуваною», якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку. «…надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання». Тобто, під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з урахуванням принципу верховенства права. Зміст компетенції органу виконавчої влади складають його повноваження - певні права та обов`язки органу діяти, вирішуючи коло справ, визначених цією компетенцією. В одних випадках це зміст прав та обов`язків (право діяти чи утримуватися від певних дій). В інших випадках органу виконавчої влади надається свобода діяти на свій розсуд, тобто оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів дій (або утримуватися від дій) чи один з варіантів можливих рішень. За таких обставин, колегія суддів вважає необгрунтованими позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення з відповідача конкретної суми в рахунок компенсації за невикористану відпустку та матеріальну допомогу. Також суд апеляційної інстанції вважає, що не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача в частині стягнення коштів за час вимушеного прогулу за період з 18.07.2019 по 24.05.2021, виходячи із такого. Як на підставу для стягнення компенсації за вказаний період, [PERSON] посилається на те, що ні станом на 24.02.2021-дата набрання рішення у справі №144/1048/16-а, яким визначено її припиненими повноваження на посаді сільського голови с.Веселівка Теплицького району Вінницької області з 17.07.2019, ні станом на день звернення нею до суду з даним позовом, Теплицькою селищною радою розпорядження про її звільнення не оформлялось, а трудова книжка не видавалась, що є підставою вважати цей проміжок часу вимушеним прогулом. Позивач, окрім іншого послалась на те, що в рішенні у справі №144/1048/16-а суд дійшов висновку про необхідність виплати їй середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 25.06.2016 по 20.10.2020. В свою чергу, колегія суддів зазначає, що дійсно нормами чинного законодавства, зокрема 235 КЗпП України у разі затримки видачі копії наказу (розпорядження) про звільнення, передбачений обов`язок роботодавця, виплатити працівнику середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Разом з тим, предметом спору у цій справі є не середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, а компенсація за невикористану відпустку, право на яку відповідно до ст.9 Закону України "Про відпустку" виникає лише у випадку, якщо за працівником коли він не працював зберігалося місце роботи. Однак, як вбачається із судових рішень у справі №144/1048/16-а, з 18.07.2019 повноваження сільського голови територіальної громади села Веселівка Теплицького району припинені у зв`язку із утворенням об`єднаної територіальної громади та реорганізації органів місцевого самоврядування. Тобто станом на 18.07.2019 посади сільського голови територіальної громади села Веселівка взагалі не існувало, що виключає можливість стягнення компенсації позивачу за невикористану відпустку. Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. Колегія суддів також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору не в повному обсязі встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки, а доводи апеляційної скарги частково спростовують висновки суду першої інстанції та дають правові підстави для скасування оскаржуваного судового рішення. У силу п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Згідно зі ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення зокрема є, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. За таких обставин, колегія суддів вважає, що необхідно скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову про часткове задоволення позову.

Результат розгляду: partial