Рішення адміністративного суду від 2022-09-15 00:00:00+03

[PERSON] звернувся до суду з адміністративним позовом до \~Головного \~управління Національної поліції України в Дніпропетровській області, в якому просив: -визнати протиправними дії Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області по вилученню 06.08.2021 у [PERSON] автотранспортного засобу HONDA CR-V, країна реєстрації Чехія, номерні знаки [NUMBER] , VIN [NUMBER] та поміщенню його на майданчик тимчасового зберігання; -визнати протиправною бездіяльність по неповерненню [PERSON] автотранспортного засобу HONDA CR-V, країна реєстрації Чехія, номерні знаки [NUMBER] , VIN [NUMBER] на вимоги від 13.08.2021 та 20.09.2021; -зобов`язати повернути [PERSON] автотранспортний засіб HONDA CR-V, країна реєстрації Чехія, номерні знаки [NUMBER] , VIN [NUMBER] . Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.05.2022 року в задоволенні адміністративного позову [PERSON] було відмовлено. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, [PERSON] , звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначив, що станом на 08.08.2021 року тимчасове вилучення майна (автотранспортного засобу) припинилось, оскільки клопотання про накладення арешту не було подано до суду. Відзив від відповідача на адресу суду не надходив. Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, відповідно до \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ст. 311 КАС України. Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного судового рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне. Як встановлено судом першої інстанції, 04.08.2021 року позивачем був розмитнений автотранспортний засіб Hоnda CR-V (ыдентифыкаційний номер [NUMBER] ) та отримано посвідчення про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] від 04.08.2021 року. 06.08.2021 року позивач з`явився до територіального сервісного центру у місті Кам`янське для реєстрації транспортного засобу. Під час оформлення транспортного засобу уповноваженою особою сервісного центру було встановлено, що останній заходиться \~у розшуку «Інтерпол» в країні Словачина та повідомлено чергову частину Кам`янського районного управління поліції про наведений факт. На підставі наведеної інформації, 06.08.2021 року оперативно-слідчою групою наведений транспортний засіб було вилучено. Не погодившись з діями відповідача по вилученню транспортного засобу та неповерненню останнього, позивач звернувся до суду з метою захисту своїх порушених прав та інтересів. Вирішуючи спір між сторонами та відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач діяв у межах повноважень, наданих йому законом. Суд апеляційної інстанції при перегляді справи в апеляційному порядку виходить з наступного. Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Пункти 1-3 частини першої статті 4 КАС України адміністративною справою визначають переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи. Відповідно до пункту 7 частини першої статті 4 КАС України суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг. Пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження. Проте юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи, що мають вирішуватися в порядку кримінального судочинства (пункт 2 частини другої статті 19 КАС України). Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Частиною першою статті 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси. Водночас право на звернення до суду не є абсолютним, а здійснюється на підставах і в порядку, установлених законом. Кожний із процесуальних кодексів установлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур, та осіб, котрі можуть ініціювати їхнє вирішення. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу, що не є порушенням прав на справедливий судовий розгляд та ефективний засіб юридичного захисту, гарантованих статтями 6 та 13 Конвенції про захист прав особи й основоположних свобод (далі - Конвенція). Частиною першою статті 1 КПК України визначено, що порядок кримінального провадження на всій території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України. Відповідно до пункту 10 частини першої статті 3 КПК України кримінальним провадженням є досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність. За своєю правовою природою кримінальне провадження становить єдиний комплекс вчинюваних в установленому КПК порядку дій, у межах якого органи досудового розслідування і суд здійснюють функцію притягнення особи до кримінальної відповідальності. Зокрема, таке провадження включає встановлені законом процедури одержання доказів, гарантії законності цих процедур, а також право особи в установлений КПК спосіб оспорювати правомірність відповідних процесуальних дій та/або рішень у контексті реалізації свого права на захист. Право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого, що належить до загальних засад кримінального провадження, згідно з частиною першою статті 24 КПК України кожному гарантується в порядку, передбаченому цим Кодексом. Водночас, гарантіями законності процесуальних дій та/або рішень органів досудового розслідування й суду є не лише можливість їх окремого оскарження, а й низка інших визначених кримінальним процесуальним законом механізмів - право підозрюваного, обвинуваченого й інших визначених у КПК осіб брати участь у проведенні слідчих дій, висловлювати зауваження, заперечення щодо порядку їх здійснення (пункти 9, 10 частини третьої статті 42 КПК України), а під час судового розгляду кримінального провадження по суті - заявляти клопотання про визнання недопустимими доказів, одержаних з порушенням установленого законом порядку (частина третя статті 89 КПК України). Відповідно до пункту 1 частини першої статті 541 КПК України міжнародна правова допомога - проведення компетентними органами однієї держави процесуальних дій, виконання яких необхідне для досудового розслідування, судового розгляду або для виконання вироку, ухваленого судом іншої держави або міжнародною судовою установою. Порядок міжнародної правової допомоги при проведенні процесуальних дій врегульований Главою 43 КПК України. Так, відповідно до частини першої статті 551 КПК України суд, прокурор або слідчий за погодженням з прокурором надсилає до уповноваженого (центрального) органу України запит про міжнародну правову допомогу у кримінальному провадженні, яке він здійснює. За правилами ч.ч. 1, 3 ст. 572 КПК України особи, які вважають, що рішеннями, діями або бездіяльністю органів державної влади України, їх посадових чи службових осіб, вчинених у зв`язку з виконанням запиту про міжнародну правову допомогу, завдано шкоди їхнім правам, свободам чи інтересам, мають право оскаржити рішення, дії та бездіяльність до суду. Оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади України, їх посадових чи службових осіб та відшкодування завданої шкоди здійснюється у порядку, передбаченому законами України. Так, вжите в частині третій статті 572 КПК України формулювання про те, що оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади України, їх посадових чи службових осіб та відшкодування завданої шкоди здійснюється у порядку, передбаченому законами України, треба розуміти так, що у разі оскарження рішення, дії чи бездіяльності цих органів та осіб, вчинених у зв`язку з виконанням запиту про міжнародну правову допомогу, які були порушені, недотримані чи не виконані під час здійснення процесуальних дій на досудовому провадженні, застосовуються положення КПК України й передбачені цим Кодексом правила кримінального процесуального судочинства. Як свідчать встановлені обставини справи, автотранспортний засіб позивача був вилучений уповноваженими особами відповідача, з огляду на його перебування у розшуці в Інтерполі в країні Словаччина, тобто останнім були вчинені дії з міжнародної правової допомоги по розшуку транспортного засобу. Поряд з вказаним, колегія суддів апеляційного суду наголошує, що автотранспортний засіб був вилучений, відповідно до п. 6 Порядку дій органів (підрозділів) Національної поліції в разі виявлення осіб, транспортних засобів і документів, відомості щодо яких містяться в банках даних інформаційної системи Міжнародної організації кримінальної поліції Інтерполу (затверджений Наказом Міністерства внутрішніх справ України 02.10.2018 № 808 та зареєстрований в Міністерстві юстиції України 24.10.2018 за № 1202/32654). Між тим, як вбачається зі змісту наведеного наказу, останній було прийнято, відповідно до статей 208 та 582 Кримінального процесуального кодексу України, статті 23 Закону України «Про Національну поліцію», пункту 4 Положення про Національну поліцію, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2015 року № 877, з метою визначення чіткої послідовності дій поліцейських органів (підрозділів) Національної поліції в разі виявлення осіб, транспортних засобів і документів, відомості щодо яких містяться в банках даних інформаційної системи Міжнародної організації кримінальної поліції Інтерполу. Отже, спір у цій справі за своєю суттю не є публічно-правовим і має вирішуватися за правилами кримінального судочинства, навіть за відсутності відкритого кримінального провадження, що може бути додатковою підставою для оскарження бездіяльності співробітників поліції відносно не внесення відомостей за вказаною подією до ЄРДР та вчинення подальших процесуальних дій, як то передбачено нормами КПК України. Таким чином, проаналізувавши встановлені обставини справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що даний спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а відтак провадження по справі підлягає закриттю, \~апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з закриттям провадження у справі. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України, суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства. Відповідно до ч. 1 ст. 319 КАС України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Результат розгляду: partial