Рішення адміністративного суду від 2022-09-22 00:00:00+03

[PERSON] звернулась до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії. Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 13 грудня 2021 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо незарахування [PERSON] до страхового стажу, який дає право на призначення пенсії за віком на загальних підставах, періоду її роботи з 30 грудня 1988 року по 31 березня 1994 року. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві (04053, місто Київ, вулиця Бульварно-Кудрявська, будинок 16, код ЄДРПОУ 42098368) зарахувати [PERSON] ( [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ) до страхового стажу, який дає право на призначення пенсії за віком на загальних підставах, періоду її роботи з 30 грудня 1988 року по 31 березня 1994 року. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві (04053, місто Київ, вулиця Бульварно-Кудрявська, будинок 16, код ЄДРПОУ 42098368) здійснити перерахунок та виплату пенсії [PERSON] ( [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ) з урахуванням зарахованого до страхового стажу періоду роботи з 30 грудня 1988 року по 31 березня 1994 року, починаючи з 19 січня 2021 року, тобто, з моменту звернення за таким перерахунком. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві подало апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити повністю. Свої вимоги апелянт мотивує тим, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті. У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження. Згідно зі ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши наявні докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню. Судом першої інстанції встановлено, що [PERSON] з 18 серпня 2019 року перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Страховий стаж, який було зараховано управлінням, складає 31 рік 0 місяців 28 днів. При обчисленні страхового стажу позивача не було зараховано період її роботи з 30 грудня 1988 року по 31 березня 1994 року. У зв`язку з чим, 19 січня 2021 року позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві з відповідною заявою, в якій просила повідомити підстави незарахування вказаного вище стажу до страхового стажу при його обчисленні для призначення пенсії, а також просила здійснити перерахунок пенсії з урахуванням цього періоду роботи. Листом від 19 лютого 2021 року №4024-1743/К-02/8-2600/21 Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві повідомило позивача про відсутність на теперішній час правових підстав для зарахування періоду роботи позивача з 30 грудня 1988 року по 31 березня 1994 року у зв`язку з невідповідністю назв організацій при прийнятті на роботу та при звільненні. Крім того, у вказаному листі зазначено, що даний період можливо буде зарахувати після надання уточнюючої довідки. Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивач звернулася до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом. Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до частини 4 статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі по тексту - Закон України від 09 липня 2003 року №1058-IV) періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом. Статтею 62 Закону № 1058-IV визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України. Пунктами 1, 3 Порядку підтвердження наявного стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року № 637 (далі - Порядок № 637), визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи. Відповідно до частини 1 статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року № 1788-XII (далі по тексту - Закон України від 05 листопада 1991 року №1788-ХІІ) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України. Так, постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній. Пунктом 1 цього Порядку передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. Пунктом 2 Інструкції №58 визначені правила заповнення трудових книжок. Підпунктом 2.15 пункту 2 Інструкції №58 передбачено, що якщо за час роботи працівника назва підприємства змінюється, то про це окремим порядком у графі 3 трудової книжки робиться запис: "Підприємство таке-то з такого-то числа переіменоване на таке-то", а у графі 4 проставляється підстава перейменування - наказ (розпорядження), його дата і номер. Згідно трудової книжки, [PERSON] 30 грудня 1988 року була прийнята на роботу до Республіканської торгово-посередницької фірма Укрметвуглехімбудоптторг Росснаба УРСР на посаду економіста І категорії бухгалтерії. Також у трудовій книжці міститься запис, що у зв`язку з ліквідацією Росснаба УРСР та створенням Міністерства економіки України фірма на підставі наказу від 20 серпня 1991 року №12 реорганізована в фірму Укрметвуглебудоптторг Мінекономіки України. Також міститься запис про те, що у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 29 квітня 1992 року №215 на базі Мінекономіки України створено Міністерство державних ресурсів України. На підставі наказу Міндержресурсів України та Фонду державного майна України від 05 червня 1992 року №127/9 фірма реорганізована в Українське державне управління «Укркомплектважпром». Також міститься запис, що у відповідності з постановою Кабінету Міністрів України від 20 січня 1993 року №26 на базі ліквідованого Міністерства державних ресурсів України створений Державний комітет України з матеріальних ресурсів. 31 березня 1994 року позивач звільнена з займаної посади з Українського державного управління «Укркомплектважпром». Більш того, з матеріалів справи вбачається, що позивач вчиняла активні дії щодо отримання уточнюючих довідок про період роботи на вказаному вище підприємстві та довідок про заробітну плату шляхом направлення відповідних заяв до Міністерства розвитку громад та території України, Центрального державного архіву вищих органів влади та управління України, Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства, ліквідатору Державної акціонерної компанії «Укрресурси», проте позитивних результатів такі звернення не дали. Відповідач, обґрунтовуючи відмову у зарахуванні спірного стажу, посилається на те, що у трудовій книжці позивача містяться неточності в частині назви підприємства, на яке позивача прийнято на роботу та з якого її звільнено. Проте, як було встановлено судом, в трудовій книжці позивача наявні відомості, як про реорганізацію підприємства, на яке позивача було прийнято на роботу, так і про підстави для його реорганізації, тобто в трудовій книжці позивача містяться всі необхідні відомості щодо підприємства, на яке позивача було прийнято на роботу та з якого її було звільнено. Більш того, суд наголошує, що у нього не виникає сумнівів щодо того, що позивач працювала у період з 30 грудня 1988 року по 31 березня 1994 року, не змінюючи своє місце роботи, а реорганізація підприємства, відповідно зміна його назви, не може бути підставою для незарахування позивачу цього періоду роботи до страхового стажу. Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі. Судом встановлено, що відповідачем не здійснено жодних дій, спрямованих на отримання відомостей, додаткових документів, на підставі яких можна було б додатково підтвердити стаж позивача. Також слід зауважити, що законодавцем покладено обов`язок ведення трудових книжок саме на адміністрацію підприємств, а тому її неналежне ведення відповідними особами не може позбавити позивача права на включення спірного періоду роботи до її страхового стажу і на отримання пенсії з його врахуванням. Тобто, неналежний порядок ведення і заповнення трудової книжки не може бути підставою для позбавлення позивача її конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком на загальних підставах. Крім того, суд наголошує, що трудовим законодавством України не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповнення роботодавцем, іншими органами трудової книжки та інших документів, а тому працівник не може нести і негативних наслідків порушення порядку заповнення його трудової книжки. При цьому відповідач не ставить під сумнів відомості, які занесені до трудової книжки щодо трудової діяльності позивача. Судом, як вже було зазначено, в свою чергу, також не встановлено будь-яких виправлень або помилок у записах трудової книжки. У відповідності до частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Враховуючи, що відповідачем не зараховано період роботи позивача до страхового стажу з 30 грудня 1988 року по 31 березня 1994 року, судом першої інстанції правильно було зроблено висновок про необхідність вийти за межі позовних вимог, визнати протиправними дії щодо відмови у зарахуванні цього періоду роботи та зобов`язати відповідача його зарахувати, залишивши без задоволення позовні вимоги в частині визнання протиправними дій щодо відмови у перерахунку та виплаті пенсії позивачу, з урахуванням вказаного вище періоду роботи, адже здійсненню перерахунку пенсії передує насамперед його зарахування. Водночас, судом першої інстанції правильно задоволено позовні вимоги позивача в частині зобов`язання відповідача здійснити такий перерахунок та виплату пенсії, оскільки судом встановлено та підтверджено матеріалами справи факт протиправних дій відповідача щодо незарахування такого періоду роботи позивача, відповідно, не здійснення перерахунку пенсії останньої. На переконання суду, відповідачем не доведено правомірності вчинених дій, з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову. Відповідно до частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору. Як вбачається з наявної у матеріалах справи квитанції, позивачем під час звернення з даним позовом до суду сплачено судовий збір у розмірі 908,00 грн. Відтак, враховуючи розмір задоволених позовних вимог, суд присуджує на користь позивача судові витрати у розмірі 900,00 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача. Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність виходу за межі позовних вимог шляхом визнання протиправними дії щодо відмови у зарахуванні цього періоду роботи та зобов`язати відповідача його зарахувати, залишивши без задоволення позовні вимоги в частині визнання протиправними дій щодо відмови у перерахунку та виплаті пенсії позивачу, з урахуванням вказаного вище періоду роботи, адже здійсненню перерахунку пенсії передує насамперед його зарахування, оскільки відповідачем не зараховано період роботи позивача до страхового стажу з 30 грудня 1988 року по 31 березня 1994 року, Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права. Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Результат розгляду: denied