Рішення адміністративного суду від 2022-02-23 00:00:00+02

08.09.2021 [PERSON] звернувся в суд з позовом до Івано-Франківської митниці Державної митної служби України, просив скасувати постанову №008/20600/21 від 16.08.2021 та закрити провадження за відсутністю складу адміністративного правопорушення. Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 02 грудня 2021 року в позові відмовлено. Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до перекладу документів про митне оформлення вартість спірного автомобіля за змістом експортної декларації та договору його купівлі зазначена в сумі 6500 Євро. Суд першої інстанції вказав, що позивача викликали до митного органу та повідомляли про виклик до митного органу і про розгляд його справи. Суд першої інстанції зазначив, що свідома відмова позивача від прибуття до митного органу не визначена законом в якості підстави для звільнення позивача від негативних наслідків вчинення ним адміністративного правопорушення. Суд першої інстанції вказав, що позивачем використано завідомо підроблений документ, який він подав митному органу України з метою заниження митної вартості товару та зазначив, що надання позивачем та його представником неправдивих пояснень в судовому засіданні, також не визначено законом в якості правової підстави для уникнення негативних наслідків вчинення позивачем адміністративного правопорушення. Суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем спростовано усі доводи позивача та однозначно доведено перед судом надання позивачем неправдивих пояснень і документів на час митного оформлення товарів та на час розгляду позову. Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, [PERSON] подав апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 02 грудня 2021 року та ухвалити нове, яким позов задовольнити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що подані при перетині кордону документи не містили розбіжностей, ознак підробок та містили усі необхідні відомості, що підтверджують складові митної вартості товару та ціни, що була фактично сплачена за такий товар. Скаржник зазначає, що доказів наявності інших документів, ніж ті, які подані до митного органу, відповідачем не надано, такі відсутні в матеріалах справи про порушення митних правил. Вважає, що при винесені постанови про притягнення до адміністративної відповідальності не дотримано вимог чинного законодавства. Учасники справи в судове засідання не з`явились, належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи, з врахуванням положень статті 268 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), що відповідно до частини 2 статті 313 КАС України не перешкоджає розгляду справи. Відповідно до положень статті 229 та статті 230 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, секретарем забезпечено ведення протоколу судового засідання. Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України не відповідає. З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що 16.08.2021 начальником Івано-Франківської митниці ухвалено постанову в справі про порушення митних правил №008/20600/21, якою на [PERSON] накладено стягнення у виді штрафу в сумі 29 612,49 гривень за порушення статті 485 Митного кодексу України. Зазначено, що [PERSON] 25.12.2018 через пункт пропуску «Шегині-Медика» митного поста «Мостиська» Львівської митниці ДФС ввіз на митну територію України товар - автомобіль марки «CITROEN», модель «С4 РІСАSSО», рік виготовлення - 2014, номер кузова [NUMBER] . У якості документа, який містить відомості щодо вартості придбаного товару, одночасно з митною декларацією подано інвойс б/н від 19.12.2018, в якому зазначено, що продавцем та відправником товару є Бельгійська компанія Alphabet Belgium LTR N.V. (Ingberthocveweg 6, 2630 Aartselaar), покупцем та одержувачем - [PERSON] ( [PERSON] ), [ADDRESS] , вартість товару складає 5000 євро. У графах 8 та 9 митної декларації №UA206010/2019/401117 від 15.01.2019 зазначено одержувача товару та особу, відповідальну за фінансове регулювання - [PERSON] , у графах 22 та 42 вказана вартість товару - 5000 євро. З вказаної вартості розраховані митні платежі, які сплачені за митне оформлення товару. Водночас, відповідно до листа митних органів Королівства Бельгія №19/S/002081 від 19.11.2020 та наданої копії митної декларації митних органів Королівства Бельгія №18ВЕЕ0000057734125 від 17.12.2018 та копії фактури №2514-12/18 від 19.12.2018 вартість товару - автомобіль марки «CITROEN», модель «С4 РІСАSSО», рік виготовлення - 2014, номер кузова [NUMBER] , проданого німецькою компанією Lera Plus BVBA (Tsjaikowskylaan 8 BTW - BE/0810696207) громадянину [PERSON] становить 6500 євро. Зазначено, що згідно з службовою запискою спеціалізованого підрозділу - УАМП МВ та КТ Галицької митниці від 15.03.2021 №735/7.4-15/44, різниця митних платежів між сплаченими за митною декларацією №UA206010/2019/401117 від 15.01.2019 та тими, які мали бути сплачені за умови заявлення митному органу та подання до митного оформлення інвойсу вартістю товару - 6500 євро, становить 9870,83 грн. На підставі вказаного митним органом визнано винним [PERSON] у вчиненні порушення митних правил, передбаченого статтею 485 Митного кодексу України, накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 29612,49 грн., що становить 300 відсотків несплаченої суми митних платежів. Вважаючи вказану постанову протиправною, винесеною без повного та належного дослідження всіх обставин справи, [PERSON] звернувся із позовом до суду. Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного. Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн. Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень. Відповідно до статті 458 Митного кодексу України, в редакції чинній на час винесення оскаржуваної постанови, (далі - МК України) порушення митних правил є адміністративним правопорушенням, яке являє собою протиправні, винні (умисні або з необережності) дії чи бездіяльність, що посягають на встановлений цим Кодексом та іншими актами законодавства України порядок переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, пред`явлення їх митним органам для проведення митного контролю та митного оформлення, а також здійснення операцій з товарами, що перебувають під митним контролем або контроль за якими покладено на митні органи цим Кодексом чи іншими законами України, і за які цим Кодексом передбачена адміністративна відповідальність. Статтею 485 МК України встановлено, що заявлення в митній декларації з метою неправомірного звільнення від сплати митних платежів чи зменшення їх розміру неправдивих відомостей щодо істотних умов зовнішньоекономічного договору (контракту), ваги (з урахуванням допустимих втрат за належних умов зберігання і транспортування) або кількості, країни походження, відправника та/або одержувача товару, неправдивих відомостей, необхідних для визначення коду товару згідно з УКТ ЗЕД та його митної вартості, та/або надання з цією ж метою митному органу документів, що містять такі відомості, або несплата митних платежів у строк, встановлений законом, або інші протиправні дії, спрямовані на ухилення від сплати митних платежів, а так само використання товарів, стосовно яких надано пільги щодо сплати митних платежів, в інших цілях, ніж ті, у зв`язку з якими було надано такі пільги, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 300 відсотків несплаченої суми митних платежів. Для притягнення до відповідальності, згідно з статтею 485 МК України необхідно доведення факту заявлення в митній декларації, в даному випадку, неправдивих відомостей та/або надання документів, що містять неправдиві відомості, вини у формі прямого умислу, а також наявність в діях особи особливої мети - ухилення від сплати податків та зборів, або зменшення їх розміру. За змістом статті 10 Кодексу України про адміністративні правопорушення адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків. При цьому, статтею 485 МК України передбачено наявність спеціальної протиправної мети неправомірного звільнення від сплати чи зменшення розміру сплати митних платежів, що вказує на те, що це правопорушення може бути вчинено тільки з умисною формою вини, оскільки необережно не можливо заявити неправдиві відомості. Отже, зовнішній прояв (винного, протиправного) діяння передбаченого статтею 485 МК України обов`язково повинен поєднуватися з умислом суб`єкта вчинення такого на посягання на охоронювані законом суспільні відносин (визначений законом порядок сплати податків та зборів). Вказане узгоджується з позицією Верховного Суду, висловленою у постановах від 22 травня 2020 року у справі №751/1477/17, від 20 серпня 2020 року у справі №553/1435/17, від 10 грудня 2020 року у справі № 569/16120/15-а, від 15 червня 2021 року у справі №521/13374/16-а. Згідно з частиною 1 статті 248 МК України митне оформлення розпочинається з моменту подання митному органу декларантом або уповноваженою ним особою митної декларації або документа, який відповідно до законодавства її замінює, та документів, необхідних для митного оформлення, а в разі електронного декларування - з моменту отримання митним органом від декларанта або уповноваженої ним особи електронної митної декларації або електронного документа, який відповідно до законодавства замінює митну декларацію. Відповідно до частини 1 статті 257 МК України декларування здійснюється шляхом заявлення за встановленою формою (письмовою, усною, шляхом вчинення дій) точних відомостей про товари, мету їх переміщення через митний кордон України, а також відомостей, необхідних для здійснення їх митного контролю та митного оформлення. Частиною 2 статті 264 МК України встановлено, що митна декларація та інші документи подаються митному органу в електронному вигляді з дотриманням вимог цього Кодексу або на паперових носіях. Митна декларація на паперовому носії супроводжується її електронною копією. Разом з митною декларацією митному органу подаються рахунок або інший документ, що визначає вартість товару, та, у випадках, встановлених цим Кодексом, - декларація митної вартості. Відомості про документи, визначені частиною третьою статті 335 цього Кодексу, зазначаються декларантом або уповноваженою ним особою у встановленому порядку в митній декларації. На вимогу митного органу декларант або уповноважена ним особа зобов`язані надати митному органу оригінали таких документів або засвідчені в установленому порядку їх копії, якщо законодавством не передбачено подання оригіналів. З метою визначення правильності заповнення поданої митної декларації та відповідності доданих до неї документів установленим вимогам митний орган здійснює перевірку митної декларації. Митна декларація приймається для митного оформлення, якщо вона подана за встановленою формою, підписана особою, яка її подала, і перевіркою цієї декларації встановлено, що вона містить всі необхідні відомості і до неї додано всі документи, визначені цим Кодексом (частини 5, 6 статті 264 МК України). Перелік документів, що подаються декларантом для підтвердження заявленої митної вартості, визначений статтею 53 МК України. З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що під час митного оформлення транспортного засобу автомобіля марки «CITROEN», модель «С4 РІСАSSО», рік виготовлення - 2014, номер кузова [NUMBER] , з метою ідентифікації транспортного засобу та для підтвердження заявленої митної вартості, надано митну декларацію типу №UA20601/2019/401117 від 15.01.2019 та інвойс б/н від 19.12.2018 в якому зазначено, що продавцем та відправником товару є Бельгійська компанія Alphabet Belgium LTR N.V. (Ingberthocveweg 6, 2630 Aartselaar), покупцем та одержувачем - [PERSON] ( [PERSON] ), [ADDRESS] , вартість товару складає 5000 євро. У графах 8 та 9 митної декларації №UA206010/2019/401117 від 15.01.2019 зазначено одержувача товару та особу, відповідальну за фінансове регулювання - [PERSON] , у графах 22 та 42 вказана вартість товару - 5000 євро. З вказаної вартості розраховані митні платежі, які сплачені за митне оформлення товару в розмірі 57175,63 грн. Будь-які докази щодо фальсифікації поданих до митного оформлення в Україні документів, їх недійсності чи недостовірності, в матеріалах справи відсутні. Доказів наявності у позивача інших документів, ніж ті, які подані до митного органу, відповідачем не надано і такі відсутні в матеріалах справи про порушення митних правил. Водночас, відповідно до документів, наданих митними органами Королівства Бельгії вказаний автомобіль продано компанією Alphabet (Belgiе) компанії Lera-Plus BVBA (Belgiе) 05.11.2018 за ціною 7562,50 Євро (з ПДВ). На підтвердження подальшого продажу авто позивачу компанією Lera-Plus BVBA (Belgiе) за ціною 6500 Євро митними органами Королівства Бельгії надано копію митної декларації ЕХ А 18ВЕЕ0000057734125 від 17.12.2018, копію фактури №2514-15/18 від 19.12.2018. Суд апеляційної інстанції зауважує, що експортна декларація - це загальноприйнятий міжнародний документ, який підтверджує проходження товару митного оформлення в країні відправлення, підтверджує експорт товару та оформляється в момент експортного митного оформлення перед вивезенням товару. Залежно від умов поставки по Інкотермс експортну декларацію повинен оформити продавець товару або покупець (умова EXW). Експортна митна декларація ЕХ А оформляється при звичайному, стандартному експорті. У такій зазначаються дата продажу, номер шасі (рами), кузова (або ідентифікаційний номер), номер двигуна автомобіля, модель, рік виготовлення, а також ім`я та прізвище особи, якій продано автомобіль. Вказана вартість товару, який експортується, відповідає ціні, вказаній в інвойсі. В мережі Інтернет-сайту щодо стану експортних MRN (для міжнародних перевезень) інформація щодо експортної декларації 18ВЕЕ0000057734125 відсутня. При цьому, в графі 31 вказаної митної декларації зазначено номер кузова « [NUMBER] », тоді як номер кузова ввезеного позивачем авто « [NUMBER] », а наданий рахунок фактура датований пізнішою датою від вказаної митної декларації. Оскільки самі по собі документи митних органів Королівства Бельгії містять розбіжності та не є виключними, беззаперечними і визначальними доказами підтвердження вчинення позивачем порушення митних правил, передбаченого статтею 485 Митного кодексу України, тоді як дії щодо заявлення в митній декларації неправдивих відомостей щодо митної вартості товару та/або надання з цією ж метою органу доходів і зборів документів, що містять такі відомості, складають об`єктивну сторону правопорушення, передбаченого статтею 485 МК України, а тому підлягають доведенню поза розумним сумнівом, оскільки у судовому рішенні за результатами розгляду справи обов`язково повинен бути дотриманий критерій переконливості, так як для встановлення обставин у справі при її вирішенні необхідно, щоб докази однієї сторони переконували у наявності цих обставин більше, ніж докази іншої сторони переконували у протилежному. Згідно з частиною 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Європейський суд з прав людини, судова практика якого в силу приписів статті 6 КАС України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» застосовується судами як джерело права, у справі «Федорченко та Лозенко проти України» зазначив, що при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом». За таких обставин, аналізуючи вимоги частини 1 статті 486, статті 489 МК України, щодо з`ясування обставин кожної справи та вирішення її з дотриманням вимог закону, а також приписів частини 1 статті 466 МК України, щодо застосування адміністративного стягнення за порушення митних правил не інакше, як на підставі та в порядку, що встановлені цим Кодексом та іншими законами України, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що відповідачем оскаржена постанова у справі про порушення митних правил №008/20600/21 від 16.08.2021 винесена без дотримання законодавчих приписів та без врахування обставин у справі, оскільки відповідачем не доведено наявність умислу в діях позивача, спрямованого на вчинення порушення митних правил, передбаченого статтею 485 Митного кодексу України, а також переслідування мети, спрямованої на неправомірне зменшення розміру митних платежів. У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. З огляду на викладене, враховуючи положення статті 317 КАС України, прецедентної практики ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що судом першої інстанції при вирішенні справи неповно з`ясовано обставин, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, що має наслідком скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким позов слід задовольнити.

Результат розгляду: granted