Рішення адміністративного суду від 2023-05-15 00:00:00+03

Харківський національний університет внутрішніх справ (далі - позивач, ХНУВС) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до [PERSON] (далі - відповідач), в якому просить суд стягнути з відповідача на користь позивача витрати, пов`язані з його утриманням у сумі 70960, 10 грн.. Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 21.04.2022 позов задоволено. Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, вказуючи на неповне з`ясування судом обставин справи, просить рішення суду від 21.04.2022 скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що відпрацювання або відшкодування вартості навчання випускником університету порушує конституційне право громадянина на працю, що вільно ним обирається або на яку він вільно погоджується та право на безоплатність вищої освіти в навчальних закладах. Вказує, що підстав для стягнення сум грошового забезпечення немає, оскільки за своїм змістом воно є винагородою за державну службу. Крім того, розрахунок суми відшкодування у розмірі 10 960, 10 грн. є необґрунтованим та завищеним. ХНУВС не скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 308, п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглянута в межах доводів апеляційної скарги, в порядку письмового провадження. Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що наказом Харківського національного університету внутрішніх справ від 27 липня 2016 року № 196 о/с відповідача прийнято на службу в Національну поліцію України, зараховано курсантом ХНУВС з 15 серпня 2016 року та присвоєно звання «рядовий поліції» (а.с. 4). 01.09.2017 між Харківським національним університетом внутрішніх справ, Головним управлінням Національної поліції в Сумській області та [PERSON] укладено контракт № 1118 про здобуття освіти у вищому навчальному закладі із специфічними умовами навчання, який здійснює підготовку поліцейських (а.с.7-8). Пунктом 5 частини 3 розділу 2 вказаного контракту передбачено, що у разі дострокового розірвання контакту, а також звільнення зі служби в поліції протягом трьох років після закінчення навчання особа зобов`язується відшкодувати Міністерству внутрішніх справ України витрати, пов`язані з утриманням у вищому навчальному закладі, відповідно до п. 4 ст. 74 Закону України "Про Національну поліцію". Наказом Харківського національного університету внутрішніх справ від 04.07.2020 №193 о/с відповідача відраховано зі складу курсантів, у зв`язку з закінченням навчання та направлено до Головного управління Національної поліції в Сумській області (а.с. 5). При цьому, 22.06.2020 відповідач був ознайомлений з довідкою про фактичні витрати, пов`язані з утриманням курсанта, відповідно до якої загальна сума фактичних витрат, пов`язаних з утриманням курсанта [PERSON] за період з 15.08.2016 по 04.07.2020, становить 70 960,10 грн. (а.с. 9). Наказом Головного управління Національної поліції в Сумській області від 23.09.2021 № 405 о/с відповідача звільнено зі служби в поліції відповідно до п. 7 (за власним бажанням) ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію" (а.с. 6). Тобто , у відповідача виник обов`язок відшкодувати витрати, пов`язані з його утриманням у вищому навчальному закладі. 23.09.2021 відповідач отримав повідомлення про зобов`язання відшкодувати витрати, пов`язані з утриманням в навчальному закладі (а.с. 18). У зв`язку з тим, що відповідачем у добровільному порядку не було відшкодовано витрати, пов`язані з його утриманням у вищому навчальному закладі, позивач звернувся до суду з даним позовом. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідача звільнено з публічної служби за власним бажанням, то відповідно до ч. 4 ст. 74 Закону України "Про Національну поліцію" він повинен відшкодувати всі витрати на утримання за період навчання в Харківському національному університеті внутрішніх справ. Колегія суддів частково погоджується з висновками суду першої інстанції, з таких підстав. Спір у справі, що розглядається, стосується відшкодування витрат, пов`язаних із утриманням у вищому навчальному закладі МВС України особи, яка в подальшому за власним бажанням звільнилася з Національної поліції до закінчення трирічного терміну після закінчення навчання. Відповідно до п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України "Про Національну поліцію" від 23.12.2015 № 901-VІІІ, вищі навчальні заклади із специфічними умовами навчання, що належать до сфери управління Міністерства внутрішніх справ України і здійснювали навчання курсантів, слухачів, ад`юнктів та докторантів за державним замовленням з підготовки фахівців для потреб міліції, продовжують їх навчання та підготовку як фахівців для Національної поліції в межах раніше доведеного державного замовлення для потреб міліції. Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України "Про Національну поліцію", служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Статтею 72 Закону України "Про Національну поліцію" визначено, що професійне навчання поліцейських складається з: 1) первинної професійної підготовки; 2) підготовки у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання; 3) післядипломної освіти; 4) службової підготовки - системи заходів, спрямованих на закріплення та оновлення необхідних знань, умінь та навичок працівника поліції з урахуванням оперативної обстановки, специфіки та профілю його оперативно-службової діяльності. Відповідно до ч. 2 ст. 74 Закону України "Про Національну поліцію", підготовка фахівців за державним замовленням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, проводиться на підставі контракту про здобуття освіти, який укладається між навчальним закладом, відповідним органом поліції та особою, яка навчається. Згідно з ч. 4 ст. 74 Закону України "Про Національну поліцію", особи, які навчаються за державним замовленням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, у разі дострокового розірвання контракту про здобуття освіти з будь-яких підстав, крім звільнення зі служби в поліції на підставі підпунктів 2, 4 частини першої статті 77 цього Закону, а також поліцейські, звільнені зі служби в поліції протягом трьох років після закінчення вищезазначених навчальних закладів з будь-яких підстав, крім звільнення зі служби в поліції на підставі підпунктів 2, 4 частини першої статті 77 цього Закону, відшкодовують Міністерству внутрішніх справ України витрати, пов`язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Так, постановою Кабінету Міністрів України від 12.04.2017 № 261 було затверджено Порядок відшкодування особами витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України (далі по тексту - Порядок № 261), який набрав чинності 20.04.2017 та був дійсним на час звільнення відповідача із поліції. Цей Порядок визначає механізм відшкодування особами, які навчалися за денною формою навчання за державним замовленням (далі - особи) у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських (далі - вищі навчальні заклади), витрат, пов`язаних з їх утриманням у таких закладах (далі - витрати), у разі: дострокового розірвання контракту про здобуття освіти (далі - контракт) з будь-яких підстав, крім звільнення із служби в Національній поліції (далі - поліція) через хворобу (за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції) чи у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів; звільнення із служби в поліції протягом трьох років після закінчення вищого навчального закладу з будь-яких підстав, крім звільнення із служби в поліції через хворобу (за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції) чи у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів. Згідно з п. 2 Порядку, витрати відшкодовуються згідно з контрактом, укладеним між вищим навчальним закладом, відповідним органом поліції та особою, яка навчалася. У разі коли особа є неповнолітньою, установлення правових відносин здійснюється відповідно до вимог Цивільного кодексу України. Типову форму контракту затверджує МВС. Таку типову форму затверджено наказом Міністерства внутрішніх справ України від 01.03.2017 № 173, зареєстрованому в Міністерстві юстиції України 07 березня 2017 року . за № 321/30189. Зміст укладеного з відповідачем Контракту відповідає умовам вказаної типової форми та передбачає (п. 3 розділ ІІ ) обов`язок відповідача відшкодувати Міністерству внутрішніх справ України витрати, пов`язані з утриманням у вищому навчальному закладі відповідно до пункту 4 статті 74 Закону України «Про Національну поліцію» у разі дострокового розірвання контракту , а також в разі звільнення зі служби в поліції протягом трьох років після закінчення навчання. Вказані контракт був підписаний особисто відповідачем. Таким чином, підписуючи вказаний контракт, відповідач, ознайомлюючись з його змістом, усвідомлював, що в разі звільнення зі служби протягом трьох років після закінчення навчання, він зобов`язаний буде відшкодувати навчальному закладу фактичні витрати, пов`язані з його утриманням та свідомо погодився на виконання таких умов. Відповідно до пункту 3 Порядку № 261, відшкодування здійснюється в розмірі витрат, пов`язаних з грошовим, продовольчим, речовим, медичним забезпеченням; оплатою комунальних послуг та спожитих енергоносіїв (тепло-, водопостачання, водовідведення, електроенергія). Розрахунок витрат на утримання осіб у вищих навчальних закладах здійснюється відповідно до встановлених норм за їх фактичною вартістю. На підставі розрахунків вищого навчального закладу складається довідка про фактичні витрати на кожну особу за весь строк навчання, яка долучається до її особової справи. Так, загальна сума фактичних витрат, пов`язаних з утриманням курсанта [PERSON] за період з 15.08.2016 по 04.07.2020, становить 70960,10 грн., що складається з грошового забезпечення у сумі 11823,76 грн., продовольчого забезпечення у сумі 23790,66 грн., медичного забезпечення у сумі 821,1 грн., речового забезпечення у сумі 11852,4 грн., вартості комунальних послуг і спожитих енергоносіїв у сумі 22672,18 грн., що підтверджується довідкою про фактичні витрати, пов`язані з утриманням курсанта від 22.06.2020 №4/332д (а.с. 9). На підтвердження витрат, пов`язаних з утриманням курсанта [PERSON] за період з 15.08.2016 по 04.07.2020, до матеріалів справи також надано розрахунки комунальних послуг, довідки-розрахунки витрат на продовольче забезпечення, по відновленню речового забезпечення, довідку про грошове забезпечення. Зі змістом довідки про фактичні витрати, пов`язані з утриманням курсанта, від 22.06.2020 №4/332д відповідач був ознайомлений, що підтверджується його підписом у відповідному рядку (а.с.9). Колегія суддів одночасно звертає увагу на те, що курсанти, які навчаються в Харківському національному університеті внутрішніх справ перебувають на повному державному забезпеченні. Кошти, які витрачаються на їх навчання є державними (бюджетними). Враховуючи, що відповідача звільнено з органів внутрішніх справ за п. 7 ч. 1 ст.77 Закону України "Про Національну поліцію" (за власним бажанням), що підпадає під п. 3 абз. 5 Контракту, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що [PERSON] зобов`язаний відшкодувати витрати на його утримання за період навчання в ХНУВС. Щодо доводів апеляційної скарги про те, що сума грошового забезпечення у розмірі 11823,76 грн. не підлягає стягненню, колегія суддів зазначає наступне. В спірних правовідносинах підлягають застосуванню норми Закону України «Про Національну поліцію» та Порядку №261, в яких передбачено, що відшкодування здійснюється в розмірі витрат, пов`язаних, зокрема, з грошовим забезпеченням під час навчання. Посилання відповідача на неможливість стягнення витрат на грошове забезпечення, колегія суддів не бере до уваги, оскільки, як вбачається з наявних в матеріалах справи довідок про нараховане [PERSON] грошове забезпечення за період з 2016 по 2020 роки (стягнення якого і є предметом даного спору), останнє було нараховане відповідачу саме ХНУВС, в якому після навчання працював [PERSON] , що в свою чергу свідчить про те, що таку виплату слід кваліфікувати саме як фактичні витрати, пов`язані з утриманням особи під час навчання в навчальному закладі. Крім того, колегія суддів зауважує, що в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 № 755/10947/17 зазначено, що суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду. Так, Верховний Суд постановою від 16.10.2020 по справі №1.380.2019.002683 залишив в силі рішення Львівського окружного адміністративного суду від 04.11.2019, яким було задоволено вимоги Національної академії Сухопутних військ імені гетьмана П. Сагайдачного про стягнення витрат, пов`язаних з утриманням відповідача в закладі вищої освіти, серед яких, зокрема, витрати на грошове забезпечення. Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що стосовно обов`язку особи відшкодувати вартість навчання у разі невиконання умов контракту Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) висловлювався в ряді справ. У справі "Chitos проти Греції" (рішення від 04 червня 2015 року, заява № 51637/12) ЄСПЛ зазначав: заявник не може правомірно стверджувати, що не знав принципу і обсягу зобов`язання, яке він взяв на себе, обравши кар`єру офіцера і військового лікаря. Однією з головних переваг вступу до армії було безкоштовне навчання. Дійсно, збройні сили беруть на себе вартість усього навчання такої особи, сплачують їй платню і надають соціальне забезпечення як кадровому офіцеру. Натомість від офіцера після отримання диплома вимагається взяти на себе зобов`язання служити у відповідному званні певну кількість років. ЄСПЛ уважає, що накладене на кадрових офіцерів зобов`язання після завершення навчання нести службу протягом певного строку є невід`ємним від покладеного на них завдання. Обчислення строку дії контрактів офіцерів, які отримали освіту коштом армії, і умови розірвання таких контрактів належать до розсуду держави. Вимога держави повернути кошти, витрачені на навчання офіцерів і військових медиків, а також на їх забезпечення відповідно до потреб, виправдовують заборону розривати контракт протягом певного строку і встановлення відшкодування витрат, яких зазнала держава протягом років навчання. Зобов`язання військових лікарів, які бажають піти у відставку до завершення контракту, сплатити державі певну суму на відшкодування витрат, понесених на їх навчання, цілком виправдовується перевагами, яких не мають цивільні студенти у сфері медицини, зокрема забезпеченим працевлаштуванням, отриманням платні тощо. Сам принцип відкупу років, які залишається відслужити, не становить порушення принципу пропорційності. У справі "Lazaridis проти Греції" (рішення від 12 січня 2016 року, заява № 61838/14) заявник (лікар, підполковник армії) подав клопотання про його дострокове відрахування з армії. Генеральний штаб армії зобов`язав заявника виплатити державі відшкодування у сумі 121 321,72 Євро як компенсацію за дострокове звільнення. Заявник оскаржив таке рішення до суду. Суд відхилив його скаргу, у зв`язку із тим, що заявник, отримавши відповідну освіту, зобов`язався відслужити в армії дев`ятнадцять років і вісімнадцять днів, але він прослужив лише чотирнадцять років, два місяці та шість днів. Заявник оскаржив це рішення національного суду. ЄСПЛ дійшов висновку, що зобов`язання військових лікарів, які бажали залишити армію до закінчення строку виконання обов`язку, відшкодувати державі витрати, понесені на їх навчання, було цілком виправданим з огляду на привілеї, якими вони користувалися порівняно із цивільними студентами-медиками. Особа, яка вступає на навчання до Військової академії, усвідомлює, що аналогом безкоштовної освіти, винагороди та соціальних переваг, якими користується така особа в силу свого військового статусу, є зобов`язання служити в рядах армії протягом визначеного періоду після закінчення навчання. Обов`язок офіцерів армії нести службу протягом визначеного періоду після завершення їх підготовки відповідає встановленій меті, а тривалість цього періоду визначається на розсуд держав. Саме за допомогою військових установ особи отримують загальну медичну освіту, відповідну спеціалізацію, а також мають можливість займатися приватною медициною в неробочий час. Таким чином, сам принцип викупу решти років служби не порушує принцип пропорційності. У справі "Yanask проти Туреччини" (рішення від 06 січня 1993 року заява № 14524/89) щодо права на освіту ЄСПЛ зазначив, що гарантування права на освіту не виключає застосування дисциплінарних стягнень; встановлені обмеження у справі заявника щодо права на освіту у військовому інституті не обмежують його право на освіту у цивільних навчальних закладах. Щодо захисту права власності у рішенні ЄСПЛ вказано, що у заявника виник борг перед державою щодо відшкодування плати за навчання, харчування, проживання у разі невиконання обов`язку стосовно проходження військової служби в армії у встановлений законодавством період. Комісія вважає, що обов`язок здійснити такі відшкодування після відрахування з навчального закладу не порушує права заявника відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції. Посилання апелянта на ухвали Вищого адміністративного суду від 10.07.2014 (справа № 820/3158/13-а), від 17.06.2014 (справа № 814/388/13-а) колегія суддів вважає помилковими, оскільки правовідносини у вказаній справі не є тотожними справі, що розглядається. У вказаних справах предметом спору є невиконання у повному обсязі вимоги Державної фінансової інспекції та зобов`язання керівництва державного закладу провести відповідну роботу по відшкодуванню вартості навчання випускниками, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням, відповідно до укладених угод та які не виконано. Натомість у справі, що розглядається, предметом спору є стягнення з фізичної особи витрат, пов`язаних з утриманням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, які регулюються спеціальним законодавством. Аргумент апелянта стосовно відсутності повноважень у представника позивача звертатися до суду колегія суддів відхиляє з огляду на таке. Відповідно до частин третьої та четвертої статті 55 КАС України, юридична особа незалежно від порядку її створення, суб`єкт владних повноважень, який не є юридичною особою, беруть участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її (його) імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи, суб`єкта владних повноважень), або через представника. Відповідно до частин першої, третьої та сьомої статті 59 КАС України, повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені такими документами, зокрема довіреністю фізичної або юридичної особи. Довіреність від імені юридичної особи видається за підписом (електронним підписом) посадової особи, уповноваженої на це законом, установчими документами. В матеріалах справи міститься довіреність, якою ХНУВС, у особі ректора Сокуренка В.В., уповноважує Поліщук В.О. представляти інтереси Університету в судах, усіх органах державної влади, підприємствах, установах, організаціях. (а.с. 20) Проте, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно відшкодування витрат, пов`язаних з медичним забезпеченням у сумі 821,1 грн., з огляду на наступне. Так, як зазначалось вище, пунктом 3 Порядку №261 передбачено, що відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням осіб у вищих навчальних закладах здійснюється у розмірі витрат, пов`язаних, зокрема, з медичним забезпеченням. Разом з цим, до суду не надана довідка про вартість медичного забезпечення курсанта [PERSON] , в матеріалах справи відсутні дані про те, які саме послуги з медичного обслуговування надавались відповідачу, тобто з чого складається загальна сума таких витрат, у зв`язку з чим не може бути належним доказом понесення ХНУВС таких витрат. Таким чином, не підлягають стягненню з [PERSON] на користь Харківського національного університету внутрішніх справі витрати, пов`язані з утриманням, а саме, медичним забезпеченням у сумі 821,1 грн.. Натомість, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права та помилково зобов`язав відповідача відшкодувати витрати, пов`язані з медичним забезпеченням, тому рішення суду першої інстанції в даній частині підлягає скасуванню з прийняттям в цій частині нової постанови про відмову в задоволенні позову Харківського національного університету внутрішніх справ. Враховуючи, що за наслідками апеляційного розгляду сума, яка підлягає стягненню з відповідача становить 70 139 грн., рішення суду підлягає частковому скасуванню в частині стягнення з [PERSON] на користь ХНУВС витрат, пов`язаних з утриманням, а саме, медичного забезпечення у сумі 821,1 грн. Колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№ 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (№ 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav.Spain) серія A. 303-A; пункт 29). В іншій частині доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують. Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Відповідно до п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Результат розгляду: partial