Рішення адміністративного суду від 2022-05-12 00:00:00+03

[PERSON] у травні 2021 року звернувся до суду з позовом, в якому просив: - визнати протиправною бездіяльність Військової частини [NUMBER] щодо ненарахування та невиплати [PERSON] надбавки за особливості проходження служби із застосуванням коефіцієнту 1,20 за період проходження служби з 16.11.2017 по 20.11.2019; - зобов`язати Військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити [PERSON] надбавки за особливості проходження служби із застосуванням коефіцієнту 1,20 \~\~за період проходження служби з 16.11.2017 по 20.11.2019; - визнати протиправною бездіяльність Військової частини [NUMBER] щодо не нарахування та невиплати [PERSON] індексації грошового забезпечення за період проходження військової служби \~\~з 16.11.2017 по 20.11.2019; - зобов`язати Військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити [PERSON] індексацію грошового забезпечення за період проходження військової служби \~\~з 16.11.2017 по 20.11.2019. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 липня 2021 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини [NUMBER] щодо не нарахування та невиплати [PERSON] в повній мірі надбавки за особливості проходження служби із застосуванням коефіцієнту 1,20 за період проходження служби з 16.11.2017 по 31.12.2018. Зобов`язано Військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити в повній мірі [PERSON] надбавки за особливості проходження служби із застосуванням коефіцієнту 1,20\~ за період проходження служби з 16.11.2017 по 31.12.2018 із урахуванням раніше виплаченої суми. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини [NUMBER] щодо не нарахування та невиплати [PERSON] індексації грошового забезпечення за період проходження військової служби з 16.11.2017 по 31.03.2018. Зобов`язано Військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити [PERSON] індексацію грошового забезпечення за період проходження військової служби з 16.11.2017 по 31.03.2018. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Військова частина [NUMBER] подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю. Апеляційна скарга ґрунтується на тому, що Військова частина [NUMBER] діяла в межах наявного фінансового ресурсу можливості виплат індексації грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та відповідно до чинних норм права. Крім того апелянт звертає увагу, що позивачем пропущений строк звернення до суду з позовною заявою. \~ Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, суд апеляційної інстанції дійшов таких висновків. Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] у період з 16.11.2017 по 20.11.2019 проходив військову службу у Військовій частині [NUMBER] на посаді начальника розвідки заступника начальника штабу. Наказом командира Військової частини [NUMBER] (по стройовій частині) № 285 від 20.11.2019 [PERSON] виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, направлено для зарахування на військовий облік до Шевченківського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки Дніпропетровської області. У листопаді 2020 року [PERSON] звернувся до командира Військової частини [NUMBER] із заявою, в якій просив нарахувати та виплатити надбавку за особливості проходження служби із застосуванням коефіцієнту 1,20 за період проходження служби з 16.11.2017 по 20.11.2019, та нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 16.11.2017 по 20.11.2019. Військова частина [NUMBER] не надала відповіді на вказане звернення [PERSON] . Вважаючи протиправною бездіяльність Військової частини [NUMBER] щодо не нарахування та не виплати індексації грошового забезпечення за спірний період, надбавки за особливості проходження служби із застосуванням коефіцієнту 1,20, [PERSON] звернувся до суду з даним позовом. Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає, що відповідно до частини 5 статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей. Відповідно до ч. 2-3 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Статтею 6 цього Закону встановлені державні гарантії підвищення грошових доходів населення у зв`язку із зростанням цін. Так, у разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону, грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін. Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України. Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення і поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників, встановлені Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 1078 від 17.07.2003. Відповідно до п. 1-1 Порядку підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Згідно з п. 2 Порядку індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці найманих працівників підприємств, установ, організацій у грошовому виразі, яка включає оплату праці за виконану роботу згідно з тарифними ставками (окладами) і відрядними розцінками, доплати, надбавки, премії, гарантійні та компенсаційні виплати, передбачені законодавством, а також інші компенсаційні виплати, що мають постійний характер. Аналіз наведених норм права дає можливість дійти висновку, що індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці та складовою частиною грошового забезпечення і відповідно до Закону підлягає обов`язковому нарахуванню та виплаті. \~ Доводи апелянта щодо виконання вимог Бюджетного кодексу України виходячи з наявних фінансових ресурсів, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки обмежене фінансування жодним чином не впливає на наявність чи відсутність у позивача права на нарахування індексації грошового забезпечення, оскільки проведення індексації є гарантією забезпечення належного розміру заробітної плати, взятою на себе державою. Матеріалами справи підтверджено, відповідачем не заперечується, що індексація грошового забезпечення [PERSON] не проводилася, що свідчить про обґрунтованість висновків суду першої інстанції щодо наявності протиправної бездіяльності Військової частини [NUMBER] у вказаній частині спірних правовідносин. \~ Разом з тим, судом першої інстанції встановлено, що Військовою частиною [NUMBER] здійснювалося нарахування та виплата індексації грошового забезпечення за певний період, а тому зобов`язанню щодо нарахування та виплати підлягають періоди з 16.11.2017 по 31.03.2018, коли така виплата не здійснювалась. Проте суд апеляційної інстанції вважає помилковими такі висновки суду першої інстанції, адже відповідно до довідки-розрахунку виплати індексації грошового забезпечення [PERSON] за період з 16.11.2017 по 20.11.2019, наданою Військової частиною [NUMBER] , індексація грошового забезпечення позивачу не виплачувалась в період з листопада 2017 року по листопад 2018 року включно, а тому належним способом захисту є зобов`язання щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення саме за вказаний період. \~ Щодо доводів апелянта про помилковість висновків суду першої інстанції стосовно не нарахування та не виплати надбавки за особливості проходження військової служби, суд апеляційної інстанції зазначає, що в матеріалах адміністративної справи міститься довідка-розрахунок виплати надбавки за особливості проходження служби [PERSON] за період з 16.11.2017 по 20.11.2019, наданою Військової частиною [NUMBER] , відповідно до якої вказана надбавка виплачувалась з березня 2018 року по грудень 2018 року у розмірі 10%, у січні 2019 року по листопад 2019 року у розмірі 65%. При цьому, матеріали адміністративної справи не містять доказів нарахування та виплати такої надбавки [PERSON] у період з листопада 2017 року по лютий 2018 року. Таким чином, в період з 16.11.2017 по 31.12.2018 надбавка за особливості проходження служби позивачу не нарахована та не виплачена в повному обсязі, а тому судом першої інстанції в цій частині рішення ухвалено вірно, доводи апелянта правильність висновків суду першої інстанції не спростовують. Стосовно доводів апелянта про пропущення позивачем строку звернення до суду, колегія суддів зазначає наступне. Частиною 2 статті 233 Кодексу законів про працю України передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Конституційний Суд України у Рішенні від 15.10.2013 № 8-рп/2013 (справа щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці») роз`яснив, що під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Зважаючи на викладене, суд доходить висновку, що позивачем не пропущений строк звернення до суду з даним адміністративним позовом, підстави для залишення останнього без розгляду відсутні. Враховуюче викладене, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, проте підлягає зміні в окремій частині у зв`язку з неповним встановленням обставин. В частині позовних вимог, які залишені без задоволення, рішення суду першої інстанції сторонами не оскаржується, судом апеляційної інстанції не перевіряється.

Результат розгляду: partial