Рішення адміністративного суду від 2022-11-07 00:00:00+02

[PERSON] звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Полтавській області, в якому просив: - визнати протиправною та скасувати Рішення №0035252408 від 08.06.2021 року, в частині нарахування штрафу та пені за період з 20.04.2018 року по 07.06.2018 року (включно) та за період з 01.03.2020 року по 29.05.2020 року (включно). Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 21.02.2022 позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління ДПС у Полтавській області про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску №0035252408 від 08 червня 2021 року в частині застосування до [PERSON] штрафної санкції та нарахування йому пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску за період з 01 березня 2020 року по 29 травня 2020 року. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 21.02.2022 та прийняти рішення, яким відмовити у задоволенні позову. Відзив на апеляційну скаргу від позивача не надходив. Відповідно до ч.4\~ст. 304 КАС України\~відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. Відповідно до ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Колегія суддів вислухавши суддю доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, дослідивши письмові докази по справі, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Судовим розглядом встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що [PERSON] зареєстрований з 15 листопада 2013 року як фізична особа, яка займається незалежною професійною діяльністю. Позивач не оспорює свого обов`язку сплачувати єдиний внесок у строк, встановлений Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", згідно поданих звітів про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2018 та 2019 роки. 08 червня 2021 року Головним управлінням ДПС у Полтавській області сформовано рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску №0035252408, яким на підставі частини десятої та пункту\~2 частини одинадцятої\~статті 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування"\~за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування застосовано до [PERSON] штраф в сумі 2597,95 грн. та нараховано пеню в сумі 1794,72 грн. за період з 20 квітня 2018 року по 29 травня 2020 року. Не погодившись з рішенням про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску №0035252408 від 08 червня 2021 року позивач звернувся до суду з позовом. Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог в частині, оскільки застосування відповідачем штрафу за період з 01 березня 2020 року по 29 травня 2020 року є неправомірним, недивлячись на те, що визначена відповідачем кількість днів затримки сплати єдиного внеску не вплинула на розраховану позивачу суму штрафу, адже кількість днів затримки сплати не приймає участі у розрахунку розміру штрафу, який визначається як 20 відсотків своєчасно не сплачених сум. Відмовляючи в частині позовних вимог, суд першої інстанції виходив з не обґрунтованості позовних вимог в частині, при нарахуванні, застосуванні та стягненні сум недоїмки, штрафів та нарахованої пені по єдиному внеску строк давності не застосовується. Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначені Законом № 2464-VI (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин). Згідно із п. п. 2, 3 ч. 1 Закону № 2464-VI, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування; застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок; страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок. Пунктом 5 частини 1 статті 1 Закону № 2464-VI встановлено, що мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця. Недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена податковим органом у випадках, передбачених цим Законом (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464-VI). Відповідно до абз. 1 п. 1, п. п. 4, 5 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464-VІ, платниками єдиного внеску є: роботодавці - підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами; фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування; особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в т.ч. адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності. Згідно із п. 2 ч. 2 ст. 6 Закону № 2464-VІ, платник єдиного внеску зобов`язаний вести облік виплат (доходу) застрахованої особи та нарахування єдиного внеску за кожним календарним місяцем і календарним роком, зберігати такі відомості в порядку, передбаченому законодавством. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 6 Закону № 2464-VI, платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок. Пунктом 2 частини 1 статті 7 Закону № 2464-VIвстановлено, що для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, єдиний внесок нараховується на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску. Відповідно до ч. 4 ст. 8 Закону № 2464-VI, порядок нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску визначається цим Законом, в частині адміністрування - Податковим кодексом України, та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику. Абзацом 1 частини 5 статті 8 Закону № 2464 -VI встановлено, що єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 6, п. 8 ст. 9 Закону України № 2464, платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок. Платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця. Частиною 12 статті 9 Закону України № 2464 встановлено, що єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника. За наявності у платника єдиного внеску одночасно із зобов`язаннями із сплати єдиного внеску зобов`язань із сплати податків, інших обов`язкових платежів, передбачених законом, або зобов`язань перед іншими кредиторами зобов`язання із сплати єдиного внеску виконуються в першу чергу і мають пріоритет перед усіма іншими зобов`язаннями, крім зобов`язань з виплати заробітної плати (доходу). Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 7 Закону України № 2464, єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у п. 4 ч. 1 ст. 4 цього Закон, які обрали спрощену систему оподаткування, на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску. Згідно із ч. 4 ст. 25 Закону № 2464-VI, орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату. Відповідно до абз. 2 п. 2 Розділу VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 р. №499 (в подальшомуІнструкція № 499), у разі виявлення органом доходів і зборів своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VII цієї Інструкції. Згідно із п. 2 розділу ІІІ Інструкція № 499, якщо платники, зазначені у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) і 5 частини першої статті 4 Закону, мають основне місце роботи, то такі платники звільняються від сплати за себе єдиного внеску за місяці звітного періоду, за які роботодавцем було сплачено страховий внесок за них у розмірі не менше мінімального страхового внеску. Аналіз вищевказаних норм законодавства вказує, що платниками єдиного соціального внеску є фізичні особи - підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати. Суд апеляційної інстанції зазначає, що метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. Стаття 25 Закону2464-VI встановлює заходи впливу та стягнення в разі недотримання платником обов`язку щодо сплати єдиного внеску. Згідно із ч. 3 ст. 25 Закону2464-VI, суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів. Судовим розглядом встановлено, що оскаржуване рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску №0035252408 від 08 червня 2021 року винесено відповідачем у зв`язку з несплатою (несвоєчасною сплатою) єдиного внеску: - по строку сплати 19 квітня 2018 року в сумі 2457,18 грн (сплачено 20 квітня 2018 року) порушено 1 день: штраф у сумі 491,44 грн та пеня у сумі 2,46 грн за 20 квітня 2018 року; - по строку сплати 19 липня 2018 року в сумі 2457,18 грн (сплачено 27 липня 2018 року) порушено 8 днів: штраф у сумі 491,24 грн та пеня у сумі 19,65 грн за період з 20 липня 2018 року по 27 липня 2018 року; - по строку сплати 19 квітня 2019 року в сумі 2754,18 грн (з урахуванням переплати в сумі 186,24 грн недоїмка становить 2567,94 грн) порушено 290 днів: штраф у сумі 513,59 грн та пеня у сумі 744,70 грн за період з 20 квітня 2019 року по 03 лютого 2020 року; - по строку сплати 19 липня 2019 року в сумі 2754,18 грн порушено 199 днів: штраф у сумі 550,84 грн та пеня у сумі 548,08 грн за період з 20 липня 2019 року по 03 лютого 2020 року; - по строку сплати 21 жовтня 2019 року в сумі 1039,05 грн порушено 135 днів: штраф у сумі 207,81 грн та пеня у сумі 140,27 грн за період з 22 жовтня 2019 року по 04 березня 2020 року; - по строку сплати 21 жовтня 2019 року в сумі 1039,05 грн порушено 183 дня: штраф у сумі 207,81 грн та пеня у сумі 190,14 грн за період з 22 жовтня 2019 року по 21 квітня 2020 року; - по строку сплати 21 жовтня 2019 року в сумі 676,10 грн порушено 221 день: штраф у сумі 135,22 грн та пеня у сумі 149,42 грн за період з 22 жовтня 2019 року по 29 травня 2020 року. Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач не заперечує факт несвоєчасної сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а лише вказує на пропуск відповідачем строку застосування штрафних санкцій та нарахування пені за період з 20 квітня 2018 року по 07 червня 2018 року (включно), встановленого статтею 102 ПК України. Судова колегія зазначає, що нарахування, обчислення і сплата єдиного внеску визначається Законом №2464-VI, а не Податковим кодексом України, що виключає можливість застосування положень абзацу 3 пункту 102.1 статті 102 Податкового кодексу України. Водночас частиною шістнадцятою статті 25 Закону № 2464-VI, який є спеціальним законом, що регламентує нарахування, обчислення і сплату єдиного внеску, встановлено, що строк давності щодо нарахування, застосування та стягнення сум недоїмки, штрафів та нарахованої пені не застосовується. Отже, при нарахуванні, застосуванні та стягненні сум недоїмки, штрафів та нарахованої пені по єдиному внеску строк давності не застосовується, а тому доводи позивача щодо пропущення відповідачем строку давності в частині визначення оскаржуваним рішенням штрафу та пені з єдиного внеску за період з 20 квітня 2018 року по 07 червня 2018 року (включно) суперечить приписам частини шістнадцятої статті 25 Закону № 2464-VI, позовні вимоги у відповідній частині задоволенню не підлягають. У відповідності до пункту 9-11 розділу VIII Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" тимчасово штрафні санкції, визначені частиною одинадцятою статті 25 цього Закону, не застосовуються за такі порушення, вчинені у період з 1 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19): несвоєчасна сплата (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску; неповна сплата або несвоєчасна сплата суми єдиного внеску одночасно з видачею сум виплат, на які нараховується єдиний внесок (авансових платежів); несвоєчасне подання звітності, передбаченої цим Законом, до податкових органів. При цьому абзаци другий та третій пункту 7 частини одинадцятої статті 25 цього Закону щодо такого порушення, вчиненого у період з 1 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), не застосовується. Протягом періоду з 1 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), платникам єдиного внеску не нараховується пеня, а нарахована пеня за ці періоди підлягає списанню. Судова колегія зауважує, що сама сплата єдиного внеску мала бути здійснена до 01 березня 2020 року, однак штрафна санкція відповідачем розрахована за період з дати фактичного виникнення обов`язку по сплаті ЄСВ по дату погашення суми заборгованості, у тому числі з 01 березня 2020 року до 29 травня 2020 року. З урахуванням викладеного, дослідивши матеріали справи, аналізуючи наведені норми права, колегія суддів дійшла висновку, що спірне рішення в частині застосування до позивача штрафної санкції та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску за період з 01 березня 2020 року по 29 травня 2020 року є протиправним і підлягає скасуванню. Посилання скаржника на правову позицію викладену в постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №825/2359/15-а судова колегія не приймає, оскільки виражені позиції Верховного Суду, що висловлені у зазначеній постанові, стосується іншого предмету спору і не охоплють питання стосовно не застосування за такі порушення податковим органом тимчасово штрафних санкцій, визначених частиною одинадцятою статті 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", вчинених у період з 1 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19). Підсумовуючи, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку. Жодних нових доводів, які б доводили порушення норм матеріального або процесуального права при винесенні оскаржуваного судового рішення, в апеляційній скарзі не зазначено. Згідно із статтею 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі Hirvisaari v. Finland від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Однак, згідно із п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі Ruiz Torija v. Spain від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи. Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. За правилами частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін. У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги спростовані приведеними вище обставинами та нормативно-правовим обґрунтуванням не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, а тому підстав для скасування судового рішення суд апеляційної інстанції не вбачає. Таким чином, колегія суддів, згідно ст. 316 КАС України вирішила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Результат розгляду: denied