Рішення адміністративного суду від 2022-02-08 00:00:00+02

У жовтні 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) (далі ВПВР, Управління, ЗМУ відповідно) та ЗМУ, начальника Личаківського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції ЗМУ (далі Начальник, ВДВС відповідно), ВДВС в якому просила: визнати бездіяльність відповідачів. зобов`язати відповідачів відновити виконавче провадження №35198945 (далі ВП №35198945) з виконання виконавчого листа №6-а-1/2011, виданого 08.11.2012 Шевченківським районним судом м. Львова (далі Виконавчий лист) про накладання штрафу на голову міської ради м. Винники в розмірі 100 мінімальних заробітних плат за невиконання постанови Шевченківського районного суду м. Львова від 2 грудня 2010 року (далі Постанова суду) по справі з адміністративним позовом [PERSON] до міської ради м. Винники про відшкодування моральної шкоди, зобов`язання до вчинення дій. Половина суми штрафу стягується на користь позивача, інша половина до державного бюджету України; стягнути з відповідачів за бездіяльність та знищений, загублений оригінал Виконавчого листа в сумі 50000 грн (п`ятдесят тисяч грн) моральної шкоди. Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2021 року адміністративну справу № 380/17470/21 передано на розгляд Шевченківського районного суду м. Львова. Не погодившись із постановленою ухвалою, її оскаржила позивач, яка із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить таку скасувати згідно статті 320 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС). В доводах апеляційної скарги зазначає, що підставою звернення до суду першої інстанції із скаргою на бездіяльність відповідачів є відновлення Виконавчого листа та виконання рішень національних судів України. Вказує, що аналогічна справа №461/5908/18 від 22.11.2019 розглядалася Верховним Судом та була задоволена в повному обсязі та направлено до окружного адміністративного суду. Також скаржник наводить норми окремих статей КАС та Конституції України та просить врахувати те, що вона не довіряє розгляд даної справи і заявила відвід повному складу Шевченківського районного суду м.Львова. Відповідачі відзиву на апеляційну скаргу не подали. У відповідності до частини другої статті 312 КАС апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 6 (передачі справи на розгляд іншого суду) 3, 7, 11, 14, 26 частини першої статті 294 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження). Переглянувши справу за наявними у ній матеріалами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав. Постановляючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції виходив з того, що дана адміністративна справа підлягає розгляду Шевченківським районним судом м. Львова відповідно до приписів статті 287 КАС який в даній справі є повноважним судом. Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з додержанням норм матеріального і процесуального права, з таких міркувань. Зі змісту позовної заяви видно, що скаржник у даному спорі оскаржує бездіяльність відповідачів щодо відновлення ВП №№35198945. Підставою для звернення до суду із позовною заявою стало те, що позивачка 05.10.2021 отримала лист від начальника ЗМУ від 27.09.2021 за №5624/82/1/03-2-14 в якому повідомлялось, що на виконанні у ВПВР перебувало ВП №35198945 з виконання Виконавчого листа. Постановою державного виконавця від 20.01.2014 згадане виконавче провадження закінчено на підставі пункту 10 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» (далі Закон № 606-XIV), виконавчий документ направлено для подальшого виконання до ВДВС. 07.04.2017 державним виконавцем, відповідно до пункту 3 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» (далі Закон № 1404-VIII), винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу. Вказано, що дії державного виконавця в рамках ВП №35198945 були предметом оскарження у судовій справі №813/4463/16. Ухвалою Шевченківського районного суду м.Львова від 12 серпня 2021 року по згаданій справі позов [PERSON] залишено без розгляду (а.с.4-7). Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Частиною першою статті 5 КАС встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси. Згідно з частиною першою статті 1 Закону №1404-VIII виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Статтею 287 КАС передбачено особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця. Відповідно до частини першої цієї статті учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб. Частиною п`ятою вказаної статті визначено, що адміністративні справи з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання ними рішень, ухвалених місцевим загальним судом як адміністративним судом, розглядаються місцевим загальним судом як адміністративним судом, який видав виконавчий лист. Відповідно до частини першої статті 74 Закону №1404-VIII рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Системний аналіз наведених норм права надає підстави стверджувати, що спеціальною законодавчою нормою чітко визначено підсудність спорів щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності державного виконавця - до суду, яким видано виконавчий лист, що не суперечить викладеним вище нормам КАС. Зі змісту позовних вимог слідує, що позивачка просить суд визнати бездіяльність відповідачів щодо відмови у відновленні ВП №35198945 з виконання Виконавчого листа про накладання штрафу на голову міської ради м. Винники в розмірі 100 мінімальних заробітних плат за невиконання Постанови суду. Зважаючи на те, що Шевченківський районний суд міста Львова ухвалив рішення на підставі якого видано Виконавчий лист та який перебував на виконанні у ВПВР та ВДВС згідно ВП №35198945, яке позивач просить відновити, то саме вказаний місцевий загальний суд, як адміністративний суд, повноважний розглядати вказаний спір. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 29 КАС суд передає адміністративну справу на розгляд іншого адміністративного суду, якщо після відкриття провадження у справі суд встановить, що справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду. Отже, враховуючи приписи частини першої статті 74 Закону №1404-VIII, частини п`ятої статті 287 КАС суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що дана адміністративна справа не підсудна Львівському окружному адміністративному суду. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви № 29458/04 та № 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики цього Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» [див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. […] фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках цей Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників,

Результат розгляду: denied