Рішення адміністративного суду від 2022-08-16 00:00:00+03

[PERSON] (надалі - позивач) звернулася до суду із позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Волинській області (надалі - відповідач, податковий орган, контролюючий орган), в якому просила (з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог) визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 7 червня 2018 року №0595911-1301-0316, №0595941-1301-0316, №0595921-1301-0316, №0595961-1301-0316, №0595920-1301-0316, №0595922-1301-0316, №0595959-1301-0316, №0595923-1301-0316, №0595914-1301-0316, №0595958-1301-0316, №0595945-1301-0316, №0595928-1301-0316, №0595946-1301-0316, №0595935-1301-0316, №0595940-1301-0316, №0595925-1301-0316, №0595951-1301-0316, №0595938-1301-0316, №0595926-1301-0316, №0595909-1301-0316, №0595913-1301-0316, №0595934-1301-0316, №0595953-1301-0316, №0595947-1301-0316, №0595957-1301-0316, №0595960-1301-0316, №0595910-1301-0316, №0595917-1301-0316, №0595932-1301-0316, №0595915-1301-0316, №0595916-1301-0316, №0595942-1301-0316, №0595930-1301-0316, №0595943-1301-0316, №0595929-1301-0316, №0595924-1301-0316, №0595918-1301-0316, №0595944-1301-0316, №0595937-1301-0316, №0595912-1301-0316, №0595931-1301-0316, №0595948-1301-0316, №0595949-1301-0316, №0595936-1301-0316, №0595939-1301-0316, №0595950-1301-0316, №0595919-1301-0316, №0595933-1301-0316, №0595956-1301-0316, №0595955-1301-0316. Позовні вимоги мотивовані тим, що об`єкти нежитлової нерухомості, які утворюють два самостійних майнових комплекси, що знаходяться у [ADDRESS] та [ADDRESS] та виробничий цех у місті Володимир-Волинський, власником яких є позивач, підпадають під дію підпункту "є" та «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України (далі - ПК України) і не є об`єктом оподаткування. Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2018 року у задоволені адміністративного позову відмовлено повністю. Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив з відсутності доказів фактичного здійснення позивачем сільськогосподарської діяльності та використання безпосередньо у такій діяльності майнового комплексу, що включає в собі приміщення котельні, вагової, зерноскладу, свинарника-маточника, маточного поголів`я, свинарника для холостих і супоросних свиноматок, свинарника-дорощування, свинарника-відгодівельника, кормоцеху, будинку побуту, конюшні, забійного цеху, ветлабораторії, гноєсховища, розташованого по вул. Устилузькій, с. Федорівка Володимир-Волинського району Волинської області та майнового комплексу, що включає в собі приміщення котельні, корівника, молочного блоку, зерноскладу, критого току, гаража, вагової, свинарника, телятника, вівчарика, розташованого по вул. Ковельській, с. Верба Володимир-Волинського району Волинської області. Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 лютого 2019 року апеляційну скаргу позивача задоволено, рішення Волинського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2018 року змінено в частині мотивів відмови у задоволенні позову. В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін. Задовольняючи апеляційну скаргу позивача та відмовляючи у задоволені позову з інших мотивів, суд апеляційної інстанції виходив з того, що в силу вимог пункту 56.9 статті 56 Податкового кодексу України скарга позивача на спірні податкові повідомлення-рішення вважається повністю задоволеною на користь платника податків, а оскаржені податкові повідомлення-рішення є нечинними і такими, що не створюють для позивача будь-яких юридичних наслідків. Апеляційний суд дійшов висновку про відсутність спору та відсутність порушення прав позивача, за захистом яких він звернувся, що є підставою для відмови у задоволенні поданого ним адміністративного позову. Не погодившись із рішеннями суду апеляційної інстанції, відповідач звернувся з касаційною скаргою, у якій просить скасувати постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 лютого 2019 року в частині зміни мотивів відмови у задоволенні позову та залишити без змін рішення суду першої інстанції. В обґрунтування вимог касаційної скарги відповідач посилається на порушення судом апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Вважає помилковим висновок суду апеляційної інстанцій, що спірні податкові повідомлення-рішення є нечинними, оскільки скарга позивача була розглянута податковим органом та залишена ним без задоволення, а спірні податкові-рішення залишені без змін, що правильно встановлено судом першої інстанції. Рішення про результати розгляду скарги своєчасно направлені платнику податків 30.08.2018. Наполягає на тому, що об`єкти нежитлової нерухомості, які належать позивачу, не підпадають під дію підпункту "є" та «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України і є об`єктом оподаткування з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2017 рік. Позивачем надано до суду пояснення, в яких, посилаючись на законність рішення суду апеляційної інстанції зауважує на порушення податковим органом порядку розгляду скарг та зазначає, що він не є платником податку на нерухоме майно в силу приписів підпункту "є" та «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України. Також, позивач просить закрити касаційне провадження у справі, посилаючись на помилкове відкриття провадження без обґрунтування причин порушення такого касаційного провадження, оскільки справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження. Колегія суддів не може погодитися з доводами скаржника про помилкове відкриття касаційного провадження, оскільки, відкриваючи провадження у даній справі, суд касаційної інстанції керувався підставами касаційного оскарження судових рішень, визначених у частині 4 статті 328 КАС України та не знайшов підстав для відмови у відкритті провадження, визначених у частині 5 статті 328 КАС України. Суд також не вбачає підстав для закриття провадження у справі з причин, визначених у статті 339 КАС України, оскільки судові рішення у даній справи прийняті без урахування судової практики, викладеної раніше у постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі №814/2040/16 та від 4 грудня 2018 року у справі №649/593/16-а щодо застосування підпункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, в яких Суд дійшов до висновку, що право на пільгу зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки мають особи (як юридичні, так і фізичні), які безпосередньо займаються сільськогосподарською діяльністю, тобто, зайняті у процесі виробництва, переробки власновиробленої сільськогосподарської продукції та її подальшої реалізації. Відповідні висновки сформовані за однакових фактичних обставин, з урахуванням повноти, належності, достатності доказів, наданих учасниками справи та зібраних судами у кожній конкретній справі в підтвердження складу податкових правопорушень. З огляду на зазначене, колегія суддів не вбачає підстав для закриття провадження у справі відповідно до положень статті 339 КАС України, оскільки суди попередніх інстанцій прийняли рішення без врахування висновків Верховного Суду у справах з подібними правовідносинами. Отже, касаційна скарга стосувалась питань права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики. Верховний Суд, переглянувши рішення суду апеляційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги з таких підстав. Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що позивач є власником об`єктів нежитлової нерухомості, зокрема, майнового комплексу, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 12020,50 кв.м.; майнового комплексу, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 16 915,24. кв.м.; виробничого цеху, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] загальною площею 2605,60 кв.м., що підтверджується витягами про реєстрацію права власності на нерухоме майно та витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Рішенням Зарічанської сільської ради Володимир-Волинського району Волинської області від 25 лютого 2016 року №5/3 "Про внесення змін та доповнень до рішення сільської ради від 31 січня 2015 року №38/6 «Про встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки" встановлені ставки податку для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб. Відповідно до пункту 7 Положення про встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (додаток до рішення Зарічанської сільської ради від 31 січня 2015 року №38/6 із змінами від 25 лютого 2016 року № 38/6) обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку. При визначенні ставки податку по об`єкту нерухомості коефіцієнт ставки податку брався у розмірі 0,1% відповідно до розрахунку. Ставка податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, станом на 01.01.2017 становила 16,00 грн та 3,20 грн за 1 кв.м бази оподаткування (0,1 відсоток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року). Відповідно до Статуту Фермерського господарства «ПАН ПРОДУКТ» позивач є головою та засновником даного господарства. Позивач (власник) уклав з ФГ «ПАН ПРОДУКТ» (користувач) договір на користування майном від 20 грудня 2016 року №13, за умовами якого власник надає у тимчасове користування нерухоме майно, що визначається додатками №1 та №2 до даного договору, а користувач приймає в тимчасове користуванням це майно. Термін дії договору становить 364 дні. Згідно з додатком №1 до договору у тимчасове користування було передано майно - об`єкти нерухомості, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] загальною площею 16 915,24 кв.м. (приміщення котельні, вагової, зерноскладу, свинарника-маточника, маточного поголів`я, свинарника для холостих і супоросних свиноматок, свинарника-дорощування, свинарника-відгодівельника, кормоцеху, будинку побуту, конюшні, забійного цеху, ветлабораторії, гноєсховища та інші), що підтверджується актом приймання-передачі від 20 грудня 2016 року №1. Згідно з додатком №2 до договору у тимчасове користування було передано майно - об`єкти нерухомості, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 12 020,50 кв.м. (приміщення котельні, корівника, молочного блоку, зерноскладу, критого току, гаража, вагової, свинарника, телятника, вівчарика), що підтверджується актом приймання-передачі від 20 грудня 2016 року №2. 1 липня 2010 року позивач (Орендодавець) уклав з Товариством з обмеженою відповідальністю «Панські ковбаски» (Орендар) договір оренди нежитлового приміщення, відповідно до умов якого Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування частину нежилого приміщення цеху та прохідної, яке є власністю Орендодавця, загальна площа цеху 2481,5 кв.м (передається в оренду 2241,9 кв.м), загальна площа прохідної 124,1 кв.м (передається в оренду 88,3 кв.м.), що розташовані за адресою: [ADDRESS]. Об`єкт оренди вважається переданим в оренду з моменту підписання акту здачі-приймання, що є невід`ємною частиною цього договору. Термін оренди становить з дати підписання акту здачі-приймання та діє 5 календарних років, а саме до 1 липня 2015 року. Термін оренди може бути продовжений лише за згодою Орендодавця. На підставі вказаного договору оренди позивач (Орендодавець) передав Товариству з обмеженою відповідальністю «Панські ковбаски» (Орендар) вказане майно, що підтверджується актом приймання-передачі приміщень від 2 липня 2010 року. Позивач зазначала, що майнові комплекси є будівлями сільськогосподарського призначення згідно із положеннями ДК 018-20000 «Будівлі нежитлові інші» включає клас 1271 «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства», який, в свою чергу, складається з дев`яти груп будівель і споруд, серед яких - групи 1251.1 «Будівлі для тваринництва», 1271.3 «Будівлі для зберігання зерна», 1271.9 «Будівлі сільськогосподарського призначення інші». Податковим органом 7 червня 2018 року прийняті податкові повідомлення-рішення, відповідно до яких позивачу визначено суми податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, за податковий період - 2017 рік, а саме: №0595911-1301-0316 на суму 151,68 грн, №0595941-1301-0316 на суму 414,40 грн, №0595921-1301-0316 на суму 83,84 грн, №0595961-1301-0316 на суму 3299,20 грн, №0595920-1301-0316 на суму 4059,52 грн, №0595922-1301-0316 на суму 3935,04 грн, №0595959-1301-0316 на суму 4064 грн, №0595923-1301-0316 на суму 4149,12 грн, №0595914-1301-0316 на суму 3168 грн, №0595958-1301-0316 на суму 4149,12 грн, №0595945-1301-0316 на суму 4149,12 грн, №0595928-1301-0316 на суму 3168 грн, №0595946-1301-0316 на суму 3168 грн, №0595935-1301-0316 на суму 1706,88 грн, №0595940-1301-0316 на суму 2115,84 грн, №0595925-1301-0316 на суму 1751,04 грн, №0595951-1301-0316 на суму 261,76 грн, №0595938-1301-0316 на суму 77,76 грн, №0595926-1301-0316 на суму 263,36 грн, №0595909-1301-0316 на суму 71,04 грн, №0595913-1301-0316 на суму 3952 грн, №0595934-1301-0316 на суму 2409,60 грн, №0595953-1301-0316 на суму 2197,44 грн, №0595947-1301-0316 на суму 153,92 грн, №0595957-1301-0316 на суму 16,64 грн, №0595960-1301-0316 на суму 17,28 грн, №0595910-1301-0316 на суму 200,64 грн, №0595917-1301-0316 на суму 204,80 грн, №0595932-1301-0316 на суму 769,60 грн, №0595915-1301-0316 на суму 25044,80 грн, №0595916-1301-0316 на суму 25196,80 грн, №0595942-1301-0316 на суму 1067,20 грн, №0595930-1301-0316 на суму 4083,20 грн, №0595943-1301-0316 на суму 9584 грн, №0595929-1301-0316 на суму 3894,40 грн, №0595924-1301-0316 на суму 2188,80 грн, №0595918-1301-0316 на суму 5868,80 грн, №0595944-1301-0316 на суму 1950,40 грн, №0595937-1301-0316 на суму 88,80 грн, №0595912-1301-0316 на суму 1088 грн, №0595931-1301-0316 на суму 11174,40 грн, №0595948-1301-0316 на суму 12859,20 грн, №0595949-1301-0316 на суму 12940,80 грн, №0595936-1301-0316 на суму 25043,20 грн, №0595939-1301-0316 на суму 10028,80 грн, №0595950-1301-0316 на суму 9560 грн, №0595919-1301-0316 на суму 13188,80 грн, №0595933-1301-0316 на суму 15528 грн, №0595956-1301-0316 на суму 7940,80 грн, №0595955-1301-0316 на суму 397,12 грн. Позивач 3 липня 2018 року оскаржила в адміністративному порядку вищевказані податкові повідомлення-рішення до ДФС України. Рішенням ДФС України від 24 липня 2018 року №10691/4/99-99-11-02-01-14 строк розгляду скарги продовжено до 6 вересня 2018 року включно. Рішенням ДФС України від 30 серпня 2018 року №13149/4/99-99-11-02-01-14 про результати розгляду скарги, оскаржувані податкові повідомлення-рішення залишені без змін, а скарга позивача без задоволення. Спірним питанням у цій справі є правомірність застосування приписів підпункту "є" та «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України та дотримання податковим органом порядку розгляду скарги на прийняті рішення. Щодо визнання судом апеляційної інстанції спірних податкових повідомлень-рішень нечинними, і як наслідок відсутність для позивача негативних юридичних наслідків, що стало підставою для відмови в задоволені позову. Суд касаційної інстанції зауважує, що дана підстава позовних вимог не зазначалась ні в адміністративному позові ні в доповненнях до позову, а лише зазначена позивачем в додаткових письмових поясненнях. Відповідно відповідач не надавав жодних письмових пояснень і доказів на їх підтвердження щодо результату розгляду скарги і направлення відповіді скаржнику. Лише суду касаційної інстанції відповідачем надано докази (рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення за штрихованим кодом - №0405339511470) про направлення 30.08.2018 [PERSON] рішення про результати розгляду скарги із зазначенням того, що 02.11.2018 направлялось позивачу відповідь доповнення до відзиву на позовну заяву, а не відповідь на скаргу. Також поза увагою суду залишився факт, що до закінчення строку розгляду скарги (06.09.2018) позивач звернулась з адміністративним позовом до суду (21.08.2018). Тобто, відповідач доводить суду про одночасне адміністративне та судове оскарження платником податків спірних податкових повідомлень-рішень. Від встановлення зазначених фактів залежить правильне застосування судом приписів п.п.56.9, 56.18 ст. 56 Податкового кодексу України. Щодо правильного застосування п.п.266.2.2 Податкового кодексу України. Положеннями статті 265 ПК України визначено, що податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку та плати за землю. Пунктом 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України встановлено, що платники податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості. Згідно з підпунктом 266.1.2 пункту 266.1 статті 266 ПК України визначення платників податку в разі перебування об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості у спільній частковій або спільній сумісній власності кількох осіб: а) якщо об`єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній частковій власності кількох осіб, платником податку є кожна з цих осіб за належну їй частку; б) якщо об`єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділений в натурі, платником податку є одна з таких осіб-власників, визначена за їх згодою, якщо інше не встановлено судом; в) якщо об`єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб і поділений між ними в натурі, платником податку є кожна з цих осіб за належну їй частку. Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (підпункт 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України), а базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток (підпункт 266.3.1 пункту 266.3 статті 266 ПК України). Положеннями підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України встановлюються податкові пільги із податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Підпунктом «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України встановлено, що не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема, виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств. Не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності (підпункт «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України). Підставою для звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податків за правилами підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України є особливість, що характеризує об`єкт оподаткування. Застосовуючи об`єктно-функціональний підхід до визначення податкової пільги у підпункті «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України законодавець ключовим критерієм обрав функціональне призначення будівлі, а не належність конкретному суб`єкту - платнику. В силу вимог підпункту 14.1.1291 пункту 14.1 статті 14 ПК України об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють, зокрема будівлі промислові та склади. Разом з тим, сама по собі специфіка об`єкта оподаткування - наявність спеціального статусу будівлі, а саме статусу будівлі промисловості не може бути підставою для звільнення від оподаткування. Законодавець пов`язує звільнення від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не тільки і не стільки із його статусом (придатністю його застосування у виробничому промисловому циклі господарської діяльності без конкретизації видів промислового виробництва та організаційних форм у яких воно здійснюється), а й з використанням будівлі з метою провадження виробничої діяльності, тобто з використанням такої за цільовим призначенням. Таким чином, правовою підставою для застосування до особи пільги зі сплати податку на нерухоме майно у вигляді звільнення від його сплати є правовий статус будівлі та використання цієї будівлі за її призначенням, для виготовлення харчової продукції. Судом апеляційної інстанції встановлено використання певних будівель промисловості (виробничий цех з прохідною) за призначенням, а тому висновок суду про відсутність в такому випадку об`єкту оподаткування є правильним. Щодо застосування підпункту «ж» на відміну від підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України. Цим Кодексом встановлено, що підставою віднесення визначених ним об`єктів нерухомості до таких, що не є об`єктами оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є дві умови: віднесення цих будівель (споруд) до певного класу та їх функціональне призначення; та належність таких будівель (споруд) сільськогосподарським товаровиробникам. Відповідно до п.п. «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарські діяльності не є об`єктом оподаткування. Положеннями підпункту 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що сільськогосподарський товаровиробник - це юридична особа незалежно від організаційно-правової форми або фізична особа - підприємець, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власновиробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання. Тобто, визначення «сільськогосподарський товаровиробник», яке міститься у підпункті 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 ПК України, застосовується для цілей глави розділу ХІV цього Кодексу «Спрощена система оподаткування, облік та звітність», тоді як в даному випадку йдеться про сплату податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (розділ ХІІ «Податок на майно»). Разом з тим, визначення поняття «сільськогосподарський товаровиробник» також міститься у статті 1 Закону України «Про стимулювання розвитку сільського господарства на період 2001 - 2004 років» від 18 січня 2001 року № 2238-III, під яким мається на увазі фізична або юридична особа, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції, переробкою власновиробленої сільськогосподарської продукції та її реалізацією. В наведеному вище визначенні відсутній поділ сільськогосподарських товаровиробників на фізичних та юридичних осіб. Більш того, законодавцем з метою визнання осіб такими, що займаються сільськогосподарською діяльністю, вживається також поняття «виробники сільськогосподарської продукції». Згідно з абзацом другим статті 1 Закону України «Про сільськогосподарський перепис» виробники сільськогосподарської продукції - це юридичні особи всіх організаційно-правових форм господарювання та їх відокремлені підрозділи, фізичні особи (фізичні особи - підприємці, домогосподарства), які займаються сільськогосподарською діяльністю, передбаченою класифікацією видів економічної діяльності, мають у володінні, користуванні або розпорядженні землі сільськогосподарського призначення чи сільськогосподарських тварин. Судами попередніх інстанцій встановлено, що [PERSON] не є сільськогосподарським товаровиробником, оскільки не займається безпосередньо сільськогосподарською діяльністю. З урахуванням викладеного та з огляду на встановлені судами обставини справи, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що будівлі та споруди сільськогосподарського призначення є об`єктом оподаткування. Разом з тим, у справі відсутній розрахунок податкових зобов`язань щодо об`єктів промисловості (не є об`єктом оподаткування) та будівель і споруд сільськогосподарського призначення (є об`єктом оподаткування) , а також не повне встановлення всіх фактичних обставин по справі щодо дотримання строків розгляду скарги позивача і направлення відповіді, про що зазначено у рішенні суду апеляційної інстанції, що є підставою для направлення справи на новий розгляд. У зв`язку з вищевикладеним Верховний Суд визнає, що суд апеляційної інстанції допустив порушення норм процесуального права, не встановив фактичні обставини, що мають значення для справи, що є підставою для часткового задоволення касаційної скарги та скасування судового рішення суду апеляційної інстанції і направлення даної справи на новий розгляд до цього суду. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 349 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду. За правилами частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 328 цього Кодексу; або суд встановив обставини, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів.

Результат розгляду: partial