Рішення адміністративного суду від 2022-11-02 00:00:00+02

25 травня 2022 року [PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся у суд з позовом до Вишгородського відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (також далі - відповідач) про визнання протиправним і скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни від 19 травня 2022 року №3. На обґрунтування позовних вимог зазначає, що оскаржуване рішення є необґрунтованим, а також прийняте без дослідження всіх обставин, які мають значення для вирішення справи, а саме, не враховано, що строк дії тимчасової посвідки закінчився 22 квітня 2020 року, при цьому зважаючи на військову агресію Російської Федерації проти України та припинення органами міграційної служби прийому заяв від громадян країни-агресора, позивач був позбавлений можливості звернутись до таких органів для продовження строку дії указаної посвідки. Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 04 липня 2022 року у задоволенні позову відмовлено. Не погоджуючись із судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким позов задовольнити. Свою позицію обґрунтовує тим, що судом першої інстанції не взято до уваги та не надано належної правової оцінки усім доводам позивача, зокрема, не враховано, що позивач був позбавлений можливості законного перебування на території України. Відзиву на апеляційну скаргу не подано. Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі пункта 2 частини 1 статті 311 КАС України. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів уважає, що апеляційну скаргу потрібно задовольнити, а рішення суду - скасувати, з таких підстав. Судом установлено, що 19 травня 2022 року Вишгородським відділом Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина Російської Федерації [PERSON] , яким зобов`язано його покинути територію України у термін до 29 травня 2022 року. Зі змісту вказаного рішення вбачається, що позивач на територію України прибув 22 серпня 2021 року, кордон перетнув через пункт пропуску «Київ (Жуляни)». 26 квітня 2021 року отримав посвідку на тимчасове проживання № [NUMBER] , терміном дії до 22 квітня 2022 року. Установлено, що [PERSON] перебуває на території України з порушенням Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», так як ухилився від виїзду з території України після закінчення встановленого терміну перебування. 19 травня 2022 року за порушення правил перебування іноземних громадян на території України відповідачем відносно позивача складено протокол про адміністративне правопорушення за частиною 1 статті 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення та винесено постанову про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу. Не погоджуючись із рішенням про примусове повернення до країни походження або третьої країни, позивач звернувся з цим позовом до суду. Постановляючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що встановлення факту порушення позивачем законодавства про правовий статус іноземців щодо проживання без документів на право проживання в Україні є достатньою підставою для застосування заходів у вигляді примусового його повернення до країни походження або третьої країни та у спірних правовідносинах є необхідним і достатнім засобом реагування відповідача на вказане порушення, без заборони в`їзду в Україну. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів уважає за необхідне зазначити наступне. Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Приписи статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року №3773-VI (далі - Закон №3773-VІ), які кореспондують з положеннями статті 26 Конституції України, визначають, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини. Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави. Згідно з частиною 1 статті 26 Закону№3773-VІ іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення. Отже, законодавством передбачено, що іноземець може бути примусово повернутий в країну походження або третю країну, якщо його дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції. Як стверджує позивач, що не заперечується відповідачем, посвідка на тимчасове проживання № [NUMBER] отримана [PERSON] на підставі частини 14 статті 4 Закону №3773-VІ, згідно з якою іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України, або під час перебування на законних підставах на території України у випадках, зазначених у частинах третій - тринадцятій цієї статті, уклали шлюб з громадянами України та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період до отримання посвідки на постійне проживання чи набуття громадянства України. Так, з матеріалів справи вбачається, що 16 квітня 2014 року між позивачем та громадянкою України [PERSON] укладено шлюб, а [INFO] у вказаного подружжя народилася дитина - [PERSON] . Позивач наголошує, що на території України проживає протягом восьми років, має дружину та неповнолітнього сина, які є громадянами України, офіційно працевлаштований. Кожного року, за місяць до закінчення строку дії посвідки на тимчасове проживання, він подавав документи для її продовження. З метою продовження строку дії посвідки, який закінчувався 22 квітня 2022 року, він за місяць до цього звернувся до міграційної служби, де йому повідомили, що від громадян Росії та Білорусії документи не приймають. Після закінчення строку дії посвідки повторно звернувся до міграційного органу, де йому повідомили, що приймати документи у нього також не будуть, пославшись на постанову Кабінету Міністрів України. Зважаючи на введений в Україні воєнний стан, а також уважаючи, що строк дії посвідки автоматично продовжується до закінчення воєнного стану, не бажаючи повертатися до Росії та виїздити до іншої країни, оскільки усвідомлював, що не зможе повернутися, він продовжував жити та працювати в Україні. Затримали його 18 травня 2022 року на блокпосту у Пущі водиці в Київській області під час повернення з робочою групою після відновлення електромереж у місті Гостомелі. Колегія суддів звертає увагу, що правомірність видачі позивачу посвідки на тимчасове проживання № [NUMBER] відповідачем не ставиться під сумнів. При цьому відповідно до частини 3 статті 5' 1 Закону №3773-VІ строк дії посвідки на тимчасове проживання може бути продовжено необмежену кількість разів, за наявності підстав, передбачених законом. Згідно з частиною 14 статті 5 Закону №3773-VІ підставою для видачі посвідки на тимчасове проживання у випадку, передбаченому частиною чотирнадцятою статті 4 цього Закону, є заява іноземця або особи без громадянства і документ, що підтверджує факт перебування у шлюбі з громадянином України, дійсний поліс медичного страхування. Зважаючи на вказані вище норми, а також ураховуючи те, що підстави для видачі [PERSON] посвідки на тимчасове проживання № [NUMBER] не зникли, останній мав право на продовження дії такої посвідки. Колегія суддів звертає увагу, що відповідачем не заперечується (не ставився під сумнів) факт звернення позивача до міграційного органу з метою продовження дії вказаної посвідки та не прийняття від нього, як громадянина Російської Федерації, відповідної заяви. Більше того, із наявних у матеріалах справи листів Державної міграційної служби України від 06 липня 2022 року №8.1-7154/1-22 та від 30 серпня 2022 року №8.1-8977/1-22 вбачається, що міграційною службою тимчасово припинено прийом заяв від громадян Російської Федерації, зокрема, про оформлення посвідки на тимчасове проживання, до прийняття Верховною Радою України закону щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором. Водночас апеляційний суд констатує, що на час виникнення спірних правовідносин чинне законодавство не передбачало право міграційного органу зупиняти прийом заяв від громадян Російської Федерації до врегулювання державою відносин за участю цих осіб. Ураховуючи вищезазначене, колегія суддів доходить висновку, що [PERSON] був протиправно позбавлений можливості вважатися таким, який на законних підставах перебуває на території України. При цьому судова колегія звертає увагу, що відповідачем не зазначено (не надано) про наявність жодних інших підстав (доказів) неможливості надання (продовження дії) позивачу посвідки на тимчасове проживання на підставі частини 14 статті 4 Закону №3773-VІ. Таким чином, зважаючи на факт звернення позивача до міграційної служби з метою продовження строку дії посвідки на тимчасове проживання та недотримання міграційним органом обов`язку щодо прийняття та розгляду відповідних документів, висновок відповідача в оскаржуваному рішенні про те, що дії [PERSON] порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, протирічить фактичним обставинам справи. Відтак, примусове повернення на цьому етапі не може бути застосоване до позивача, у зв`язку з чим оскаржуване рішення є протиправним та підлягає скасуванню. Зазначена обставина є самостійною та достатньою підставою для задоволення позову [PERSON] , а тому решта його доводів не оцінюється судом апеляційної інстанції. З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення місцевого суду потрібно скасувати, а позов - задовольнити. Відповідно до пункта 2 частини 1 статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення і ухвалити нове судове рішення. За змістом частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції при прийнятті рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що зумовило неправильне її вирішення.

Результат розгляду: granted