Рішення адміністративного суду від 2022-08-09 00:00:00+03

17 листопада 2021 року [PERSON] звернувся в суд з адміністративним позовом до Національної поліції України, в якому просив: визнати протиправною бездіяльність щодо невиплати грошової компенсації за невикористану відпустку за 2019 та 2020 роки; зобов`язати нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористану додаткову оплачувану відпустку за 2019 рік у кількості 15 діб, невикористану щорічну основну оплачувану відпустку за 2020 рік у кількості 30 діб, невикористану додаткову оплачувану відпустку за 2020 рік у кількості 15 діб. На обґрунтування позовних вимог зазначає, що з 07 листопада 2015 року по 31 березня 2021 року проходив службу в Національній поліції України. Вказує, що станом на день прийняття наказу про звільнення зі служби в поліції відповідач не провів з ним розрахунків щодо виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2019 та 2020 роки. Зазначає, що 17 серпня 2021 року звернувся до Національної поліції України із заявою про виплату грошової компенсації за невикористані дні відпустки. Проте,листом від 23 вересня 2021 року відповідачем відмовлено у виплаті такої компенсації, оскільки грошова компенсація за невикористані дні відпустки виплачується поліцейським, які звільняються з поліції, лише за невикористану відпустку в році звільнення. Вважає, що при вирішенні даної справи слід застосовувати приписи КЗпП України та Закону № 504/96-ВР. Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2022 року адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність Національної поліції України щодо невиплати [PERSON] грошової компенсації за невикористану відпустку за 2019 та 2020 роки. Зобов`язано Національну поліцію України нарахувати та виплатити [PERSON] грошову компенсацію за невикористану додаткову оплачувану відпустку за 2019 рік у кількості 15 діб, невикористану щорічну основну оплачувану відпустку за 2020 рік у кількості 30 діб, невикористану додаткову оплачувану відпустку за 2020 рік у кількості 15 діб. Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що з огляду на відсутність правового врегулювання положеннями Закону № 580-VIII і Порядку № 260 питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки, при вирішенні вказаного спору підлягають застосуванню приписи КЗпП України і Закону № 504/96-ВР. Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону № 504/96-ВР і ч. 1 ст. 83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Отже, позивач має право на отримання грошової компенсації за невикористані ним дні щорічної чергової оплачуваної відпустки та додаткової відпустки, проте, відповідач протиправно під час звільнення останнього її не виплатив. Не погодившись з прийнятим рішенням, Національна поліція України подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю. Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що положеннями законодавства України чітко визначено, що лише за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським виплачується грошова компенсація, а тому у Національної поліції України відсутні правові підстави для здійснення виплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні відпустки. Вважає необґрунтованими покликання позивача на норми Закону України «Про відпустки» та Кодексу законів про працю України, оскільки спірні правовідносини повністю врегульовані спеціальним законодавством. Крім того, вказує, що його позиція відповідає постановам Верховного Суду від 07 серпня 2019 року у справі № 820/5122/17 та від 31 березня 2020 року у справі № 808/2122/18. Суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження) (п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України). Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав. Як встановлено судом першої інстанції, [PERSON] в період з 07 листопада 2015 року по 31 березня 2021 року проходив службу в Національній поліції України, що підтверджується відомостями з трудової книжки позивача № [NUMBER] (а.с.8-9). Наказом Національної поліції України від 30 березня 2021 року № 385 о/с «По особовому складу» полковника поліції [PERSON] , помічника Голови організаційно-аналітичного відділу Департаменту забезпечення діяльності Голови, звільнено зі служби в поліції за п. 2 (через хворобу) ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» з 31 березня 2021 року (а.с.10). У вказаному наказі зазначено про виплату позивачеві одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в поліції та компенсації за невикористані 8 діб щорічної чергової основної оплачуваної відпусти за фактично відпрацьований час у 2021 році та 15 діб додаткової оплачуваної відпустки за 2021 рік. Відповідно до довідки Головного управління Національної поліції в Рівненській області від 21 липня 2021 року № 2074/116/12/02-2021, [PERSON] станом на 16 листопада 2020 року, перебуваючи на посаді начальника Головного управління Національної поліції в Рівненській області не використав чергові відпустки, а саме: -невикористана додаткова оплачувана відпустка за 2019 рік кількістю 15 діб; -невикористана щорічна основна оплачувана відпустка за 2020 рік - 30 діб; -невикористана додаткова оплачувана відпустка за 2020 рік - 15 діб (а.с.11). 17 серпня 2021 року позивач звернувся до Національної поліції України із заявою про виплату компенсації за невикористані відпустки (а.с.12-13). Доказів виплати відповідачем спірної компенсації за невикористану додаткову оплачувану відпустку за 2019 рік у кількості 15 діб, невикористану щорічну основну оплачувану відпустку за 2020 рік у кількості 30 діб, невикористану додаткову оплачувану відпустку за 2020 рік у кількості 15 діб [PERSON] матеріали справи не містять. Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку про обгрунтованість позовних вимог. Колегія суддів погоджується з обґрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав. Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до статті 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом. Законом України «Про відпустки» (далі - Закон № 504/96-ВР) установлено державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи. Положеннями статті 4 Закону № 504/96-ВР встановлено наступні види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток. Законом України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року № 580-VIII (далі - Закон № 580-VIII) визначено правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України. Відповідно до частин 1, 3 статті 59 Закону № 580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік і форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України. Проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (стаття 60 Закону № 580-VIII). Згідно зі статтею 92 Закону № 580-VIII поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом. Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки. Частинами 1-4 статті 93 Закону № 580-VIII передбачено, що тривалість відпусток поліцейського обчислюється подобово. Святкові та неробочі дні до тривалості відпусток не включаються. Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки. За кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів. Тривалість чергової відпустки у році вступу на службу в поліції обчислюється пропорційно з дня вступу до кінця року з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожен повний місяць служби. Відповідно до частин 8-11 статті 93 Закону № 580-VIII поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Продовження відпустки здійснюється керівником, який надав її, на підставі відповідного документа, засвідченого у визначеному законом чи іншим нормативно-правовим актом порядку. Поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення. При звільненні поліцейського проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року. За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону. Відкликання поліцейського із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік. Критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських визначаються Порядком та умовами виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженими наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року № 260 (далі - Порядок № 260). Абзацом 1 пункту 8 розділу III Порядку № 260 передбачено, що поліцейським, які відповідно до законодавства України мають право на відпустку зі збереженням грошового забезпечення, виплата грошового забезпечення здійснюється в розмірі, що вони одержували на день вибуття у відпустку, з розрахунку посадового окладу, установленого за основною штатною посадою, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії за поточний місяць. Згідно з абзацами 7-8 пункту 8 розділу ІІІ Порядку № 260 за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства. Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення. Проаналізувавши вказані норми чинного законодавства, колегія суддів зазначає, що право особи, яка працює, на відпочинок у формі відпустки регламентовано Конституцією України. При цьому, таку особу не може бути позбавлено вказаного права. Разом з тим, поліцейським можуть бути надані такі відпустки: щорічні чергові оплачувані відпустки, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки. Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що законом не виключаються випадки, за яких поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року та надано поліцейським право використати відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року. Тобто, у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок. Рішенням Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 у справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин 2, 3 статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - КЗпП України. Отже, з огляду на відсутність правового врегулювання положеннями Закону № 580-VIII і Порядку № 260 питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки, колегія суддів зазначає, що при вирішенні вказаного спору підлягають застосуванню приписи КЗпП України і Закону № 504/96-ВР. Разом з тим, відповідно до частини 1 статті 24 Закону № 504/96-ВР і частини 1 статті 83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Отже, у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки. Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові від 19 січня 2021 року в справі № 160/10875/19. Доводи відповідача про те, що згідно з постановами Верховного Суду від 07 серпня 2019 року у справі № 820/5122/17 та від 31 березня 2020 року у справі № 808/2122/18 поліцейські мають право на отримання грошової компенсації лише за дні невикористаної в році звільнення відпустки, є безпідставними, оскільки судова палата з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у постанові від 19 січня 2021 року в справі № 160/10875/19 відступила від правового висновку, сформованого, зокрема, у постановах у справах № 820/5122/17, № 808/2122/18. Із матеріалів справи слідує, що позивачем станом на час його звільнення, не було використано додаткову оплачувану відпустку за 2019 рік у кількості 15 діб, щорічну основну оплачувану відпустку за 2020 рік у кількості 30 діб, додаткову оплачувану відпустку за 2020 рік у кількості 15 діб і відповідну компенсацію за вказані невикористані дні відпустки йому виплачено не було. Враховучи вищенаведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивач має право на отримання грошової компенсації за невикористані ним дні щорічної чергової оплачуваної відпустки та додаткової відпустки за 2019 і 2020 роки, проте, відповідач протиправно під час звільнення останнього її не виплатив. Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29). Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи. За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Результат розгляду: denied