Рішення адміністративного суду від 2022-08-08 00:00:00+03

[PERSON] звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до військової частини [NUMBER] про визнання протиправними дій щодо не нарахування та не виплати індексації грошового забезпечення за час проходження військової служби в цій військовій частині за період з 01.12.2015 р. по 21.12.2017 р. включно, зобов`язання нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 р. по 21.12.2017 р. включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) - січень 2008 року. Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду до участі в справі залучено другого відповідача військову частину [NUMBER]. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.12.2021 р. позов задоволено частково, визнано протиправними дії військової частини [NUMBER] щодо відмови у нарахуванні та виплаті [PERSON] індексації грошового забезпечення за час проходження ним військової служби у військовій частині [NUMBER] за періоди з 01.01.2016 року по 21.12.2017 року включно; зобов`язано військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити [PERSON] індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 21.12.2017 року включно з застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін (базовий місяць) - січень 2008 року; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено. В апеляційній скарзі відповідач військова частина [NUMBER] просить скасувати рішення з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Апелянт вказує на неврахування судом першої інстанції, що виплата сум індексації грошового забезпечення має здійснюватися у межах коштів установ та організацій, передбачених на ці цілі. Посилається на роз`яснення Департаменту фінансів Міністерства оборони України № 248/3/9/12 від 04.01.2016 р., за якими індексацію грошового забезпечення військовослужбовцям слід не нараховувати до окремого роз`яснення. У межах наявного фінансового ресурсу можливості виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України в період з січня 2016 року по лютий 2018 року у Міністерства оборони України не було. Вважає, що індексація грошового забезпечення не може вважатися складовою грошового забезпечення у розумінні статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», адже не є постійною та сталою величиною, яка не змінюється, має несистематичний характер. Крім того, на думку апелянта, судом першої інстанції безпідставно звільнено позивача від сплати судового збору, адже цей позов не стосується захисту прав позивача як учасника бойових дій, та не враховано недотримання позивачем строку звернення до суду, адже з цим позовом позивач звернувся до суду у вересні 2021 р., тоді як його виключено зі списків військової частини [NUMBER] 21.12.2017 р. Також судом першої інстанції не взято до уваго, що рішенням Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 19.12.2019 р. військову частину [NUMBER] виключено з системи розпорядників бюджетних коштів та зараховано на фінансове забезпечення до військової частини [NUMBER]. Тобто, на цей час військова частина [NUMBER] не є розпорядником бюджетних коштів, але наділена повноваженням видавати відповідні накази про виплату грошового забезпечення. Відповідно, не військова частина [NUMBER], а саме військова частина [NUMBER] може здійснити розрахунки з позивачем. Справа судом розглянута без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України у зв`язку з подання апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд доходить до висновку, що апеляційна скарга має бути задоволена частково з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено, що [PERSON] проходив військову службу у військовій частині [NUMBER] з лютого 2005 року по 21 грудня 2017 року. Згідно з витягом із наказу командира військової частини [NUMBER] від 21.12.2017 року №279 позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Позивач є ветераном війни - учасником бойових дій, що підтверджується копією посвідчення учасника бойових дій від 12.04.2016 року. Станом на день прийняття наказу про звільнення з позивачем не проведено розрахунків щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення. На заяву позивача від 02.07.2021 р. відповідач надав лист від 13.07.2021 року №382, в якому, посилаючись на роз`яснення Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 26.03.2018 року №248/1485 та роз`яснення Міністерства соціальної політики України від 08.08.2017 року №13700/з та від 08.08.2017 року №78/0/66-17, повідомив, що механізму нарахування та виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовцям за попередні періоди немає. Також зазначено, що виплата індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року не проводилась. Суд першої інстанції вважав, що оскільки індексація грошового забезпечення як складова грошового забезпечення військовослужбовців є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, а тому підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті, а відсутність у відповідача фінансових ресурсів для покриття витрат з індексації грошового забезпечення не може впливати на зміст та обсяг права позивача на отримання такої індексації, оскільки відповідне право гарантується законом, а проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін є безумовним обов`язком відповідача, то позивач має право на виплату індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 21.12.2017 року. При цьому суд першої інстанції вказав, що листом відповідача від 13.07.2021 року №382 доводиться, що виплата індексації грошового забезпечення позивача не проводилась саме з 01.01.2016 року, а не з 01.12.2015 р. Відповідно, суд першої інстанції дійшов висновку, що належним способом відновлення порушеного права позивача є зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення з 01.01.2016 року по 21.12.2017 року, враховуючи базовий місяць з моменту підвищення посадового окладу - 01 січня 2008 року. Суд погоджується з рішенням суду першої інстанції про часткове задоволення позову, проте вважає за необхідне змінити його в частині обраного судом першої інстанції способу захисту порушеного права. Судом встановлено, що [PERSON] з лютого 2005 року по 21.12.2017 р. проходив військову службу у складі військової частини [NUMBER]. Наказом № 279 (по стройовій частині) від 21.12.2017 р. військової частини [NUMBER] [PERSON] виключено зі списків особового складу військової частини як звільненого наказом Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 29.11.2017 р. № 461 у запас та направленого для зарахування на військовий облік до Кам`янського ОМВК. Позивач 02.07.2021 р. звернувся до військової частини [NUMBER] з питання нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за період проходження військової служби з 01.12.2015 р. по 21.12.2017 р. Листом військової частини [NUMBER] від 13.07.2021 р. № 382 позивачу повідомлено про необґрунтованість вимог у зв`язку з відсутністю бюджетних асигнувань на виплату індексації грошового забезпечення. Спірним під час апеляційного перегляду справи є питання права позивача на отримання індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 р. по 21.12.2017 р. Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного. Статтею 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 р. № 2011-ХІІ (далі - Закон № 2011-ХІІ) визначено, що соціальний захист військовослужбовців діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом. Згідно з частинами другою та третьою статті 9 Закону № 2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до Закону. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України (абзац 2 частини четвертої статті 9 Закону № 2011-ХІІ). Відповідно до частини першої статті 2 Закону України від 03.07.1991 р. № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» (у редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин, далі Закон - № 1282-ХІІ) індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. Статтею 4 Закону № 1282-ХІІ встановлено, що індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка (з 01.01.2016 - 103 відсотка). Статтею 5 Закону № 1282-ХІІ передбачено, що підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України. Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік. Частиною другою статті 6 цього ж Закону визначено, що порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України. Відповідно до статті 9 Закону № 1282-ХІІ індексація грошових доходів населення здійснюється за місцем їх отримання за рахунок відповідних коштів. Індексацію доходів населення, яка встановлюється для підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін, віднесено до державних соціальних гарантій, що згідно зі статтею 19 цього Закону, є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (стаття 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії»). Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення, що поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників визначає Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 р. № 1078 (далі - Порядок № 1078). Відповідно до пункту 1-1 Порядку № 1078 підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 101 відсотка (з 01.01.2016 103 відсотки). Пунктом 4 Порядку № 1078 встановлено, що індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. У межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, індексується, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Згідно з пунктом 6 Порядку № 1078 виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, зокрема підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету. У разі коли грошовий дохід формується з різних джерел і цим Порядком не встановлено черговість його індексації, сума додаткового доходу від індексації виплачується за рахунок кожного джерела пропорційно його частині у загальному доході. Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік. Отже, приписами наведених нормативно-правових актів встановлено, що на підприємства, установи, організації незалежно від форм власності покладається обов`язок проводити індексацію заробітної плати (грошового забезпечення) у разі перевищення величини індексу споживчих цін встановленого порогу індексації. Тобто індексація грошового забезпечення у випадках, передбачених законом, має бути обов`язково нарахована та виплачена. Відповідачем не спростовується, що під час проходження позивачем служби у складі військової частини [NUMBER] зазначене перевищення мало місце, а тому позивач має право на виплату йому індексації грошового забезпечення. Фактично єдиною підставою для невиплати позивачу індексації грошового забезпечення стало неналежне фінансування відповідача. Разом з тим, відсутність на рахунках відповідача коштів для виплати індексації грошового забезпечення не є належним доказом неможливості здійснення вказаних виплат (доказом наявності поважних причин не проведення розрахунку). Відповідачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів того, що у бюджеті відповідного рівня, з якого фінансується військова частина [NUMBER], кошти на індексацію грошового забезпечення відсутні. Отже, суд визнає посилання відповідача на п. 6 Порядку № 1078, у якому визначено, що проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах наявних фінансових ресурсів бюджетів на відповідний рік, як на підтвердження правомірності своїх дій по не виплаті позивачу індексації грошового забезпечення, необґрунтованими, оскільки невиплата індексації є обмеженням права позивача на оплату праці та не може залежати від наявності або відсутності фінансових ресурсів бюджету. При цьому судом враховано практику Європейського суду з прав людини, яка відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права. Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 08 листопада 2005 року у справі «Кечко проти України» (заява №63134/00) зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм працівникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни до законодавства. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення). Також Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо відсутності бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань. Таким чином, суд зазначає, що реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 26.06.2018 р. у справі №750/5074/17. Враховуючи те, що індексація грошового забезпечення позивача в період з 01.01.2016 р. по (включно) не проведена, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про протиправність дій відповідача щодо не нарахування і невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за вказаний період та наявність підстав для зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 р. по 21.12.2017 р. При цьому суд визнає помилковими доводи апелянта про пропуск позивачем строку звернення до суду, адже про порушення права на індексацію грошового забезпечення позивач дізнався з листа відповідача від 13.07.2021 р., після чого відбулось звернення до суду в межах строку, встановленого статтею 122 КАС України. Крім того, суд звертає увагу, що ухвалою суду першої інстанції від 11.10.2021 р. поновлено позивачу строк звернення до суду з цим позовом, а апелянтом в апеляційній скарзі не приведено заперечень щодо такої ухвали. Посилання апелянта на роз`яснення Департаменту фінансів Міністерства оборони України № 248/3/9/12 від 04.01.2016 р., за якими індексацію грошового забезпечення військовослужбовцям слід не нараховувати до окремого роз`яснення, також є незмістовними, позаяк ці роз`яснення не є нормативно-правовим актом. Аргументи апелянта щодо того, що індексація грошового забезпечення не може вважатися складовою грошового забезпечення у розумінні статті 9 Закону № 2011-ХІІ, спростовані приведеними вище висновками суду. Посилання апелянта на те, що судом першої інстанції безпідставно звільнено позивача від сплати судового збору, адже цей позов не стосується захисту прав позивача як учасника бойових дій, суд визнає також необґрунтованими. Звернення позивача до суду з позовом в межах цієї справи відбулося у зв`язку з відмовою відповідача провести індексацію грошового забезпечення. Правові засади справляння судового збору, платники, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок його сплати, підстави звільнення від сплати та повернення судового збору визначені Законом України «Про судовий збір» від 08.07.2011 р. № 3674-VI (далі - Закон № 3674-VI), статтею 1 якого встановлено, що судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат. Пільги зі сплати судового збору визначені у статті 5 Закону № 3674-VI. Відповідно до пункту 13 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав. Згідно з пунктом 18 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються пільги зі сплати податків, зборів, мита та інших платежів до бюджету відповідно до податкового та митного законодавства. Позивачем додано до позову копію посвідчення учасника бойових дій, відповідно до якого він має право на пільги, встановлені законодавством України для такої категорії осіб. Враховуючи, що позивач як учасник бойових дій має право на пільги щодо сплати судового збору, встановлені пунктом 13 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI, під час розгляду справи в усіх судових інстанціях, суд доходить до висновку про обґрунтованість звільнення судом першої інстанції позивача від сплати судового збору. Відтак, суд погоджує висновок суду першої інстанції про протиправність не проведення військовою частиною [NUMBER] індексації грошового забезпечення позивача та, відповідно, обраний спосіб захисту порушеного права позивача - зобов`язання нарахувати та виплатити таку індексацію. При цьому суд звертає увагу, що відповідачем військовою частиною [NUMBER] в апеляційній скарзі не приведено жодного доводу у спростування висновку суду першої інстанції щодо наявність підстав для застосування при проведенні індексації грошового забезпечення січня 2008 року як базового місяця, тому з урахуванням приписів частини першої статті 308 КАС України судом не надається оцінка питанню застосування базового місяця. Разом з тим, суд визнає доречними доводи апелянта стосовно відсутності підстав зобов`язання саме військову частину [NUMBER] виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення. Судом встановлено, що рішенням Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 19.12.2019 р. військову частину [NUMBER] виключено з системи розпорядників бюджетних коштів та зараховано на фінансове забезпечення до військової частини [NUMBER]. Відтак, на час вирішення справи відповідач втратив статус розпорядника бюджетних коштів, тобто не має повноважень на виплату будь-яких коштів за рахунок бюджетних асигнувань, а виплата позивачу індексації грошового забезпечення має здійснюватися саме військовою частиною [NUMBER], а не військовою частиною [NUMBER]. Судом першої інстанції залучено військову частину [NUMBER] до участі в справі як другого відповідача, проте на надано жодної оцінки зазначеним вище обставинам щодо відсутності на цей час у військової частини [NUMBER] статусу та повноважень розпорядника бюджетних коштів, а такий статус має саме другий відповідач - військова частина [NUMBER]. Враховуючи приведені обставини, є неправильним висновок суду першої інстанції про покладання обов`язку з виплати індексації грошового забезпечення на особу, яка не є розпорядником бюджетних коштів, адже такий обов`язок має бути покладений на військову частину [NUMBER] як на розпорядника бюджетних коштів, на фінансовому забезпеченні в якій знаходиться військова частина [NUMBER]. З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, що є підставою для зміни судового рішення. Оскільки ця справа є справою незначної складності у розумінні частини 6 статті 12 КАС України, розглянута за правилами спрощеного позовного провадження та не відноситься до справ, які відповідно до КАС України розглядаються за правилами загального позовного провадження, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених цим пунктом.

Результат розгляду: partial