Рішення адміністративного суду від 2022-08-04 00:00:00+03

[PERSON] звернулась до Чернігівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до [INFO], в якому просила: - визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у видачі їй, як члену сім`ї загиблого військовослужбовця [PERSON] , посвідчення на підставі Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів сімей», форма і порядок видачі яких встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 28.05.1993 №379; - зобов`язати відповідача видати їй посвідчення члена сім`ї загиблого на підставі Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів сімей», форма і порядок видачі яких встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 28.05.1993 №379 «Про посвідчення на право користування пільгами членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби». В обґрунтування позовних вимог зазначено, що належним чином оформленими документами підтверджується її право на пільги, гарантії та компенсації, передбачені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», тому відмова відповідача у видачі відповідного посвідчення є необґрунтованою. Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 17 травня 2022 року позовні вимоги задоволено. Визнано протиправними дії [INFO] щодо відмови [PERSON] у видачі їй, як члену сім`ї загиблого військовослужбовця [PERSON] , посвідчення на підставі Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів сімей», форма і порядок видачі якого встановлені постановою Кабінету Міністрів України від 28.05.1993 №379 «Про посвідчення на право користування пільгами членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби». Зобов`язано [INFO] видати [PERSON] посвідчення члена сім`ї загиблого на підставі Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів сімей», форма і порядок видачі якого встановлені постановою Кабінету Міністрів України від 28.05.1993 №379 «Про посвідчення на право користування пільгами членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби». В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог - відмовити. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що для видачцу позивачу відповідного посвідчення необхідно, щоб на неї поширювався Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Враховуючи, що смерть [PERSON] настала внаслідок алкогольного сп`яніння, відтак права на отримання посвідчення члена сім`ї загиблого позивач не має. Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження. Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] є матір`ю загиблого ветерана війни-учасника бойових дій [PERSON] (а.с. 8-10). У відповідності до Витягу з протоколу засідання 12 Регіональної ВЛК від 22.06.2020 №258, смерть [PERSON] настала внаслідок вогнепального поранення голови, яке одержане в результаті нещасного випадку, так, пов`язане з проходженням військової служби (а.с. 18). На виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 05.07.2021 у справі №620/4526/21 Управлінням соціального захисту населення Деснянського району Департаменту соціальної політики Чернігівської міської ради видано [PERSON] «Посвідчення члена сім`ї загиблого ветерана війни». У свою чергу, 14.01.2021 та 05.03.2021 позивач звернулась до [INFO] із заявою про вирішення питання щодо встановлення їй статусу члена родини загиблого ветерана війни, до якої було додано відповідний пакет документів. Листом від 05.01.2022 за №5/48с відповідач повідомив про відсутність у позивача права на отримання спірного посвідчення, оскільки в ході опрацювання наданих документів встановлено, що смерть військовослужбовця старшого сержанта [PERSON] настала внаслідок травми від навмисного самоушкодження шляхом пострілу із вогнепальної зброї (лікарське свідоцтво про смерть №85, видане 26.03.2019). Відповідно до висновку експерта №75 від 25.03.2019, під час судово-токсикологічного дослідження крові від трупа гр. [PERSON] встановлено етиловий спирт у концентрації 2,51‰, що можна розцінювати як сильне алкогольне сп`яніння, тому підстави для встановлення відповідного статусу - відсутні. Не погоджуючись з таким рішенням відповідача та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з цим позовом до суду. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки поранення колишнього військовослужбовця [PERSON] «вогнепальне порання голови», яке призвело до його смерті було одержане в результаті нещасного випадку, що, пов`язане з проходженням військової служби, тому наявні підстави для видачі [PERSON] посвідчення члена сім`ї загиблого на підставі Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів сімей». Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке. Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей врегульовані Законом України від 20 грудня 1991 року №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-ХІІ, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Статтею 1 Закону №2011-ХІІ встановлено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом. Відповідно до статті 2 Закону №2011-ХІІ ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України. Частиною другою статті 3 Закону №2011-ХІІ закріплено, що його дія не поширюється на членів сімей військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які загинули чи померли під час проходження військової служби (зборів), проходження служби у резерві внаслідок вчинення ними кримінального чи адміністративного правопорушення, або якщо загибель (смерть) військовослужбовця, військовозобов`язаного чи резервіста сталася внаслідок вчинення ними дій у стані алкогольного, наркотичного або токсичного сп`яніння, чи є наслідком навмисного заподіяння собі військовослужбовцем, військовозобов`язаним чи резервістом тілесного ушкодження. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до матеріалів справи, позивачка є матір`ю загиблого [INFO] військовослужбовця старшого сержанта [PERSON] . На момент своєї смерті [PERSON] брав участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та в період здійснення зазначених заходів в м. Костянтинівка, Донецька область, у зв`язку із чим відповідно до пункту 3 частини четвертої стаття 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» вважався таким, що виконував обов`язки військової служби. Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть від 26.03.2019 №85, причина смерті [PERSON] - «Вогнепальне порання голови». При цьому, згідно висновку судово-медичної експертизи від 25.03.2019 №75 під час судово-токсикологічного дослідження крові від трупа [PERSON] виявлено етиловий спирт у концентрації 2,51‰, що відносно живої людини можна розцінювати як сильне алкогольне сп`яніння. Разом з тим, суд звертає увагу, що відповідаючи на питання: «Чи міг [PERSON] самостійно спричинити собі вогнепальні тілесні ушкодження?» судово-медичний експерт зазначив, що «не може повністю виключити факт спричинення тілесних ушкоджень самостійними діями потерпілого, однак разом з цим не виключений і інший механізм утворення тілесних ушкоджень» (а.с. 44-47). Як наслідок, згідно витягу з Протоколу засідання 12 Регіональної ВЛК по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишніх військовослужбовців від 22.06.2020 №258, поранення колишнього військовослужбовця [PERSON] «Вогнепальне порання голови», яке призвело до смерті [INFO] , одержане в результаті нещасного випадку, так, пов`язане з проходженням військової служби (а.с. 18). Отже, вказані обставини свідчать про те, що [PERSON] загинув під час проходження військової служби в Збройних Силах України, перебуваючи у відрядженні в зоні АТО-ООС. У свою чергу, правовий статус ветеранів війни визначає та створення належних умов для їх життєзабезпечення забезпечує Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі - Закон № 3551-XII), який визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них. За приписами статті 4 Закону № 3551-XII ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни. Згідно пунктів 1, 9 частини другої статті 7 Закону № 3551-XII до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа: військовослужбовців, осіб вільнонайманого складу, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання інших обов`язків військової служби, пов`язаних з перебуванням на фронті в інші періоди, з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, з участю у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, іншим ураженням ядерними матеріалами; осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали особами з інвалідністю внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи. За змістом пункту 1 статті 10 Закону № 3551-XII чинність цього Закону поширюється на сім`ї військовослужбовців, партизанів, підпільників, учасників бойових дій на території інших держав, прирівняних до них осіб, зазначених у статтях 6 і 7 цього Закону, які загинули (пропали безвісти) або померли внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, одержаних під час захисту Батьківщини або виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), а також внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті або одержаного в період проходження військової служби чи на території інших держав під час воєнних дій та конфліктів. Відповідно до частини тринадцятої статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» особам, які мають право на пільги, гарантії та компенсації, передбачені цим Законом, видаються посвідчення. Форма та порядок видачі посвідчень встановлюються Кабінетом Міністрів України. У свою чергу, Постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 1993 року №379 «Про посвідчення на право користування пільгами членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) установлено, що посвідчення на право користування пільгами членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби (надалі - посвідчення), видаються батькам, дружині або чоловіку та дітям указаних військовослужбовців за зразками згідно з додатками № 1 і 2. Підставою для видачі посвідчення є документ, який підтверджує факт загибелі (смерті) чи пропажі безвісти військовослужбовця, виданий військовим комісаріатом. Таким чином, чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» поширюється на членів сім`ї військовослужбовців, які загинули внаслідок поранення, одержаного під час виконання обов`язків військової служби. Враховуючи вищенаведене, позивачка як мати загиблого під час проходження військової служби військовослужбовця має право на соціальний захист відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». При цьому, рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 05 липня 2021 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 09 листопада 2021 року у справі №620/4526/21 визнано протиправним та скасовано рішення управління соціального захисту населення Деснянського району Департаменту соціальної політики Чернігівської міської ради щодо відмови у встановленні [PERSON] відповідного статусу особи, на яку поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту», деяким категоріям осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 вересня 2015 року № 740. Крім того, вказаним рішенням зобов`язано управління соціального захисту населення Деснянського району Департаменту соціальної політики Чернігівської міської ради прийняти рішення про встановлення [PERSON] статусу особи, на яку поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року та видати позивачу «Посвідчення члена сім`ї загиблого». Задовольняючи позовні вимоги у справі №620/4526/21 суди виходили з того, що оскільки [PERSON] є матір`ю померлого [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження, який відповідно до лікарського свідоцтва про смерть та витягу з протоколу засідання 12 Регіональної військово-лікарської комісії загинув у наслідок поранення - «Вогнепальне поранення голови», одержане під час проходженням військової служби, тому вона у відповідності до вимог статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» має право на встановлення статусу та отримання посвідчення члена сім`ї загиблого ветерана війни, а тому відповідач неправомірно відмовив у задоволенні заяви позивача про видачу такого посвідчення. Згідно з частиною четвертою статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Не зважаючи на викладене, [INFO] відмовив позивачу у посвідчення на підставі Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів сімей», форма і порядок видачі яких встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 28.05.1993 №379, так як смерть її сина сталася внаслідок вчинення ним дій у стані алкогольного сп`яніння чи є наслідком навмисного заподіяння собі тілесного ушкодження. Однак, колегія суддів звертає увагу на те, що матеріали справи не містять доказів того, що смерть старшого сержанта [PERSON] пов`язана із вчиненням ним дій (навмисного заподіяння собі тілесного ушкодження) у стані алкогольного сп`яніння. Посилання апелянта на висновок експерта від 25.03.2019 №75, що підтверджує наявність етилового спирту в крові [PERSON] на момент смерті у концентрації 2,51‰ колегія суддів оцінює критично, так як згідно вказаного висновку експертиза не виключала інший механізм спричинення тілесних ушкоджень [PERSON] , окрім самостійних дій. При цьому, згідно пункту 19 вказаного висновку, враховуючи наявність двох окремих ран в скроневій області голови, експерт припускав, що на момент пострілів взаємно розташування зброї та потерпілого змінювалось. До того ж, у відповідності до лікарського свідоцтва про смерть від 26.03.2019 №85 останнє не містить інформації щодо навмисного самоушкодження військовослужбовця, враховуючи, що у ньому причиною смерті є «Вогнепальне поранення голови». Крім того, згідно із витягом із протоколу засідання 12 Регіональної ВЛК по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишніх військовослужбовців від 22.06.2020 №258, поранення колишнього військовослужбовця [PERSON] «Вогнепальне порання голови», яке призвело до його смерті, одержане в результаті нещасного випадку, ТАК, пов`язане з проходженням військової служби. Також матеріали справи не містять доказів того, що [PERSON] самостійно заподяв собі тілесне ушкодження, будучи у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило його смерть. З огляду на викладене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що на позивача поширюється дія приписів частини другої статті 3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а тому наявні підстави для встановлення позивачу статусу «Член сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісті під час проходження військової служби» та видачі відповідного посвідчення. Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі. Інші доводи апеляційної скарги не спростовують докази, досліджені та перевірені в суді першої інстанції та не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному рішенні. За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи. Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування. За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Результат розгляду: denied