Рішення адміністративного суду від 2022-08-17 00:00:00+03

[PERSON] (далі по тексту позивач, [PERSON] ) \~звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом Державної установи "Диканівська виправна колонія (№12)" (далі по тексту також відповідач), в якому з урахуванням уточнень позовних вимог \~просив суд: -визнати бездіяльність Державної установи «Диканівська виправна колонія (№12)» щодо невиплати позивачу одноразової грошової допомоги при звільнені зі служби в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби протиправною; - зобов`язати Державну установу «Диканівська виправна колонія (№12)» нарахувати та виплатити [PERSON] одноразову грошову допомогу при звільнені зі служби в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби; -визнати бездіяльність відповідача щодо затримки у проведенні своєчасного розрахунку з виплати [PERSON] грошової компенсації за невикористані дні відпусток протиправною; - зобов`язати Державну установу «Диканівська виправна колонія (№12)» нарахувати та виплатити [PERSON] середній заробіток за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані дні відпусток за період з 01.10.2021 по 19.11.2021; -визнати бездіяльність відповідача щодо невнесення змін до наказу від 30.09.20220 №196/ОС-21 в частині обрахування [PERSON] вислуги років у пільговому обчисленні протиправною; - зобов`язати відповідача здійснити перерахунок вислуги років у пільговому обчисленні [PERSON] , внести відповідні зміни щодо вислуги років у пільговому обчисленні до наказу начальника Державної установи «Диканівська виправна колонія (№12)» від 30.09.20220 №196/ОС-21. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду \~від 24.12.2021 позов задоволено частково. Визнано бездіяльність Державної установи «Диканівська виправна колонія (№12)» щодо невиплати [PERSON] одноразової грошової допомоги при звільнені зі служби в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби протиправною. Зобов`язано Державну установу «Диканівська виправна колонія (№12)» нарахувати та виплатити [PERSON] одноразову грошову допомогу при звільнені зі служби в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. Визнано бездіяльність Державної установи «Диканівська виправна колонія (№12)» щодо затримки у проведенні своєчасного розрахунку з виплати [PERSON] грошової компенсації за невикористані дні відпусток протиправною. Зобов`язано Державну установу «Диканівська виправна колонія (№12)» нарахувати та виплатити [PERSON] середній заробіток за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані дні відпусток за період з 01.10.2021 по 19.10.2021 у розмірі 1500 (одна тисяча п`ятсот) грн. Визнано бездіяльність Державної установи «Диканівська виправна колонія (№12)» щодо невнесення змін до наказу від 30.09.20220 №196/ОС-21 в частині обрахування [PERSON] вислуги років у пільговому обчисленні протиправною. Зобов`язано Державну установу «Диканівська виправна колонія (№12)» здійснити перерахунок вислуги років у пільговому обчисленні [PERSON] , внести відповідні зміни щодо вислуги років у пільговому обчисленні до наказу начальника Державної установи «Диканівська виправна колонія (№12)» від 30.09.20220 №196/ОС-21. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу в якій, посилаючись на його прийняття \~з порушенням норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24.12.2021 та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову [PERSON] \~у повному обсязі. Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги відповідач зазначає, що задовольняючи позовні вимоги \~судом першої інстанції не враховано, що \~\~Державною установою «Диканівська виправна колонія (№12)» 19.11.2021 було виплачено позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні. Також зазначає, що позивач у день \~звільнення \~не працював, вимогу про проведення розрахунку при звільненні \~ [PERSON] заявив тільки 25.10.2021 року, у зв`язку із чим відповідач з моменту коли йому відомо про вимогу позивача - сплатив працівнику всі належні йому на момент \~звільнення кошти, а тому вважає, що задоволення позовних вимог в цій частині є \~необґрунтованим. Також вказує на те, що \~Державна установа «Диканівська виправна колонія (№12)» \~не відмовляла позивачу у внесенні змін до наказу про звільнення з державної установи "Диканівська виправна колонія (№12)", в частині зміни пільгового періоду, а лише \~повідомила, що такі зміни будуть проведені, за умови надання документу, який підтвердить пільговий період проходження позивачем служби в ОВС України, оскільки в трудовій книжці відсутні дані відомості. Відзив на апеляційну скаргу від позивача не надходив. Відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. У відповідності до п. 3 ч. 1\~ст. 311 КАС України\~суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження. Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга \~підлягає частковому \~задоволенню з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено, що [PERSON] \~з 19.06.2021 по 01.10.2021 проходив службу у Державній установі «Диканівська виправна колонія (№12)». Наказом від 30.09.2021 №196/ОС-21 позивача звільнено з посади начальника відділення соціально-психологічної служби дільниці слідчого ізолятора Державної установи «Диканівська виправна колонія (№12)» за власним бажанням з 01.10.2021. Проте, як вказує позивач, йому при виключенні зі списків особового складу не нарахована та не виплачена одноразова грошова допомога при звільненні у розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. Крім того, відповідно до наказу від 30.09.2021 №196/ОС-21 кількість днів для виплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні відпусток складає 4 доби. Вказану компенсацію позивач отримав 19.11.2021 у розмірі 3162,86 грн., тобто не у день виключення зі списків складу, що на думку позивача свідчить про наявне право останнього на нарахування та виплату середнього заробітку. Також позивач вказує про порушення його права в частині визначенні у наказі від 30.09.20220 №196/ОС-21 вислуги років у пільговому обчисленні. Зазначені обставини зумовили позивача звернутись з даним позовом до суду. Задовольняючи частково позов суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є частково обґрунтованими, доведеними, а тому підлягають задоволенню частково. Надаючи оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого. Стосовно частини позовних вимог про невиплату [PERSON] одноразової грошової допомоги при звільнені зі служби в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, колегія суддів зазначає наступне. Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (див. рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року №8-рп/99 та від 20 березня 2002 року №5-рп/2002). Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян, як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей (рішення Конституційного Суду України від 20 березня 2002 року №5-рп/2002). Умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони, осіб начальницького і рядового складу Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію, визначаються Законом України від 09.04.92 N 2262-XII "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (далі також - Закон). Частиною 2 статті 9 вказаного Закону встановлено, що особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, при звільненні зі служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. Відповідно до ч. 6 ст. 9 Закону особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, у разі повторного їх звільнення зі служби одноразова грошова допомога, передбачена цією статтею, виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні не набули права на отримання такої грошової допомоги. Підпунктом 4 пункту першого розділу III Порядку виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 28.03.2018 року N 925/5 встановлено, що особам рядового і начальницького складу у разі повторного їх звільнення зі служби одноразова грошова допомога виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, які під час попереднього звільнення не набули права на отримання такої допомоги. Також в абз. 7 п. 10 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.92 року N 393 "Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони та членам їхніх сімей" зазначено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби В частині другій статті 15 Законі України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" відсутня пряма вказівка на те, що право на призначення та виплату одноразової грошової допомоги виникає за наявності 10 і більше календарних років вислуги. Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові №822/3008/17 від 24 листопада 2020 року та Сьомий апеляційний адміністративний суд у постановах №240/10790/20 від 22 березня 2021 року та №240/13130/20 від 06 квітня 2021 року. Як вбачається з матеріалів справи, на час звільнення позивача зі служби загальна вислуга років останнього становила більше 10 років. Задовольняючи \~позовні вимоги у вказаній частині судом першої інстанції \~не враховано, що \~\~державною установою "Диканівська виправна \~колонія \~(№12)" 19.11.2021 року [PERSON] було виплачено одноразову грошову допомогу при звільненні. Так, Державною установою "Диканівська виправна колонія (№12)" до відзиву на позовну заяву було долучено Довідку про нарахування та виплату грошової допомоги при звільненні зі служби начальника дільниці - начальника відділення \~соціально-психологічної служби дільниці слідчого ізолятора установи «Диканська виправна колонія (№12)» майора внутрішньої служби [PERSON] та платіжне доручення № 1368, які підтверджують виплату одноразової грошової \~допомоги при звільненні - 19.11.2021 року. Також, у заяві \~від 13.12.2021 про збільшення позовних вимог, \~\~ [PERSON] визнається факт виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби 19.11.2021 р. \~ Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про обґрунтованість позовних вимог в зазначеній частині. З огляду на викладене, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині визнання бездіяльності \~Державної установи «Диканівська виправна колонія (№12)» щодо невиплати [PERSON] одноразової грошової допомоги при звільнені зі служби в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби протиправною та зобов`язання Державну установу «Диканівська виправна колонія (№12)» нарахувати та виплатити [PERSON] одноразову грошову допомогу при звільнені зі служби в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, із прийняттям в цій частині нової постанови про відмову у задоволенні позову. Стосовно частини позовних вимог про нарахування та виплату середнього заробітку, колегія суддів зазначає наступне. Статтею 43 Конституції України передбачено право на своєчасне одержання винагороди за працю, яке захищається законом. Згідно з статтею 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (у редакції, чинній на час звільнення позивача) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Відповідно до статті 1 Закону № 2011-XII соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Згідно з частинами другою та третьою статті 9 Закону № 2011-XII до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення та індексація грошового забезпечення. Слід зауважити, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці. Разом з тим, вказаними вище нормативними актами не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення особам за час затримки розрахунку. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників. Таким чином, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини. Слід зауважити, що непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці. Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. В той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України. Строки проведення розрахунку при звільненні та відповідальність за недотримання таких строків визначені статтями 116 та 117 Кодексу законів про працю України. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спор. Відтак, враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює грошове забезпечення військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд робить висновок про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 28.01.2021 у справі №240/11214/19, від 24.12.2020 у справі №340/401/20, від 05.08.2020 у справі №826/20350/16, від 15.07.2020 у справі №824/144/16-а, від 31.10.2019 у справі №2340/4192/18, від 26.06.2019 у справі №826/15235/16, від 31.10.2019 у справі №2340/4192/18 та від 20.05.2020 у справі № 816/1640/17. При цьому, суд враховує, що за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 року у справі №821/1083/17, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем. Вирішення питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу з визначенням розміру такого заробітку здійснюється за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, у редакції, чинній на час спірних правовідносин (далі по тексту - Порядок №100). Згідно з абзацом 1 пункту 2 Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Абзацом 3 пункту 2 Порядку №100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Відповідно до абзацу 1 пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Як вбачається з матеріалів, \~повний розрахунок при звільненні з позивачем здійснено 19.11.2021 року шляхом зарахування відповідачем на картковий рахунок позивача коштів у розмірі 3162,86 грн. Позивача звільнено з 01.10.2021 року. Отже, як вірно встановлено судом першої інстанції, відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 01.10.2021 року по 19.11.2021 року. В ході розгляду справи, судом першої інстанції, ухвалою \~\~від 25.11.2021 витребувано у відповідача детальний розрахунок суми середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні позивача за період з 01.10.2021 року по 19.11.2021 року, із зазначенням середньоденної заробітної плати позивача за попередні 2 місяці перед звільненням позивача. Виходячи зі змісту наданої на виконання ухвали суду відповідачем довідки про розмір грошового забезпечення середньоденна заробітна плата позивача за два повних місяці служби склала 429,05 грн. Враховуючи дату звільнення позивача зі служби (01.10.2021) та дату виплати грошового забезпечення (19.11.2021), кількість днів затримки розрахунку при звільненні становить 49 дні. Отже, сума компенсації за затримку розрахунку при звільненні становить 21 023,45 грн. (429,05 грн. - середньоденний заробіток позивача х 49 дні). З огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Такі висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц. Крім того, у вказаній постанові зазначено, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України у постанові від 27.04.2016 у справі №6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Велика Палата у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц зазначила, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні службовця незалежно від того, чи позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум підлягають задоволенню у повному обсязі чи частково. Вказаний висновок відповідає висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 30.11.2020 у справі №480/3105/19. Беручи до уваги зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для врахування при визначенні розміру відшкодування \~наведених критеріїв оцінки розміру відшкодування за час розрахунку при звільненні та \~задоволення адміністративного позову шляхом визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені у розмірі 1500 грн. Також колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог щодо \~визнання бездіяльності Державної установи «Диканівська виправна колонія (№12)» про \~невнесення змін до наказу від 30.09.2021 №196/ОС-21 в частині обрахування [PERSON] вислуги років у пільговому обчисленні протиправною, з огляду на наступне. Так, судовим розглядом встановлено, що Наказом Державної установи «Диканівська виправна колонія (№12)» від 30.09.2021 №196/ОС-21 визначено, зокрема, що станом на 01.10.2021 вислуга років позивача у пільговому обчисленні становить 14 років, 05 місяців, 11 днів. При цьому, згідно наказу начальника ГУМВС України у Харківській області від 05.12.2012 року №215о/с вислуга років позивача у пільговому обчисленні становить 16 років, 00 місяців 14 днів. Наказ нечинним не визнавався, доказів його скасування матеріали адміністративної справи не містять. Таким чином, відповідачем допущено помилку у наказі від 30.09.2021 №196/ОС-21. Позивач з метою внесення змін до наказу звертався до відповідача з заявою, однак останній жодних дій не вчинено. З огляду на встановлені судом \~обставини вказана частина позовних вимог є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Щодо інших доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що за змістом п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя . Однак, згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення Відповідно до ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення, є, зокрема, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Результат розгляду: partial