Рішення адміністративного суду від 2022-11-18 00:00:00+02

У серпні 2021 року [PERSON] звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив: - \~\~\~\~визнати протиправним і скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 16.12.2020 року №81-ОТГ в частині передачі земельної ділянки з кадастровим номером\~ \~\~5123755800:01:003:5142\~ \~\~до комунальної власності; - визнати протиправним і скасувати рішення у формі наказу Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 29.12.2020 року №1279-УБД; - зобов`язати Головне управління Держгеокадастру в Одеській області затвердити позивачу проект землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення для ведення садівництва площею 0,1008 га, яка розташована на території Таїровської селищної ради (за межами населеного пункту) Овідіопольського району Одеської області, кадастровий номер\~ \~\~5123755800:01:003:5142\~ \~\~та передати зазначену земельну ділянку у власність в межах норми безкоштовної приватизації. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12 липня 2021 року у задоволенні позову відмовлено. Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, [PERSON] подав апеляційну скаргу, обґрунтовану посиланням на не правильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначив, що суд першої інстанції приймаючи судове рішення у справі дійшов помилкового висновку про те, що спірна земельна ділянка перебуває у комунальній власності, оскільки такий висновок суперечить даним державного земельного кадастру. Також зазначив, що 15.12.2020 р. Центром надання адміністративних послуг зареєстровано заяву про затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність бажаної ним земельної ділянки, а отже 16.12.2020р. Головне управління Держгеокадастру в Одеській області не мало правових підстав передавати вказану земельну ділянку у комунальну власність. З огляду на зазначене, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою задовольнити позов. У відзиві на апеляційну скаргу Головне управління Держгеокадастру в Одеській області зазначило, що суд першої інстанції вірно встановив усі обставини справи та надав їм належну правову оцінку, у зв`язку з чим просив залишити судове рішення без змін. Справа призначена до розгляду у порядку письмового провадження у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України. Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного. Судом апеляційної інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 13.08.2020р. [PERSON] звернувся до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність для ведення садівництва орієнтовною площею 0,12 га, за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності на території Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області (за межами населеного пункту). У зв`язку з не вирішенням відповідачем поданої позивачем заяви у визначений законом строк, останній за принципом мовчазної згоди замовив та в установленому законом порядку \~\~погодив проект землеустрою щодо бажаної земельної ділянки, якій присвоєно кадастровий номер\~ \~\~№5123755800:01:003:5142. 15 грудня 2020 року на адресу Центру надання адміністративних послуг надійшла заява [PERSON] адресована Головному управлінню Держгеокадастру в Одеській області про надання рішення про передачу у власність земельної ділянки (сільськогосподарського призначення), що перебуває у державній власності на території Таїровської селищної ради (за межами населеного пункту) Овідіопольського району Одеської області, кадастровий номер\~ \~\~5123755800:01:003:5142 для ведення садівництва, площею 0,1008 га. 16 грудня 2020 року Головним управління Держгеокадастру в Одеській області прийнято наказ №81-ОТГ, яким земельна ділянка кадастровий номер\~ \~\~5123755800:01:003:5142 була передана у комунальну власність. 29 грудня 2020 року Головним управлінням Держгеокадастру в Одеській області прийнято наказ №1279-УБД, яким позивачу відмовлено у затвердженні документації із землеустрою та наданні земельної ділянки у власність, з підстав передачі останньої у комунальну власність. Не погоджуючись із правомірністю наказів відповідача про передачу спірної земельної ділянки у комунальну власність, а також відмову у затвердженні проектної документації із землеустрою, позивач звернувся до суду з відповідним позовом. Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки заява про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність отримана Головним управлінням Держгеокадастру в Одеській області лише 21.12.2020 року, наказ від 16.12.2020 року №81-ОТГ \~в частині передачі спірної земельної ділянки у комунальну власність, а також наказ №1279-УБД від 29.12.2020 року про відмову у затвердженні проектної документації прийняті у відповідності до вимог чинного законодавства. Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного. Відповідно до частини першої статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Згідно зі статтею 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. За змістом статті 3 ЗК України земельні відносини в Україні регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Згідно з частиною другою статті 4 ЗК України завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель. Відповідно до частини першої статті 22 ЗК України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей. Положеннями частини третьої статті 22 ЗК України передбачено, що землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування: а) громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва; б) сільськогосподарським підприємствам - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; в) сільськогосподарським науково-дослідним установам та навчальним закладам, сільським професійно-технічним училищам та загальноосвітнім школам - для дослідних і навчальних цілей, пропаганди передового досвіду ведення сільського господарства; г) несільськогосподарським підприємствам, установам та організаціям, релігійним організаціям і об`єднанням громадян - для ведення підсобного сільського господарства; ґ) оптовим ринкам сільськогосподарської продукції - для розміщення власної інфраструктури. Згідно з частиною першою статті 33 ЗК України громадяни України можуть мати на праві власності та орендувати земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства. Відповідно до статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). За змістом частин першої - третьої та п`ятої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі, зокрема, одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. Згідно з частиною першою статті 117 ЗК України передача земельних ділянок державної власності у комунальну власність чи навпаки здійснюється за рішеннями відповідних органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, які здійснюють розпорядження землями державної чи комунальної власності відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом. У рішенні органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у державну чи комунальну власність зазначаються кадастровий номер земельної ділянки, її місце розташування, площа, цільове призначення, відомості про обтяження речових прав на земельну ділянку, обмеження у її використанні. На підставі рішення органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у державну чи комунальну власність складається акт приймання-передачі такої земельної ділянки. Рішення органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у державну чи комунальну власність разом з актом приймання-передачі такої земельної ділянки є підставою для державної реєстрації права власності держави, територіальної громади на неї. Відповідно до пункту в частини першої статті 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення садівництва - не більше 0,12 гектара; Повноваження відповідних органів виконавчої влади або органу місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність встановлені статтями 118, 122 ЗК України. Частиною шостою статті 118 ЗК України передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею. Згідно з положеннями частини сьомої наведеної статті, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Системний аналіз наведених правових норм дає підстави зробити висновок, що ЗК України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 ЗК України. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05.03.2019 у справі №360/2334/17. Згідно із частиною сьомою статті 118 ЗК України проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Відповідно до частин восьмої-дев`ятої статті 118 ЗК України (частину восьму статті 118 виключено на підставі Закону № 1423-IX від 28.04.2021, однак вказана норма була чинна на момент виникнення спірних правовідносин) проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Згідно зі статтею 25 Закону України Про землеустрій документація із землеустрою розробляється у вигляді схеми, проекту, робочого проекту або технічної документації, в тому числі у вигляді проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Статтею 30 Закону України Про землеустрій передбачено, що погодження і затвердження документації із землеустрою проводиться в порядку, встановленому Земельним кодексом України, цим Законом. У свою чергу, частиною першою статті 186-1 ЗК України (статтю 186-1 виключено на підставі Закону № 1423-IX від 28.04.2021, однак вказана стаття була чинна на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності (крім земельних ділянок зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи) підлягає обов`язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. У відповідності до частини четвертої статті 186-1 ЗК України розробник подає на погодження до органу, визначеного в частині першій цієї статті, за місцем розташування земельної ділянки оригінал проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а до органів, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, - завірені ним копії проекту. Частиною п`ятою статті 186-1 ЗК України передбачено, що органи, зазначені в частинах першій - третій цієї статті, зобов`язані протягом десяти робочих днів з дня одержання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або копії такого проекту безоплатно надати або надіслати рекомендованим листом з повідомленням розробнику свої висновки про його погодження або про відмову в такому погодженні з обов`язковим посиланням на закони та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері. Згідно з частиною шостою статті 186-1 ЗК України підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації. Відповідно до частини дев`ятої статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Тобто, єдиною підставою для відмови у затвердженні проекту землеустрою може бути лише те, що проект землеустрою не погоджено в порядку, встановленому статтею 186-1 ЗК України, а також відсутність обов`язкової державної експертизи у визначених законом випадках та відомостей щодо державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі. Результат розгляду з питань затвердження проекту землеустрою оформлюється відповідним органом у формі рішення, що прямо передбачено частиною 9 статті 118 ЗК України. Жодних інших правових підстав для відмови у затвердженні проекту землеустрою після його погодження в порядку статті 186-1 ЗК України норми цього Кодексу не містять. При цьому перевірка на відповідність проекту землеустрою вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів має здійснюватися саме на етапі погодження такого проекту. Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 28.02.2019 у справі №818/1903/17 та від 16.11.2020 у справі № 640/5615/19. Як вже зазначалось на замовлення [PERSON] ФОП [PERSON] розробив проект землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для індивідуального садівництва на території Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області (за межами населеного пункту) (а.с.135-191). Згідно висновку ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області №19012/82-20 від 10.12.2020р. розроблений на замовлення [PERSON] проект землеустрою погоджено (а.с. 192-193). Таким чином, вказаний вище проект землеустрою відповідав вимогам земельного законодавства, а відповідно, включав всі необхідні документи, в тому числі згоду землевласника в особі держави. Разом з цим, 29.12.2020р. ГУ Держгеокадастру в Одеській області прийнято наказ №1279-УБД, яким [PERSON] відмовлено у затвердженні проекту землеустрою, з підстав передачі бажаної земельної ділянки у комунальну власність (наказ від 16.12.2020р. №81-ОТГ). Судом апеляційної інстанції встановлено, що підставою для прийняття ГУ Держгеокадастру в Одеській області наказу про передачу земельної ділянки кадастровий номер\~ \~\~5123755800:01:003:5142 у комунальну власність став Указ Президента України від 15.10.2020р. №449/2020 Про деякі заходи щодо прискорення реформ у сфері земельних відносин на виконання якого Кабінету Міністрів України постановлено: 1) активізувати діяльність із передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності в комунальну власність; 2) опрацювати питання щодо стимулювання оформлення територіальними громадами права власності на земельні ділянки сільськогосподарського призначення, передані з державної власності; 3) вжити в установленому порядку заходів щодо врегулювання питання забезпечення набуття гарантованого права громадян на землю під час передачі у комунальну власність земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, щодо яких громадянам надано дозволи на розроблення документації із землеустрою; 4) забезпечити супроводження законопроектів щодо фінансової підтримки фермерських господарств, удосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин, встановлення прозорого процесу проведення електронних земельних аукціонів; 5) вжити в установленому порядку заходів щодо прискорення створення, функціонування та розвитку національної інфраструктури геопросторових даних України. З метою забезпечення виконання вказаного Указу, Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 16.11.2020р. №1113 Деякі заходи щодо прискорення реформ у сфері земельних відносин, відповідно до якої Державній службі з питань геодезії, картографії та кадастру забезпечити: 1) прискорення проведення інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної власності; 2) передачу з 17.11.2020 земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у комунальну власність відповідно до статті 117 Земельного кодексу України; 3) передачу у комунальну власність земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, включених до переліків земельних ділянок, права на які виставляються на земельні торги, після оприлюднення результатів земельних торгів та укладення договорів оренди (емфітевзису) таких земельних ділянок відповідно до статті 117 Земельного кодексу України; 4) передачу у комунальну власність земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, щодо яких надано дозволи на розроблення документації із землеустрою, у разі, коли до 15.12.2020 документацію із землеустрою не подано на затвердження до територіальних органів Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру відповідно до статті 117 Земельного кодексу України. З урахуванням наведеного, на відповідача було покладено обов`язок щодо вирішення питання передачі у власність земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності тим громадянам, яким було надано дозволи на розроблення документації із землеустрою, та які до 15.12.2020р. розроблену документацію із землеустрою подали на затвердження до відповідача. Лише після 15.12.2020 у територіальних органів Держгеокадастру виник обов`язок забезпечити передачу у комунальну власність земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, щодо яких надано дозволи на розроблення документації із землеустрою, за умови, якщо до 15.12.2020 документацію із землеустрою не подано на затвердження до територіального органу Держгеокадастру. 16 грудня 2020р. ГУ Держгеокадастру в Одеській області видано наказ №81-ОТГ Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність, яким Таїровській селищній раді Одеського району Одеської області передано у комунальну власність земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 11,1442 га, до яких входить земельна ділянка з кадастровим номером 5123755800:01:003:5142. Як вбачається з матеріалів справи, заява [PERSON] про затвердження проекту землеустрою отримана Центром надання адміністративних послуг 15.12.2020р., що урахуванням сталої правової позиції Верховного Суду з приводу поєднання прийменника до з календарною датою, свідчить про подання позивачем такої заяви до 15.12.2020р. З огляду на те, що на земельну ділянку з кадастровим номером 5123755800:01:003:5142 позивачу надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою, і до 15.12.2020 відповідну документацію із землеустрою подано на затвердження до відповідача через центр надання адміністративних послуг, судова колегія вважає, що ГУ Держгеокадастру в Одеській області мало спочатку вирішити заяву позивача про затвердження проекту землеустрою щодо передачі земельної ділянки у власність, а вже потім можливість включення такої земельної ділянки до переліку земельних ділянок, які передаються у комунальну власність. Натомість 16.12.2020р. ГУ Держгеокадастру в Одеській області передало спірну земельну ділянку у комунальну власність. Враховуючи, що позивач отримав дозвіл на розроблення проектної документації, розробив та погодив її в установленому законом порядку та до 15.12.2020р. подав її на затвердження, судова колегія вважає, що на земельну ділянку кадастровий номер 5123755800:01:003:5142\~ \~\~не розповсюджувались положення Постанови Кабінету Міністрів України №1113 про Деякі заходи щодо прискорення реформ у сфері земельних відносин від 16.11.2020р. щодо передачі її у комунальну власність. За таких обставин, судова колегія вважає, що наказ Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 16.12.2020 року під №81-ОТГ в частині передачі земельної ділянки з кадастровим номером\~ \~\~5123755800:01:003:5142 до комунальної власності, а також наказ від 29.12.2020 року №1279-УБД про відмову у затвердженні проектної документації із землеустрою та наданні земельної ділянки у власність є протиправними та підлягають скасуванню. З приводу вимог позивача про зобов`язання Головного управління Держгеокадастру в Одеській області затвердити проект землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення для ведення садівництва площею 0,1008 га, судова колегія зазначає наступне. Відмовляючи в задоволенні заяви [PERSON] про затвердження проекту землеустрою Головне управління Держгеокадастру в Одеській області не посилалося на те, що проект землеустрою не погоджено в порядку, встановленому статтею 186-1 Земельного кодексу України. Також є безпідставними посилання відповідача на відсутність у Головного управління Держгеокадастру в Одеській області з 27.05.2021р. повноважень розпоряджатися спірною земельною ділянкою у зв`язку з її передачею із державної у комунальну власність, відповідно до пункту 24 розділу Х Перехідні положення ЗК України, оскільки на час звернення [PERSON] до відповідача із заявою про затвердження проекту землеустрою та її розгляду Головним управлінням не був чинним Закон України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин №1423-ІХ від 28.04.2021р. Разом з цим, внаслідок зміни розпорядника земельної ділянки практично нівельовано легітимні сподівання позивача на реалізацію свого законного права на відведення у власність земельної ділянки, реалізацію якого останній розпочав ще у 2020 році та не завершив до набрання чинності Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин №1423-ІХ від 28.04.2021р. Згідно наведених вище положень законодавства, що діяли в період виникнення спірних правовідносин, затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки сільськогосподарського належало органам Держгеокадастру. В свою чергу, поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Тобто, дискреційним є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. У такому випадку дійсно суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде правомірним, а тому це не порушує будь-чиїх прав. Слід зазначити, що зобов`язання відповідача прийняти конкретне рішення, як і будь-які інші способи захисту застосовується лише за наявності необхідних підстав, з урахуванням фактичних обставин справи. Дійсно, у випадку невиконання обов`язку відповідачем, за наявності визначених законом умов, у суду виникають підстави для ефективного захисту порушеного права позивача шляхом, зокрема, зобов`язання відповідача вчинити певні дії, спрямовані на відновлення порушеного права, або шляхом зобов`язання прийняти рішення. Згідно ч. 4\~ ст. 245 КАС України\~ у випадку, визначеному п. 4 ч. 2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені\~ законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. Судом апеляційної інстанції встановлено, що підставою для відмови позивачу у затвердженні документації із землеустрою та наданні земельної ділянки у власність, стало передача такої земельної ділянки у комунальну власність, тобто, Головне управління Держгеокадастру в Одеській області не досліджувало подану позивачем заяву та матеріали по суті. На підставі викладеного у сукупності, враховуючи зміст позовних вимог та висновки суду щодо оскаржуваних рішень, а також приписи статті 245 КАС України колегія суддів вважає, що належним способом захисту порушених прав позивача у даній справі буде зобов`язання Головного управління Держгеокадастру в Одеській області повторно розглянути заяву [PERSON] про надання рішення про передачу у власність земельної ділянки (сільськогосподарського призначення), що перебуває у державній власності на території Таїровської селищної ради (за межами населеного пункту) Овідіопольського району Одеської області, кадастровий номер\~ \~\~5123755800:01:003:5142 для ведення садівництва, площею 0,1008 га. Відповідно до п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Згідно п.4 ч.1 ст.317 КАС України підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права Оскільки відмовляючи в задоволенні вимог суд першої інстанції не правильно застосував норми матеріального права, тому оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення - про часткове задоволення позову. Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч.5 ст.328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Результат розгляду: partial