Рішення адміністративного суду від 2023-06-21 00:00:00+03

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (далі - відповідач), в якому просив: визнати протиправною бездіяльність щодо порушення строків розгляду заяви про перерахунок пенсії та нездійснення перерахунку та виплати пенсії на підставі довідки про розмір грошового забезпечення від 05.08.2022 року № 49/7685; зобов`язати здійснити перерахунок та виплату пенсії з 01 грудня 2019 року на підставі довідки про розмір грошового забезпечення 05.08.2022 року № 49/7685 що враховується при перерахунку пенсії з урахуванням раніше виплачених сум. Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 15 листопада 2022 року, залишеним без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 25 січня 2023 року, позов задоволено, а саме судом: визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо нездійснення перерахунку та виплати пенсії [PERSON] на підставі довідки про розмір грошового забезпечення Департаменту пенсійних справ та соціального захисту Міністерства внутрішніх справ України від 05.08.2022 року № 49/7685; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області здійснити [PERSON] перерахунок та виплату пенсії з 01 грудня 2019 року відповідно до статей 43, 63 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09 квітня 1992 року №2262-ХІІ, положень постанови Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 року №988 "Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції", на підставі довідки виданої Департаментом пенсійних справ та соціального захисту Міністерства внутрішніх справ України від 05.08.2022 року № 49/7685 про розмір грошового забезпечення за листопад 2019 року з урахуванням фактично виплачених сум. Позивач звернувся до суду з заявою про зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення в зв`язку з тим, що нарахована на виконання рішення суду заборгованість з пенсійних виплат з 01.12.2019 в сумі 19761,71 грн не виплачена за відсутністю виділених коштів з Державного бюджету. Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 17 березня 2023 року відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду у цій справі. Позивач, не погодившись з судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу суду та встановити судовий контроль за виконанням рішення суду - шляхом зобов`язання Головного Управління пенсійного фонду України в Донецькій області подати до суду звіт про його повне виконання у місячний строк. В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що рішення суду набрало законної сили 25 січня 2023 року. Рішення суду, яке набрало законної сили, не виконано, що підтверджується відповіддю, наданою боржником - Головним управлінням пенсійного фонду України в Донецькій області на звернення позивача з вимогою виконати рішення суду. У зв`язку з невиконанням рішення суду в частині виплати заборгованості з пенсійних виплат за вказаним рішенням суду, позивач звернувся до суду з заявою про зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення оскільки нарахована на виконання рішення суду заборгованість з пенсійних виплат з 01.12.2019 в сумі 19761,71 грн не виплачена в зв`язку з відсутністю виділених коштів з Державного бюджету. Поряд з цим, наявність визначеного законодавством порядку примусового виконання рішень суду не позбавляє боржника обов`язку самостійно виконати рішення суду без застосування засобів примусу, чого відповідачем здійснено не було. Разом з тим, наявність чи відсутність виконавчого провадження за виконанням рішення суду- не залежить від права суду встановити судовий контроль за його виконанням. Такого правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові Великої Палати від 14 травня 2020 року у справі № 800/320/17 КАС України регламентовано право суду застосовувати інститут судового контролю шляхом зобов`язання відповідача подати звіт про виконання рішення суду, визнання протиправними рішень, дій. Для застосування наведених процесуальних заходів мають бути наявні відповідні правові умови. Законодавець фактично наділив суд повноваженнями контролю за виконанням того, що для суб`єкта владних повноважень передбачив у своєму рішенні адміністративний суд. Норма статті 382 КАС України не містить застереження, що суд може встановити судовий контроль за виконанням судового рішення лише одночасно з ухваленням останнього, або тільки у разі відкриття виконавчого провадження, як помилково вказав суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі. Враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги, що до теперішнього часу судове рішення в частині виплати перерахованої пенсії з 01.12.2019 року не виконано і визначені вище обставини свідчать, що відповідач ухиляється від його виконання, слід вважати за необхідне встановити судовий контроль за виконанням рішення суду - шляхом зобов`язання Головного Управління пенсійного фонду України в Донецькій області подати до суду звіт про його повне виконання у місячний строк. Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне. [PERSON] , є пенсіонером по інвалідності відповідно до вимог Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", отримує пенсію перебуваючи на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Донецькій області. Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 13.04.2021 у справі № 200/658/21-а зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України підготувати та надати до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області та [PERSON] оновлену довідку про розмір грошового забезпечення станом на 19.11.2019 року для проведення перерахунку пенсії. На виконання рішення суду Департаментом пенсійних справ та соціального захисту Міністерства внутрішніх справ України складено довідку від 05.08.2022 року № 49/7685 про розмір грошового забезпечення [PERSON] станом на листопад 2019 року для перерахунку пенсії у розмірі - 18334,38 грн. 18.08.2022 позивач надіслав на офіційну електрону пошту Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області заяву про проведення перерахунку пенсії та оновлену довідку від 05.08.2022 року № 49/7685 про розмір грошового забезпечення. Листом від 16.09.2022 за № 13861-11767/Р-15/8-0500/22 відповідач повідомив [PERSON] про не надходження вище вказаної довідки від Міністерства внутрішніх справ України. На звернення позивача Міністерство внутрішніх справ України листом від 22.09.2022 надало відповідь про надсилання та вручення довідки від 05.08.2022 року № 49/7685 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області згідно з супровідним листом №22330/49-2022 від 10.08.2022, що підтверджено копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення за дорученням 02.09.2022 в місті Олександрія (штрих-код 0102122085047). Позивачем додано лист Міністерства внутрішніх справ України від 21.10.2022 про повторне надіслання листом від 21.10.2022 за № 679ЗІ/49 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області довідки від 05.08.2022 року № 49/7685 про розмір грошового забезпечення. Довідка направлена до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області за адресою листування в місті Дніпро. Не погодившись із не проведенням перерахунку пенсії, позивач звернувся до суду з позовом. Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 15 листопада 2022 року, залишеним без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 25 січня 2023 року, позов задоволено, а саме судом, зокрема: зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області здійснити [PERSON] перерахунок та виплату пенсії з 01 грудня 2019 року відповідно до статей 43, 63 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09 квітня 1992 року №2262-ХІІ, положень постанови Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 року №988 "Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції", на підставі довідки виданої Департаментом пенсійних справ та соціального захисту Міністерства внутрішніх справ України від 05.08.2022 року № 49/7685 про розмір грошового забезпечення за листопад 2019 року з урахуванням фактично виплачених сум. Рішення суду набрало законної сили 25 січня 2023 року. Від позивача надійшла заява про зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення в зв`язку з тим, що нарахована на виконання рішення суду заборгованість з пенсійних виплат з 01.12.2019 в сумі 19761,71 грн. не виплачена в зв`язку з відсутністю виділених коштів з Державного бюджету. Відмовляючи у задоволені заяви, суд першої інстанції виходив з того, що встановлення судового контролю за виконанням судового рішення є правом, а не обов`язком суду, також враховав наведені відповідачем обставини в період дії воєнного стану, та відсутність відкритого виконавчого провадження з примусового виконання. Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції зазначає наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 129-1 Конституції України визначено, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Згідно ч. 2, 3 ст. 14 КАС України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. У рішенні від 30 червня 2009 року №16-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, та наголосив, що виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової (абз.1 пп.3.2 п.3, абз.2 п.4 мотивувальної частини). Виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатись як невід`ємна частина «судового процесу» для цілей ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішенні Європейського суду з прав людини від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції» суд підкреслив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як невід`ємна частина судового розгляду. Здійснення права на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру було б ілюзорним, якби внутрішня правова система допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося б на шкоду однієї зі сторін (п. 40). Крім того, у рішеннях Європейського Суду з прав людини у справах «Бурдов проти Росії» від 07.05.2002 року, «Ромашов проти України» від 27.07.2004 року, «Шаренок проти України» від 22.02.2004 року зазначається, що право на судовий захист було б ілюзорним, якби правова система держави дозволяла щоб остаточне зобов`язальне рішення залишалося без дієвим на шкоду одній із сторін; виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має вважатися невід`ємною частиною судового процесу. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення у справі «Сокур проти України» (Sokur v. Ukraine), №29439/02, від 26 квітня 2005 року, та у справі «Крищук проти України» (Kryshchuk v. Ukraine), №1811/06, від 19 лютого 2009 року). Відповідно до статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. За приписами частин 1 та 2 статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Суд зазначає, що судовий контроль - це спеціальний вид провадження в адміністративному судочинстві, відмінний від позовного, що має спеціальну мету та полягає не у вирішенні нового публічно-правового спору, а у перевірці всіх обставин, що перешкоджають виконанню такої постанови суду та відновленню порушених прав особи-позивача. З аналізу зазначених норм законодавства слідує, що КАС України регламентовано право суду застосовувати інститут судового контролю шляхом зобов`язання відповідача подати звіт про виконання рішення суду, визнання протиправними рішень, дій. Для застосування наведених процесуальних заходів мають бути наявні відповідні правові умови. Законодавець фактично наділив суд повноваженнями контролю за виконанням того, що для суб`єкта владних повноважень передбачив у своєму рішенні адміністративний суд. Правовою підставою для зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення є наявність об`єктивних підтверджених належними і допустимими доказами підстав вважати, що за відсутності такого заходу судового контролю рішення суду залишиться невиконаним або для його виконання доведеться докласти значних зусиль. При цьому суд, встановлюючи строк для подання звіту, повинен враховувати особливості покладених обов`язків згідно із судовим рішенням та можливості суб`єкта владних повноважень їх виконати. Норма статті 382 КАС України не містить застереження, що суд може встановити судовий контроль за виконанням судового рішення лише одночасно з ухваленням останнього. У випадку ухилення боржника - суб`єкта владних повноважень від виконання судового рішення суд може постановити ухвалу про зобов`язання останнього подати звіт і після постановлення рішення у справі, якщо цього потребують обставини справи. Верховний Суд у постанові від 20 лютого 2019 року у справі № 806/2143/15 (адміністративне провадження № К/9901/5159/18) звертав увагу, що зазначені правові норми КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання або неналежне виконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі. Крім того, Верховний Суд зазначив, що наявність у КАС України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому КАС (ст. 382 КАС України), який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення. Аналогічна правова позиція викладена і в постанові ВС від 03.04.2019 року у справі №820/4261/18. Суд зазначає, що стаття 382 КАС України регулює порядок застосування судового контролю таким чином, що процесуальна можливість зобов`язання подати звіт існує у суду тільки та виключно на стадії прийняття судового рішення, яким спір вирішується по суті заявлених позовних вимог, оскільки положення ч. 1 ст. 382 КАС України не встановлюють зазначеного обмеження. За змістом вказаної норми права обов`язок подати звіт про виконання судового рішення може встановити суд, який його ухвалив. Таке питання може бути вирішене судом одночасно з прийняттям рішення, так і після завершення розгляду справи. Верховний Суд у постанові від 04 березня 2020 року у справі № 539/3406/17 також не погодився із висновком про те, що ст. 382 КАС України регулює порядок застосування судового контролю таким чином, що процесуальна можливість зобов`язання подати звіт існує у суду тільки та виключно на стадії прийняття судового рішення, яким спір вирішується по суті заявлених позовних вимог. Верховний Суд зазначив, що законодавець у вказаній нормі процесуального кодексу фактично наділив суд повноваженнями контролю за виконанням того, що для суб`єкта владних повноважень передбачив у своєму рішенні адміністративний суд. Такий контроль здійснюється саме після прийняття судового рішення. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2020 року у справі № 800/320/17 сформульовано правовий висновок про можливість встановлення судового контролю, передбаченого ст. 382 КАС України, після прийняття кінцевого рішення у справі. Також, суд вважає помилковим посилання суду першої інстанції на відсутність виконавчого провадження, оскільки ст. 382 КАС України не встановлює жодної вимоги щодо обов`язкового звернення з виконавчими листами до органів/осіб, які забезпечують виконання судових рішень, а також надання доказів неможливості державним виконавцем виконати таке судове рішення у порядку Закону України «Про виконавче провадження». Встановлення судового контролю у порядку ст. 382 КАС України є однією з повноцінних форм забезпечення виконання судових рішень, яка встановлена з єдиною метою - фактичне виконання судового рішення на користь позивача. Оскільки статтею 382 Розділ IV КАС України регламентовано інститут судового контролю за виконанням судового рішення, Законом України «Про виконавче провадження» - порядок примусового виконання судового рішення, а Кримінальним кодексом України - кримінальну відповідальність за невиконання судового рішення. Суд зазначає, що право суду на встановлення судового контролю не обмежується відкриттям такого провадження та звернення позивача до органів, що здійснюють примусове виконання рішень судів, не звільняє відповідача від обов`язку вживати дії направлені на виконання рішення суду в самостійному порядку. Виконання судового рішення є частиною процедури відновлення порушеного права особи в судовому порядку, при цьому обов`язок суду контролювати виконання свого рішення закріплено безпосередньо Конституцією України. Колегія суддів зазначає, що встановлення судового контролю за виконанням рішення суду є однією з гарантій виконання такого рішення. З матеріалів справи вбачається, що станом на дату звернення позивача з клопотанням про встановлення судового контролю за судовим рішенням та розгляду клопотання, рішення суду не було виконано. Зазначене підтверджується поясненнями відповідача наведеними в скарзі. З урахуванням обставин справи, характеру спірних правовідносин, предмета та категорії спору, практики правозастосування, що складалася з приводу спорів цієї категорії, зокрема й суду касаційної інстанції, суд дійшов до висновку щодо не підтвердження виконання рішення суду у повному обсязі, оскільки на момент розгляду судами першої та апеляційної інстанцій виплати суми пенсії здійснено не було. З пояснень відповідача вбачається, що для забезпечення виконання рішень суду визначено механізм використання коштів, передбачених у державному бюджеті, та на даний час відсутнє фінансове забезпечення. Суд зазначає, що наведені відповідачем пояснення, в якому зазначено про включення коштів на виплату позивачу сум до бюджетної програми не є достатнім доказом на підтвердження вчинення Управлінням всіх можливих заходів з метою виконання судового рішення. Доказів того, що відповідачем щомісяця надається інформація про потребу в бюджетних асигнуваннях з метою виплати заборгованості матеріалами справи не підтверджують. Доводи про неможливість виконання судового рішення в частині виплати сум з огляду на відсутність бюджетних асигнувань на вказані цілі, колегія суддів оцінює критично, оскільки як вже зазначалось доказів вчинення всіх можливих заходів для забезпечення реального здійснення виплати позивачу відповідної суми заборгованості відповідач ні суду першої ні апеляційної інстанції не надав. Лише посилання на відсутність бюджетного фінансування без вчинення відповідних дій з метою виконання судового рішення в повному обсязі не може бути виправданням з боку Держави невиконання рішення суду та відмови особі у захисті (реалізації) її порушених прав. Відповідач та суд посилається на запровадженням правового режиму воєнного стану на території України, як підставу неможливості виконання рішення суду з огляду на обмежене фінансування, суд зазначає, що сам лише факт запровадження воєнного стану не може бути підставою для висновку щодо неможливості виконання рішення суду з незалежних від відповідача причин, вказане питання вирішується в кожному конкретному випадку, виходячи з доводів наведених сторонами та наданих у їх підтвердження доказів. Суд також зазначає, що у даному випадку, будь-яких змін до законодавства в частині виконання рішень суду не вносились. Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема у пункті 54 Рішення Європейського суду з прав людини, справа «Юрій Миколайович Іванов проти України» (Заява N 40450/04), звертав увагу, що саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до вимог Конвенції. В пункті 40 рішення у справі "Горнсбі проти Греції" Європейський суд з прав людини вказав, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов`язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін. Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (рішення у справі "Піалопулос та інші проти Греції", пункт 68). В рішенні у справі "Шмалько проти України" від 20.07.2004 року Європейський Суд з прав людини зауважував, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (п. 43). У справі «Сорінг проти Об`єднаного Королівства» від 07.07.1989 Європейський суд визначив, що на державі лежить прямий обов`язок дотримуватися громадянських прав осіб і забезпечувати належне та своєчасне виконання рішення суду, що набрало законної сили. Виконання будь-якого судового рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя, а отже, має відповідати вимогам ст. 6 Конвенції. Поза сумнівом, вирішення справи в суді без невиправданого і необґрунтованого зволікання є запорукою ефективного захисту особою своїх прав. Водночас судовий захист, як і діяльність суду, не може вважатися дієвим, якщо судові рішення не виконуються або виконуються неналежним чином і без контролю суду за їх виконанням, зазначено в Концепції Пункт 1 ст. 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру. Право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист. Зазначене свідчить про те, що рішення суду не виконано в повному обсязі, а тому суд вважає за необхідне встановити контроль за виконанням рішення суду першої інстанції - шляхом зобов`язання подати до суду першої інстанції звіт про його повне виконання у місячний строк з дня набрання цією постановою законної сили, що обумовлює задоволення заяви позивача та його апеляційної скарги в цій частині. Відповідно до ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що ухвала суду першої інстанції є такою, що підлягає скасуванню, заява про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду першої інстанції підлягає задоволенню.

Результат розгляду: granted