Рішення адміністративного суду від 2022-07-26 00:00:00+03

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову Козелецького відділу державної виконавчої служби у Чернігівському районі Чернігівської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) про закінчення виконавчого провадження №64177657 від 19.10.2021. Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 07.06.2022 у задоволенні позову відмовлено. Позивач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що оскаржувана постанова про закінчення виконавчого провадження є неправомірною. Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав. Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що на виконанні у відповідача перебувало виконавче провадження №64177657 з виконання виконавчого листа №620/3290/20, виданого 09.12.2020 Чернігівським окружним адміністративним судом про: зобов`язання Військової частини [NUMBER] нарахувати і виплатити на користь [PERSON] індексації грошового забезпечення за період з 28.10.2016 по 22.04.2019 включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) в період з 28.10.2016 по 28.02.2018 - січень 2008 року, а в період з 01.03.2018 по 22.04.2019 - березень 2018 року з урахуванням абзацу 4 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078. Так, державним виконавцем 18.01.2021 винесена постанова про відкриття виконавчого провадження. Боржник листом від 26.01.2021 №156 повідомив про те, що судове рішення виконано, надавши як доказ, платіжне доручення від 20.01.2021 №5594. Проте, 11.02.2021 [PERSON] звернувся до відповідача із заявою, в якій виклав свої міркування щодо належної суми індексації, яку має виплатити йому боржник та просив не закінчувати виконавче провадження. Листом №296 на адресу відповідача 12.02.2021 боржником було надіслано розрахунок індексації грошового забезпечення позивача від 11.02.2021 №53303. Також, у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду у справі №620/3290/20, виконавче провадження було зупинено постановою від 22.03.2021. У подальшому, 11.10.2021 на адресу відповідача було подано заяву про закінчення виконавчого провадження та 19.10.2021 винесено постанову про закінчення виконавчого провадження. Не погодившись з таким рішенням, позивач звернувся до суду з позовом. Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що позивачу фактично переведено нарахування та виплату індексації грошового забезпечення, що підтверджується платіжним дорученням та розрахунком індексації грошового забезпечення, а тому у державного виконавця були відсутні підстави вважати що рішення суду відповідачем не виконано. Також суд першої інстанції вказав, що позивачем обрано невірний спосіб захисту порушеного права, оскільки рішення суду, яке підлягало виконанню, не містить вказівок щодо проведення перерахунку та виплати в тому чи іншому розмірі. Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого. Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Відповідно до частини першої статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. За пунктом 1 частини другої статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом. Відповідно до пункту 9 частини першої статті 39 Закону № 1404-VIII виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Аналіз викладеного дає підстави для висновку, що здійснюючи примусове виконання рішення, державний виконавець має перевіряти факт його виконання у точній відповідності до зобов`язальної частини такого рішення. Прийняття постанови про закінчення виконавчого провадження у відповідності до пункту 9 частини першої статті 39 Закону № 1404-VIII може мати місце лише у тому випадку, коли виконавець достовірно пересвідчився у факті виконання рішення. Як зазначалося, згідно виконавчого листа, який перебував на виконанні у відповідача, боржник мав здійснити нарахування та виплату позивачу індексації грошового забезпечення за період з 28.10.2016 по 22.04.2019 із застосуванням базового місяця індексації - січень 2008 року (в період з 28.10.2016 по 28.02.2018) та березень 2018 року (в період з 01.03.2018 по 22.04.2019). Тобто, саме обставини періоду виплати та вірно застосованих при такій виплаті місяців індексації підлягали з`ясуванню виконавцем при вирішенні питання можливості закінчення виконавчого провадження у зв`язку із повним виконанням рішення. Помилковими є мотиви суду першої інстанції про те, що у даній справі фактично позивач ставить питання розміру належної йому до виплати індексації. Натомість, колегія суддів наголошує, що предметом спору у даній справі є рішення виконавця, при оцінці якого суд має перевірити чи належним чином виконавець встановив факт виконання судового рішення щодо нарахування та виплати певних сум із застосуванням, зокрема, вказаних у рішенні даних щодо періоду виплати та базового місяця індексації. Так, як вбачається з матеріалів справи, відповідачу боржником були надані документи щодо виплати позивачу 4435,68 грн індексації та розрахунок цієї суми, у якому зазначено, окрім іншого, що за період з 28.10.2016 по 28.02.2018 було застосовано базовий місяць індексації - березень 2008 року. Проте, колегія суддів звертає увагу на те, що наведена інформація, вказана у розрахунку боржника, не відповідає дійсності. Згідно абзацу другого статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 № 1282-XII (далі - Закон № 1282-ХІІ) зазначено, що індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Відповідно до статті 2 Закону № 1282-ХІІ індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру: пенсії; стипендії; оплата праці (грошове забезпечення); <…>. За частиною шостою статті 2 Закону № 1282-ХІІ індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. Відповідно до статті 3 Закону № 1282-ХІІ індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Згідно з частинами першою-четвертою статті 4 Закону № 1282-ХІІ індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті. Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін. Згідно частини першої статті 4 Закону № 1282-ХІІ (у редакції, що діяла до набрання чинності Законом України № 911-VIII від 24.12.2015) індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка. Аналіз викладеного дає підстави для висновку, що у контексті виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 23.10.2020 у справі №620/3290/20, боржник мав нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення позивача, розраховуючи коефіцієнт індексації наростаючим підсумком починаючи з березня 2008 року, коли величина індексу споживчих цін перевищувала 101 відсотка, та з березня 2018 року, коли величина індексу споживчих цін перевищувала 103 відсотка. Натомість, як вбачається з наданого боржником розрахунку, при визначенні розміру коефіцієнта індексації ним не враховувався період до жовтня 2016 року, тобто фактично при нарахуванні індексації за період з 28.10.2016 по 28.02.2018, базовим місяцем визначено не березень 2008 року, а жовтень 2016 року, що не відповідає зобов`язальній частині рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 23.10.2020 у справі №620/3290/20, примусове виконання якого здійснювалося відповідачем. Тобто, надаючи інформацію про виконання рішення суду, Військова частина [NUMBER] надала недостовірну інформацію щодо використаного під час нарахування індексації базового місяця. Наведене свідчить, що боржником у виконавчому провадженні №64177657 не було належним чином виконане рішення суду в частині нарахування та виплати стягувачу індексації грошового забезпечення із урахуванням базового місяця індексації - березень 2008 року за період з 28.10.2016 по 28.02.2018, а тому підстави для прийняття оскаржуваного рішення про закриття виконавчого провадження у відповідності до пункту 9 частини першої статті 39 Закону № 1404-VIII були відсутні. Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв помилкове рішення про відмову у задоволенні позову. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя . Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Інші доводи учасників справи висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини. Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС). Відповідно до пункту другого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. За змістом частини першої статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Оскільки судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, то оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню, а позов задоволенню.

Результат розгляду: granted