Рішення адміністративного суду від 2022-01-11 00:00:00+02

[PERSON] ( далі за текстом- позивач, [PERSON] ) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини [NUMBER] ( далі за текстом - відповідач) , в якому просив суд: - визнати [PERSON] , таким, що станом на 15.03.2019 набув право на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби по контракту за вислугу в 13 (тринадцять) календарних років; - визнати Військову частину [NUMBER] винною у несплаті [PERSON] одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби по контракту за вислугу в 13 (тринадцять) календарних років; - зобов`язати Військову частину [NUMBER] сплатити [PERSON] одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби по контракту за вислугу в 13 (тринадцять) календарних років. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він має право на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби по контракту за вислугу років, оскільки має понад 10 років такої вислуги, а саме - 13 (тринадцять) календарних років. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 07.10.2021 по справі № 520/14494/21 у задоволенні позову відмовлено. Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просив його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі. Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги позивач зазначає, що \~він має право на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби по контракту за вислугу, оскільки має понад 10 років такої вислуги, а саме - 13 (тринадцять) календарних років. Посилаючись на приписи Закону СРСР «Про загальний військовий обов`язок» стверджує, що період його навчання у військовому навчальному закладі має зараховуватися до вислуги років в повному обсязі, оскільки таке навчання прирівнюється до проходження дійсної військової служби. Відповідач, не погодившись з доводами апеляційної скарги, надав відзив, в якому просив відмовити у її задоволенні посилаючись на відсутність у позивача достатнього стажу для призначення одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби по контракту за вислугу років. Враховуючи подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження, справа розглядається в порядку письмового провадження, відповідно до приписів п.3 ч.1 ст.311 КАС України, за наявними в справі матеріалами. Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено та підтверджено \~в суді апеляційної інстанції, що [PERSON] проходив військову службу по контракту у військовій частині [NUMBER] . 15.03.2019 позивача звільнено з військової служби у зв`язку з закінченням контракту на підставі наказу командира військової частини [NUMBER] № 78 від 15.03.2019. При звільненні позивачу не призначалася та не виплачувалася одноразова грошова допомога при звільненні з військової служби. Позивач, вважаючи що відповідачем допущена протиправна бездіяльність, звернувся до суду з цим позовом. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що у позивача не достатньо вислуги років для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, щодо позовних вимог про визнання дій протиправними та зобов`язання військової частини [NUMBER] нарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби по контракту за вислугу в 13 (тринадцять) календарних років, колегія суддів зазначає наступне. Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (надалі Закон № 2011-XII) відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі. Відповідно до абз. 1 п. 2 ст. 15 Закону № 2011-XII( в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше. Згідно з п. 6 ст. 15 Закону № 2011-XII у разі повторного звільнення військовослужбовців з військової служби одноразова грошова допомога, передбачена цим пунктом, виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні не набули права на отримання такої грошової допомоги. Подібне нормативно-правове регулювання мітиться також у ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (надалі Закон № 2262-XII). Відповідно до ч. 2 ст. 17 Закону №2262-XII до вислуги років поліцейським, співробітникам Служби судової охорони, особам офіцерського складу, особам середнього, старшого та вищого начальницького складу органів внутрішніх справ, державної пожежної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції чи Державної кримінально-виконавчої служби України при призначенні пенсії на умовах цього Закону додатково зараховується час їхнього навчання (незалежно від форми навчання) у цивільних вищих навчальних закладах, а також в інших навчальних закладах, після закінчення яких присвоюється офіцерське (спеціальне) звання, до вступу на військову службу, службу до органів внутрішніх справ, Національної поліції, Служби судової охорони, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції чи Державної кримінально-виконавчої служби України або призначення на відповідну посаду в межах до п`яти років із розрахунку один рік навчання за шість місяців служби. Відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ" і постанови Верховної Ради України про порядок введення в дію цього Закону Кабінет Міністрів України Постановою від 17 липня 1992 р. № 393 затверджено Порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони та членам їхніх сімей (надалі -Постанова № 393, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Згідно з абз. 3, 7 п. 10 Постанови № 393 військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, поліцейським, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби: які звільняються із служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, за наявності вислуги 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби; які звільняються із служби повторно, одноразова грошова допомога виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, що при попередньому звільненні не набули право на отримання такої допомоги. При цьому, абз. 8 п. 10 Постанови № 393 визначено, що строк календарної служби для визначення розміру одноразової грошової допомоги обчислюється згідно з пунктами 1 і 2 цієї постанови. Згідно з п. 1 Постанови № 393 установлено, що для призначення пенсій за вислугу років відповідно до Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, особам, зазначеним у пункті ж статті 1-2 такого Закону, до вислуги років зараховуються, зокрема: -військова служба в Збройних Силах, Державній прикордонній службі, Національній гвардії, Управлінні державної охорони, Цивільній обороні України, внутрішніх військах Міністерства внутрішніх справ та інших військових формуваннях, створених Верховною Радою України, Службі безпеки України, Службі зовнішньої розвідки, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації, Державній спеціальній службі транспорту; -служба в органах внутрішніх справ України, органах і підрозділах цивільного захисту на посадах начальницького і рядового складу з дня призначення на відповідну посаду; -дійсна військова служба у Радянській Армії та Військово-Морському Флоті, прикордонних, внутрішніх, залізничних військах, в органах державної безпеки та інших військових формуваннях колишнього СРСР, а також служба в органах внутрішніх справ колишнього СРСР та інші види служби і періоди роботи, які відповідно до законодавства колишнього СРСР зараховувалися до вислуги років для призначення пенсій військовослужбовцям, а також особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ. Вислуга років (у тому числі на пільгових умовах) у цьому випадку обчислюється у порядку, встановленому законодавством колишнього СРСР, якщо цією постановою не передбачено більш пільгових умов зарахування до вислуги років часу служби для призначення пенсій військовослужбовцям та особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, тощо. Разом з цим, колегія суддів зазначає, що питання врахування періоду навчання позивача у Орджонікідзевському вищому військовому командному училищі ім. С.М. Кирова МВД СССР було врегульовано Законом СРСР «Про загальний військовий обов`язок» (надалі - Закон СРСР), який був чинним на момент проходження навчання позивачем. Вказаний Закон СРСР визначав таке. Військова служба складається із дійсної військової служби та служби у запасі Збройних Сил СРСР (ст. 5 Закону СРСР). Громадяни, які перебувають на дійсній військовій службі, називаються військовослужбовцями, а які перебувають у запасі - військовозобов`язаними (ст. 6 Закону СРСР). Громадяни чоловічої статі, які виявили бажання навчатися у військово-навчальних закладах, можуть бути прийняті до цих навчальних закладів після досягнення ними 17-річного віку або якщо їм виповнюється 17 років на рік вступу на навчання. Громадяни, прийняті до військово-навчальних закладів, перебувають у справжній військовій службі і називаються курсантами. Там поширюються обов`язки, встановлені для військовослужбовців термінової служби. Вони та їхні сім`ї користуються правами, пільгами та перевагами, передбаченими чинним законодавством для військовослужбовців строкової служби та їхніх сімей (ст. 11 Закону СРСР). Курсанти військово-навчальних закладів, відраховані за погану успішність, небажання навчатися або за недисциплінованість, якщо вони до вступу до військово-навчальних закладів не відслужили встановлений термін дійсної військової служби, направляються до військових частин для проходження встановленого терміну дійсної військової служби. За умови їхньої бездоганної служби у частині не менше шести місяців час навчання у військово-навчальному закладі цим військовослужбовцем зараховується у строк дійсної військової служби у порядку, що визначається Міністерством оборони СРСР (ст. 12 Закону СРСР). Аналіз вказаних приписів свідчить про те, що навчання особи у військово-навчальних закладах охоплюється поняттям дійсної військової служби, а відтак, з урахуванням п. 1 Постанови № 393, такий період навчання позивача має зараховуватися до його вислуги років, в тому числі для призначення одноразової грошової допомоги при звільненні. З матеріалів справи вбачається, що позивач проходив службу: - з 05.08.1983 по 13.08.1987 - навчання у Орджонікідзевському вищому військовому командному училищі ім. С.М. Кирова МВД СССР, за результатами якого позивачеві присвоєно військове звання лейтенант, тривалістю 4 роки 0 місяців 8 днів ; - з 13.08.1987 по 17.10.1989 - проходив дійсну військову службу на посаді командира взводу роти, тривалістю 2 роки 2 місяці 4 дні; - з 05.08.1992 по 14.05.1996 - в органах внутрішніх справ, що підтверджується довідкою Ліквідаційної комісії МВС № 3/2-3417 від 17.09.2018, тривалістю 3 роки 9 місяців 9 днів; - з 06.02.2015 по 21.04.2016 - у Збройних Силах України (позивач призваний за мобілізацією), тривалістю 1 рік 2 місяці 15 днів; - з 05.06.2017 по 15.03.2019 у Збройних Силах України за контрактом, тривалістю 1 рік 9 місяців 10 днів. З огляду на наведене нормативно-правове регулювання та фактичні обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що до вислуги років позивача для призначення одноразової грошової допомоги при звільненні має бути включений його стаж: навчання у Орджонікідзевському вищому військовому командному училищі ім. С.М. Кирова МВД СССР - з 13.08.1987 по 17.10.1989, проходження дійсної військової служби на посаді командира взводу роти - з 13.08.1987 по 17.10.1989, служби в органах внутрішніх справ - з 05.08.1992 по 14.05.1996 та Збройних Сил України - з 06.02.2015 по 21.04.2016, 05.06.2017 по 15.03.2019. За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що вислуга років позивача складає 12 років 11 місяців 16 днів. Виплата грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу здійснюється в порядку, що затверджується Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством інфраструктури, Державною службою з надзвичайних ситуацій, Службою безпеки, Адміністрацією Державної прикордонної служби, Управлінням державної охорони, Службою зовнішньої розвідки, Державною пенітенціарною службою, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації (далі - державні органи) (пункт 2\~ \~\~\~\~\~\~постанови КМУ №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 07 листопада 2007 року). Відповідно до п. 1,2 Розділу ХХХІІ Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої Наказом МВС № 260 від 07.06.2018р.\~ \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, що звільняються зі служби, виплачується одноразова грошова допомога в розмірах, визначених\~ \~статтею 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Строк календарної служби для визначення розміру одноразової грошової допомоги обчислюється згідно з пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей» встановлено, що до вислуги років зараховуються: військова служба в Збройних Силах, служба в органах внутрішніх справ України, дійсна військова служба у Радянській Армії та Військово-Морському Флоті, прикордонних, внутрішніх, залізничих військах, в органах державної безпеки та інших військових формуваннях колишнього СРСР. Колегія суддів зазначає, що ч. 2 \~ст. 15 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»\~ \~не передбачає будь-яких обмежень щодо обчислення такої вислуги лише в календарних роках, а передбачає виплату одноразової грошової допомоги у разі звільнення за наявності вислуги 10 років і більше. З системного аналізу наведених правових норм вбачається, що поняття «календарна вислуга років» застосовується не для позначення необхідної для призначення допомоги вислуги років, а для визначення розміру грошової допомоги: «в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби». При цьому, умовою набуття права на призначення та виплату одноразової грошової допомоги відповідно до частини другої статті 15 «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» є наявність «вислуги 10 років і більше». Таким чином, в частині другій статті 15 Законі України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відсутня пряма вказівка на те, що право на призначення та виплату одноразової грошової допомоги виникає за наявності 10 і більше календарних років вислуги. Наведена правова позиція вже була викладена Верховним Судом у постанові від 11.04.2018 у справі №806/2104/17, і колегія суддів не знаходить підстав для відступлення від такої позиції. Також, правова позиція щодо застосування приписів частини другої статті 15 Закону №2011-XII\~ \~неодноразово викладалася у\~ \~постановах Верховного Суду, зокрема, від 11 квітня 2018 року у справі № 806/2104/17, від 24 листопада 2020 року у справі № 822/3008/17, від 21 квітня 2021 року № 380/2427/20, від 27.05.2021 у справі № 1.380.2019.005965. Відповідно до усталеної позиції Верховного Суду правова норма частини другої статті 15 Законі №2011-XII\~ \~не містить вказівки на те, що право на призначення та виплату одноразової грошової допомоги виникає за наявності 10 і більше саме календарних років вислуги. Поняття «календарна вислуга років» застосовується не для позначення необхідної для призначення допомоги вислуги років, а для визначення розміру грошової допомоги, а саме: «в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби». При цьому, Верховний Суд наголошував, що умовою набуття права на призначення та виплату одноразової грошової допомоги відповідно до частини другої статті 15 Закону № 2011-XII\~ \~є наявність «вислуги 10 років і більше». Колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю. Згідно з ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини, та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю; 7) тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об`єднання громадян; 8) примусовий розпуск (ліквідацію) об`єднання громадян; 9) примусове видворення іноземця чи особи без громадянства за межі України; 10) інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів; 11) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення примусового видворення за межі території України або про продовження строку такого затримання; 12) затримання іноземця або особи без громадянства до вирішення питання про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні; 13) затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; 14) звільнення іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації; 15) зобов`язання іноземця або особи без громадянства внести заставу. Виходячи із системного аналізу вказаних приписів КАС України, заявлені позивачем вимоги щодо визнання [PERSON] , таким, що станом на 15.03.2019 набув право на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби по контракту за вислугу та визнання Військової частини [NUMBER] винною у несплаті [PERSON] одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби по контракту за вислугу в 13 (тринадцять) календарних років не можуть бути задоволеними. Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. З огляду на вказане колегія суддів вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та задовольнити позовні вимоги шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не призначення та не виплати позивачеві одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби по контракту за вислугу в 12 (дванадцять) календарних років. На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку. Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким. У справі, що переглядається, повноваження відповідача щодо призначення одноразової грошової допомоги передбачені Законами України № 2011-XII, №2262-XII та Постановою № 393. Умови, за яких відповідач відмовляє у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги визначені вказаними вище Законами України № 2011-XII, №2262-XII та Постановою № 393. Якщо такі умови відсутні, відповідач зобов`язаний призначити та виплатити відповідну одноразову грошову допомогу. Повноваження Військової частини [NUMBER] та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу, за умов, визначених наведеними нормативно-правовими актами, - призначити та виплатити одноразову грошову допомогу при звільненні, виходячи з 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними. Відповідно до ч.1 ст.245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів (п.п. 2, 3, 10 ч. 2 ст. 245 КАС України). У випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні (ч.4 ст.245 КАС України). Колегія суддів зауважує, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення. Така правова позиція узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 08.11.2019 по справі № 227/3208/16-а. Також, колегія суддів звертає увагу на те, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав. Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 р. (остаточне) по справі "ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ" (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява N 28924/04) констатував: "50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. theUnitedKingdom), пп. 28 - 36, Series A N 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia), заява N 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II)". Враховуючи викладене, беручи до уваги, що позивач має вислугу років понад 10 років (12 повних років), а посилання відповідача на те, що вислуга років позивача складає менше 10 років, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, колегія суддів вважає, що з метою повного та ефективного захисту прав позивача, необхідно зобов`язати відповідача призначити та виплатити позивачеві одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби по контракту за вислугу в 12 (дванадцять) календарних років. Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29). Також суд у цій справі враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (п. 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. За приписами п. 2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Згідно зі ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам по справі, в той час як доводи апеляційної скарги спростовують позицію суду, викладену в оскаржуваному судовому рішенні, підтверджують допущення судом першої інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, а клопотання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу ним не заявлялось, тому відсутні підстави для розподілу судових витрат.

Результат розгляду: partial