Рішення адміністративного суду від 2022-02-16 00:00:00+02

21.04.2021р. [PERSON] звернувся з позовом до Головного управління ДПС у Львівській \~області в якому просив суд, визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 22.02.2021р. №Ф-6893-52 у розмірі \~- 37788 грн. 74 коп. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 08.06.2021р. позов задоволено. Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, апелянт Головне управління ДПС у Львівській області подав апеляційну скаргу із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Просить суд, скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове яким в позові відмовити. Представник \~апелянта Паїк М.В. в судовому засіданні просив суд, апеляційну скаргу задовольнити з підстав в ній зазначених. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав. ч.2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. В ст.67 Конституції України \~визначено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Головне управління ДПС у Львівській області відповідно до ст.25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів 22.02.2021р. прийняв вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-6893-52 згідно якої загальна сума боргу платника єдиного внеску становить 37788, 74 грн. Згідно \~витягу Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань [PERSON] з 15.09.2005р. 26.03.2021р. зареєстрований як фізична особа - підприємець. Крім того, позивач з 23.06.2016р. 2903.2019р. працював на посаді головного бухгалтера ТзОВ "Магнум Проект", ТзОВ "Меткомтех", ТзОВ "ТВК Енергоприлад". Як видно з матеріалів справи, в період з червня 2016р.-грудень 2020р. вищевказані підприємства як роботодавці [PERSON] здійснювали сплату єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за останнього. Тобто, роботодавець, нараховуючи позивачу заробітну плату, сплачував за нього як страхувальник єдиний соціальний внесок, а тому у [PERSON] не було обов`язку сплачувати єдиний внесок як фізичній особі - підприємцю, адже це призвело б до подвійної сплати єдиного внеску. Системний аналіз \~п.2 ч.1 ст.1, п.1 ч.1 ст.4, п.2 ч.1 ст.7, п.5 ч.1 ст.1, ч.5 ст.8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» дає підстави для висновків, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. В той же час відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» не врегульовано. Верховний Суд у постанові від 04.12.2019р. у справі № 440/2149/19 дійшов висновків, що особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок сплати роботодавцем. В матеріалах справи відсутні докази які вказують на ту обставину, що позивач здійснював підприємницьку діяльність згідно із видами діяльності зазначеними у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та отримання \~доходів від провадження такої господарської діяльності. За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки суб`єкт владних повноважень в особі Головного управління ДПС у Львівський області діяв не у спосіб визначений законами та Конституцією України. Протягом 2017р.-2020р. позивач перебував у трудових відносинах та отримував заробітну плату, на яку страхувальником нараховується та з якої сплачувався єдиний внесок, а вказаний період включений до страхового стажу. При цьому, підприємницьку діяльність останній не здійснював та доходів не отримував. Тому, вимога № Ф-6893-52 від 22.02.2021р. є протиправною. Висновки колегії суддів узгоджуються з правовою позицією яка викладена в Постанові Верховного Суду від \~04.12.2019р. у справі № 440/2149/19; від 05.11.2020р. у справі № 460/2442/19, від 27.02.2020р. у справі № 0440/5632/18. Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією. Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, п.29). Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. В ст.242 КАС України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. ст.316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.

Результат розгляду: denied