Рішення адміністративного суду від 2022-04-04 00:00:00+03

У вересні 2021 року Громадянин Республіки Алжир [PERSON] звернувся в суд із зазначеним позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати наказ Управління Державної міграційної служби України у Волинській області (далі - УДМС, Управління, відповідач) №83 від 14.09.2021 та зобов`язати відповідача оформити документи для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні. Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 26.11.2021 позовні вимоги були задоволені повністю. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, УДМС подало апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити позивачу у задоволенні адміністративного позову. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що з початку 2019 року заявник перебуває на території України нелегально, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту звернувся до УДМС лише зараз саме для того, щоб його не депортували, про що він зазначає у співбесіді. Стосовно побоювання зазнати певних переслідувань, твердження заявника носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації. Також позивач не зміг повідомити обставини, які б вказували, що причини могли бути пов`язані з ймовірними переслідуваннями за ознаками визначення біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Звертає увагу, що згідно інформації по країні походження, ситуація на території Алжиру характеризується стабільною, основоположні права та свободи людини не порушуються та захищаються. Позивач не скористався правом подачі відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк. Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного. З матеріалів справи видно, що 26.08.2021 від громадянина Алжирської Народної Демократичної Республіки, [INFO] , надійшла заява-анкета про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яка у справі знаходиться також і у перекладі на українську мову. Наказом УДМС №83 від 14.09.2021 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», прийнятого на підставі письмового висновку від 13.09.2021, позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 17.09.2021 УДМС проінформувало повідомленням позивача про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Вважаючи оспорюваний наказ протиправним, позивач звернувся до адміністративного суду із зазначеним позовом. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що заява позивача не є очевидно необґрунтованою, не носить характер зловживання, оскільки позивач вперше звернувся з такою заявою, а прийняттям рішення, в якому зазначено про відсутність умов, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» №3671-VI від 09.07.2011 (далі - Закон №3671-VI), відповідач фактично вирішив заяву по суті без оформлення документів для вирішення цього питання. Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного. Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначено Законом №3671-VI. За наведеними у пунктах 1, 4 та 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI визначеннями: біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань. Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року визначено, що поняття біженець включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань. Відповідно до частини першої статті 5 Закону №3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Порядок попереднього розгляду заяв визначений у статті 8 Закону №3671-VI та, серед іншого, передбачає, що протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання. Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися. З аналізу наведених правових норм слідує, що на стадії попереднього розгляду за поданою заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту можливе прийняття двох видів рішень - рішення про оформлення або рішення відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Ці рішення приймаються на підставі письмового висновку працівника, який веде справу і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту. Згідно матеріалів справи, зокрема, анкети від 26.08.2021 та протоколу співбесіди від 08.09.2021 видно, що позивач є громадянином Алжиру, який народився [INFO] в м. Хешир, Алжир, за національністю алжирець, віросповідання мусульманин. Виїзд з країни походження позивач обґрунтував небезпекою для його життя, яка існує у ній внаслідок того, що він є активістом політичної організації під назвою «Рух самовизначення в Кабіли» (М.А.К.), оскільки він бербер, а не араб. Вказана організація має на меті покінчити з несправедливістю, зневагою та пануванням алжирського уряду в регіоні та його народі, позивач приєднався до цієї організації в липні 2006, закінчивши університетську кар`єру в Алжирі, він був серед організаторів та учасників мирних маршів, але алжирська безпека завжди затримувала і довільно допитувала позивача, використовуючи навмисне побиття, змушуючи його вийти з організації та погрожуючи вбити. Зазначав, що був заарештований на мирній демонстрації в 2014 і доставлений до слідчого центру в Алжирі під назвою (центр Антар), де він пробув там протягом тижня в очікуванні розслідування, при цьому, за цей час він побачив багато тортур, жорстокого поводження та побиття, після чого його відвезли в невідомому напрямку, де він був затриманий близько шести місяців. Заявник стверджував, що в разі повернення в країну походження йому загрожує ув`язнення, довільне затримання та катування з боку алжирської держави Відповідно до оспорюваного наказу, позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Висновок, що став підставою для прийняття спірного наказу ґрунтується на судженнях суб`єкта владних повноважень про те, що заявник не підпадає під перелік підстав, викладених у пунктах 1 та 13 статті 1 Закону №3671-VI. Слід зазначити, що спірне рішення прийняте відповідачем на стадії попереднього розгляду заяви, яка передбачена статтею 8 Закону №3671-VI. Сама ж процедура розгляду таких заяв за Законом складається з наступних стадій: - попереднього розгляду заяв (стаття 8 Закону); - розгляд заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (стаття 9 Закону); - прийняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (стаття 10). Така підстава для відмови, як очевидна необґрунтованість заяви, ураховуючи положення пункти 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI, має місце у разі очевидної відсутності у заявника умов, за яких він може вважатися біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту або встановлення факту очевидної відсутності в особи підстав претендувати на статус біженця чи додатковий захист. Отже, заява вважається очевидно необґрунтованою лише в тих випадках, коли вона очевидно не відповідає критеріям міжнародного захисту, а саме у ній взагалі відсутні посилання заявника на існування у заявника побоювань стати жертвою переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, і які можуть бути оцінені як підстави для визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Це слідує з положень частини другої статті 9 Закону №3671-VI та пункту 5.1 Розділу V Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України №649 від 07.09.2011, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за №1146/19884 (далі - Правила №649). Матеріалами справи підтверджується, що позивач не видає себе за іншу особу, з відповідною заявою звернувся вперше хоч і запізненням, проте дану обставину слід враховувати та оцінювати при вирішенні питання стосовно надання або ненадання особі статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, а не на стадії прийняття рішення щодо оформлення документів. Відповідно до ч.2 ст.9 Закону №3671-VI, працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником. Згідно п.5.1 Правил №649, після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу): - проводить співбесіди із заявником або його законним представником з метою виявлення додаткової інформації, що необхідна для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником під час подання заяви; - у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів в установленому порядку звертається із відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжності фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Відомості та обставини, про які зазначено у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та які не підтверджуються документами або іншими фактичними даними, можуть бути враховані під час підготовки висновку за умови, що твердження заявника стосовно обставин, зазначених у заяві, є послідовними і правдоподібними, надана ним інформація не суперечить загальновідомим відомостям, що мають відношення до справи заявника, та встановлена загальна правдоподібність заяви. Оцінка заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється на індивідуальній основі і включає в себе вивчення наявних відомостей про: - всі відповідні факти, що стосуються країни походження на момент прийняття рішення щодо заяви, в тому числі закони і інші нормативно-правові акти країни походження заявника і порядок їх застосування; - відповідні твердження і документи, представлені заявником, у тому числі інформацію про те, що заявник був або може стати об`єктом переслідування чи об`єктом завдання серйозної шкоди; - особисті дані і обставини заявника, включаючи інформацію про те, що заявник був чи може стати об`єктом переслідування чи йому може бути завдано серйозної шкоди. Тобто, прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є лише попередньою стадією розгляду заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а не вирішенням питання про надання такого статусу по суті. Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідач, вирішуючи скаргу позивача, здійснював перевірку обґрунтованості оспорюваного рішення територіального органу ДМС на предмет дотримання вимог частини шостої статті 8 Закону №3671-VI саме на стадії попереднього розгляду заяви позивача. На цій стадії не визначається чи є особа біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту. Встановлюється виключно коректність процедури. Вирішальне значення має дотриманні такої процедури, зокрема щодо встановлення факту очевидної відсутності в особи підстав претендувати на статус біженця чи додатковий захист, або факту звернення за захистом раніше та зловживання. Звертаючись до практики Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), що стосується деяких питань, пов`язаних з розглядом звернень шукачів притулку, то у справі «Мохаммед проти Австрії» (MOHAMMED v. AUSTRIA, заява №2283/12, рішення від 06.06.2013), Суд надав розгорнуте роз`яснення щодо конвенційних гарантій в прискорених процедурах. Ця справа виникла у зв`язку з відмовою органів влади Австрії прийняти звернення шукача притулку, який перед прибуттям до Австрії перебував в Угорщині. Суд вказав, що прискорені процедури розгляду заяв про звернення за притулком, що їх практикує низка європейських країн, спрощують цим країнам процес розгляду заяв, які мають явно нерозумну природу чи є очевидно необґрунтованими. У зв`язку з цим, Суд також встановлював, що коли шукач притулку має доступ до розгляду його заяви по суті в першій інстанції, повторний розгляд заяви за прискореною процедурою сам по собі не позбавляє заявника суворого перегляду його чи її вимог...Суд визнає потребу держав-членів ЄС у полегшенні напруги від великої кількості звернень за притулком, що вони отримують, а особливо у тому, аби знайти спосіб справлятися з повторними та такими, що є явним зловживанням, або необґрунтованими зверненнями за захистом. З іншого боку, Суд недвозначно встановив, що там, де заявник робить небезпідставну скаргу за статтею З Конвенції, він або вона повинні мати доступ до засобу юридичного захисту з автоматичною зупиняючою дією. У цій справі ЄСПЛ установив, що повторна заява про звернення за захистом, подана через рік після першої заяви, не могла вважатися явно необґрунтованою та такою, що не підлягала розгляду по суті з причин повторності. Колегія суддів зазначає, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту мають процесуальний характер. На цій стадії мова йде про рішення щодо прийнятності заяви, а не про розгляд заяви по суті. Розгляд питання про можливість оформлення документів є другим процедурним фільтром, за допомого якого відсікаються від подальшої процедури неприйнятні заяви. Завдання цієї процедури - відкинути заяви, що очевидно не можуть бути і не будуть задоволені, без розгляду по суті. При розгляді питання про оформлення документів відбувається більш глибокий аналіз прийнятності заяви, що дозволяє виявити неочевидні з першого разу причини, з яких заява може бути визнана неприйнятною. Необхідно брати до уваги, що такі рішення про відмову в оформленні документів мають суб`єктивну оцінку. А отже необхідно звертати увагу на коректність такої оцінки. Особливо це стосується використання працівником територіального органу ДМС інформації по країні походження, повноти та точності такої інформації, достовірності джерел, наявності посилань на джерела та обґрунтованості висновків, що робляться на підставі дослідженої інформації по країні походження. Відмова в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на попередній стадії, яка визначена статтею 8 Закону №3671-VI, приймається виключно в тому випадку, якщо заява є очевидно необґрунтованою, тобто в якій взагалі відсутні посилання на існування у заявника побоювань стати жертвою переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, і які можуть бути оцінені як підстави для визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також у випадку, коли заявник видає себе за іншу особу, або повторно звертається із аналогічною заявою вже після того, як йому вже було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Водночас слід враховувати, що оцінка обґрунтованості та реальності наведених заявником побоювань стати жертвою переслідувань в країні своєї громадянської належності, повинна здійснюватися міграційними органами вже на стадії після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 31.03.2021 по справі №520/12239/19 та від 07.02.2022 по справі №640/19866/20, яка в контексті положень ч.5 ст.242 КАС України має бути врахована при розгляді цієї справи. У той же час у висновку УДМС за результатами розгляду заяви позивача, на підставі якої приймалось спірне рішення, робиться аналіз обґрунтованості тих побоювань, про які вказував позивач. Тобто відповідач фактично вирішив заяву по суті без оформлення документів для вирішення цього питання. Отже, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, описаних вище, зважаючи на їхній зміст та юридичну природу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про протиправність оспорюваного наказу та наявності підстав для його скасування. Слід звернути увагу, що згідно п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника. Водночас, відповідно до статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин , а також змісту цього захисту (29.04.2004) у разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: -заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; -всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; -твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та -загальній інформації у його справі; -заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; -встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри. Заявник не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Інші доводи апеляційної скарги зводяться виключно до непогодження з оцінкою обставин справи, при цьому порушень норм процесуального права, які б вплинули або змінили цю оцінку, відповідачем не зазначено. Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення. Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.10 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.

Результат розгляду: denied