Рішення адміністративного суду від 2022-01-10 00:00:00+02

У травні 2021 року позивач ФОП [PERSON] звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача ГУ ДПС у Львівській області, в якому просив визнати протиправною та повністю скасувати вимогу про сплату боргу від 19 лютого 2021 року №Ф-4230-52, видану Головним управлінням ДПС у Львівській області. Відповідач позовних вимог не визнав, в суді першої інстанції подав відзив на позовну заяву, просив відмовити в задоволенні позовних вимог у в повному обсязі у зв`язку з безпідставністю. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 29.07.2021 року позов задоволено повністю. Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДПС у Львівській області про сплату боргу (недоїмки) від 19.02.2021 №Ф-4230-52. З цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач Головне управління ДПС у Львівській області та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що судом при винесенні рішення не враховано усіх обставин справи і таке не базується на нормах чинного законодавства, а тому підлягає скасуванню з підстав, наведених в апеляційній скарзі. В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що як вбачається із реєстру страхувальників позивач перебуває на обліку як платник єдиного внеску з 01.12.2015 року. Відповідно до інтегрованої картки платника податку для фізичних осіб-підприємців, у тому числі які обрали спрощену систему оподаткування, які проводять незалежну професійну діяльність, станом на 31.01.2021 у позивача обліковується недоїмка у розмірі 37788,74 грн., з огляду на що Головним управлінням ДПС у Львівській області виставлено вимогу від 19.02.2021 про сплату боргу. Як вбачається з розрахунку вищезазначеної заборгованості, у позивача обліковується недоїмка у розмірі 37788,74 грн., яка складається із 8448 грн. за 2017 р., 4 несплачених щоквартальних платежів (2457,18 х 4) за 2018 р., 4 несплачених щоквартальних платежів за 2019 р. (2754,18 х 3), а також 4 несплачених щоквартальних платежів за 2020 р. - 2078,12 грн., 1039,06 грн., 3178,12 грн. та 2200,0 грн. (з врахуванням карантинних обмежень). Зазначені суми заборгованості нараховані контролюючим органом згідно з чинними нормами законодавства. Проте, позивачем не виконано вимоги ч.1 п.2 ст.7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» щодо самостійного визначення бази нарахування єдиного внеску. Законодавство покладає в першу чергу такий обов`язок на платника податку. Бездіяльність позивача свідчить про його намір ухилитися від сплати обов`язкових платежів до бюджету. В реєстраційних даних контролюючого органу відсутні дані про те, що відповідач є інвалідом 2 групи. У підтвердженні доводів позовної заяви ним не долучено жодних документів, які підтверджують його інвалідність за період нарахувань сум заборгованості - з 01.01.2018 р. по дату винесення вимоги - 19.02.2021 р.. За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржене рішення суду від 29.07.2021р. та постановити нове судове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог. Позивач подав суду відзив на апеляційну скаргу відповідача, у якому висловив незгоду з її доводами. Просить оскаржене відповідачем рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що дану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, з урахуванням наступного. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що згідно даних Єдиного державного реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, позивач [PERSON] зареєстрований як фізична особа-підприємець 30.11.2015. Згідно із записом від 16.03.2021 №2004150060002071971 підприємницьку діяльність фізичної особи-підприємця [PERSON] припинено. Відповідно до довідки, до акта огляду медико-соціальною експертною комісією, виданої Личаківською міжрайонною МСЕК серії 12 ААВ №032444, [PERSON] є особою з інвалідністю 2 групи з дитинства (а.с. 11). Відповідно до індивідуальної програми реабілітації інваліда №147 від 03.03.2021 МСЕК Личаківська, загальна тривалість перебування на інвалідності [PERSON] з 2007 року (а.с. 12). Головним управлінням ДПС у Львівській області 19.02.2021 сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-4230-52, якою позивача повідомлено про наявність заборгованості зі сплати єдиного внеску в розмірі 37788,74 грн. (а.с. 13). Вважаючи вимогу протиправною, позивач скористався процедурою адміністративного оскарження вимоги шляхом подання скарги від 04.03.2021, яка відповідно до рішення відповідача від 18.03.2021 залишена без розгляду (а.с. 16, 19). Вважаючи вимогу протиправною, позивач звернувся до суду із цим адміністративним позовом. Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно зі статтею 67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Статтею 92 Конституції України передбачено, що виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення і виключно законами України встановлюються, зокрема, система оподаткування, податки і збори. Спірні правовідносини врегульовані нормами Податкового кодексу України (далі - ПК України) в частині відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальності за порушення податкового законодавства, та нормами Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 року №2464-VI (далі - Закон №2464-VI) в частині правових та організаційних засад забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умов та порядку його нарахування і сплати та повноважень органу, що здійснює його збір та ведення обліку. Згідно пункту 2 частини першої статті 1 Закону №2464-VI, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. Відповідно до статті 2 Закону №2464-VI, дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону №2464-VI, платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування. 01 січня 2017 року набрав чинності Закон України від 06 грудня 2016 року №1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі - Закон № 1774-VIII), яким було внесено зміни, зокрема, до пункту 2 частини першої статті 7 Закону №2464-VІ щодо нарахування єдиного внеску його платниками. Так, відповідно до абзаців першого та другого пункту 2 частини першої статті 7 Закону №2464-VІ (у редакції Закону №1774-VIII зі змінами, внесеними Законом України від 03 жовтня 2017 року №2148-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій»), єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску. Таким чином, у зв`язку із внесеними до Закону №2464-VІ змінами щодо нарахування єдиного внеску його платниками у фізичних осіб - підприємців з 01 січня 2017 року виник обов`язок щодо нарахування та сплати єдиного внеску незалежно від того, чи отримували вони дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу. Відповідно до частин другої - четвертої, восьмої, дванадцятої статті 9 Закону №2464-VI, обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. Обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. Обчислення єдиного внеску за минулі періоди, крім випадків сплати єдиного внеску згідно з частиною п`ятою статті 10 цього Закону, здійснюється виходячи з розміру єдиного внеску, що діяв на день нарахування (обчислення, визначення) заробітної плати (доходу), на яку відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. Платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок. Єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника. Згідно з абзацами першим, третім - п`ятим частини четвертої статті 25 Закону №2464-VI, орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату. Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом. Платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею. У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку. Процедуру нарахування і сплати єдиного внеску страхувальниками, визначеними Законом №2464-VI, нарахування і сплати фінансових санкцій, стягнення заборгованості зі сплати страхових коштів органами доходів і зборів визначає Інструкція про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 №449 (далі Інструкція №449). Абзацом другим пункту 2 розділу VI Інструкції №449 установлено, що у разі виявлення органом доходів і зборів своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VІІ цієї Інструкції. Органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску. Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів на суму боргу, що перевищує 10 грн (абзаци перший - третій, одинадцятий пункту 3 розділу VI Інструкції №449). Згідно з абзацом першим пункту 4 розділу VI Інструкції №449, вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи). Колегія суддів зазначає, що у справі, що розглядається, спірним є питання наявності у позивача статусу платника єдиного внеску відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону №2464-VІ і, як наслідок, наявності обов`язку сплачувати єдиний внесок у мінімальному розмірі за період з 01 січня 2017 року та станом на 19 січня 2021 року згідно доводів відповідача відповідно до оскаржуваної вимоги за відсутності доходу від здійснення підприємницької діяльності. Встановлено, що ФОП [PERSON] 30.11.2015 року взятий на облік як платник податків та набув статусу суб`єкта підприємницької діяльності, тобто до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» від 15.05.2003 №755-IV (далі - Закон №755-IV). Отже, вирішальним для розгляду заявленого спору є надання оцінки наявності у позивача статусу платника єдиного внеску відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону №2464-VІ і, як наслідок, наявності обов`язку сплачувати єдиний внесок у мінімальному розмірі за спірний період відповідно до оскаржуваної вимоги. За змістом частини четвертої статті 4 Закону №2464-VI, особи, зазначені у пункті 4 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування. Таким чином, необхідними умовами для застосування положень частини 4 статті 4 Закону №2464-VI є отримання особою статусу пенсіонера чи встановлення такій особі інвалідності, а також отримання нею відповідно до закону пенсії або соціальної допомоги. При цьому єдиною підставою, за наявності якої вказані положення не підлягають застосуванню, - це добровільна згода особи на участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] є особою з інвалідністю 2 групи з дитинства. Відповідно до індивідуальної програми реабілітації загальна тривалість перебування на інвалідності [PERSON] з 2007 року. З урахуванням встановленого колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач [PERSON] , який є особою з інвалідністю, відповідно до частини 4 статті 4 Закону №2464-VI звільняється від сплати за себе єдиного внеску. При цьому, позивач може бути платником єдиного внеску виключно за умови його добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування. Порядок укладання договору про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування встановлений у ч.3 ст.10 Закону №2464-VI, а саме особи, зазначені в частині першій цієї статті, подають до органу доходів і зборів за місцем проживання відповідну заяву в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування. Орган доходів і зборів, що отримав заяву про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, має право перевіряти викладені в заяві відомості та вимагати від особи, яка подала заяву, документи, що підтверджують зазначені відомості. З особою, яка подала заяву про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, органом доходів і зборів в строк не пізніше ніж 30 календарних днів з дня отримання заяви укладається договір про добровільну участь відповідно до типового договору, що затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування. Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази наявності договору на добровільну участь позивача у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, та відповідачем таких доказів не надано. Згідно з ч.1 та ч.2 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У розглядуваній адміністративній справі судом встановлено, що позивач є особою з інвалідністю з 2007 року, що охоплює спірний період, отримує відповідну соціальну допомогу, а відтак звільнений від сплати єдиного внеску в силу вимог ч.4 ст.4 Закону №2464-VI. Судом не встановлено і відповідачем не доведено укладення позивачем договору про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, що вказує на відсутність обов`язку позивача щодо сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Вказаний висновок суду узгоджується із судовою практикою наведеною у постанові Верховного Суду від 05.11.2018 у справі №806/2169/16. Таким чином, суд першої інстанції прийшов до неспростованого висновку, що позивач не має обов`язку щодо сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Така обставина вказує на те, що позивач не є страхувальником у розумінні Закону №2464-VI та не має обов`язку щодо сплати єдиного соціального внеску, а отже, вимога про сплату боргу прийнята стосовно позивача є необґрунтованими. Доводи апеляційної скарги відповідача таких висновків суду не спростовують, а зводяться до їх переоцінки. За таких обставин, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що оскаржувану вимогу Головного управління ДПС у Львівській області про сплату боргу (недоїмки) від 19.02.2021 №Ф-4230-52 не можна вважати правомірною, що є підставою для її скасування. З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при розгляді адміністративної справи всебічно і об`єктивно встановлено обставини справи, оскаржене рішення суду винесене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому немає підстав для його скасування. Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження). Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Результат розгляду: denied