Рішення адміністративного суду від 2022-06-01 00:00:00+03

Товариство з обмеженою відповідальністю «Верея-Д» звернулося до суду з позовом, в якому просить визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України № 4171/5 від 18.11.2021 про задоволення скарги [PERSON] , зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 03.11.2021 за № СК-2864-21. В подальшому позивач подав до суду заяву про забезпечення позову шляхом: - зупинення дії наказу Міністерства юстиції України №4171/5 від 18.11.2021 «Про скасування рішення від 02.09.2021 №60139370, прийняте приватним нотаріусом Київського міського територіального округу Біловар І.О.» до набрання законної сили судовим рішенням за результатами розгляду адміністративної справи №640/35568/21; - заборони суб`єктам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, а саме: виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській та Севастопольській міським, районним, районним у містах Києві та Севастополі державним адміністраціям, державним реєстраторам, державним і приватним нотаріусам, акредитованим суб`єктам, наділеним функціями державного реєстратора, а також іншим особам, уповноваженим на виконання функцій державних реєстраторів, проводити та/або скасовувати державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень, вчиняти будь-які інші реєстраційні дії щодо об`єкта нерухомого майна, розташованого за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 2445923180000. В обґрунтування заяви про забезпечення позову позивач зазначає, що відповідачем порушено процедуру прийняття оскаржуваного наказу, що призвело до порушення прав та законних інтересів позивача. Наголошував, що невжиття заходів забезпечення адміністративного позову може мати наслідком заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам заявника та ускладнить їх відновлення або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль, що відповідає меті застосування правового інституту забезпечення позову. Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 грудня 2021 року заяву про забезпечення позову задоволено. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що станом на дату розгляду заяви про забезпечення позову наказ Міністерства юстиції України №4171/5 від 18.11.2021 не виконаний, при цьому, виконання оскаржуваного наказу до вирішення судом питання про його протиправність може істотно ускладнити ефективний захист прав позивача. Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Міністерство юстиції України подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить скасувати ухвалу та прийняти нове рішення, яким у задоволені заяви про забезпечення позову відмовити у повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що посилання особи на можливе порушення її прав в майбутньому, не може визнаватись достатнім для вжиття заходів забезпечення позову за викладених позивачем доводів та обставин справи. Третя особа, [PERSON] , також звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати зазначену ухвалу та у задоволені заяви про забезпечення позову відмовити у повному обсязі. Апеляційна скарга обґрунтована тим, що прийняті заходи забезпечення позову є неспівмірними, тотожними за змістом з позовними вимогами, сприяють у реалізації третім особам злочинного умислу щодо незаконного заволодіння її майном. Наголошує, що рішення прийнято без з`ясування судом обставин, що мають значення для справи внаслідок чого неправильно застосовано норми процесуального права. Наголошує, що заходи забезпечення позову можуть вживатись виключно у випадку наявності очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення по суті, що на її думку, не було доведено позивачем. В судовому засіданні представник третьої особи вимоги апеляційних скарг підтримала, наполягала на їх задоволенні, просила ухвалу суду першої інстанції скасувати та відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову. Від представника ТОВ «Верея-Д» до суду надійшло письмове клопотання про перенесення судового засідання на іншу дату з посиланням на те, що його не було повідомлено належним чином про дату, час і місце апеляційного розгляду. Проте, колегія суддів вважає, що клопотання не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Так, на адресу суду повернувся конверт від ТОВ «Верея-Д» з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 134-135). Відповідно до ч. 6 ст. 251 КАС України днем вручення судового рішення є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду (пункт 4); день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси (пункт 5). У контексті подібних (схожих) фактичних передумов до такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16.12.2020 у справі №120/4080/19-а, де зазначив про те, що до повноважень адміністративних судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому повідомлення про вручення рекомендованої кореспонденції, повернуті органами зв`язку з позначками «за закінченням терміну зберігання, адресат вибув, адресат відсутній і т. п.», з урахуванням конкретних обставин справи можуть вважатися належними доказами виконання адміністративним судом обов`язку щодо повідомлення учасників судового процесу про вчинення цим судом належних процесуальних дій. Крім того, частиною 1 статті 131 КАС України встановлено, що учасники судового процесу зобов`язані під час провадження у справі повідомляти суд про зміну місця проживання (перебування, знаходження), роботи, служби. У разі неповідомлення про зміну адреси повістка надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку в порядку, визначеному статті 129 цього Кодексу, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає. Рішеннями Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належним їй процесуальним правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18.10. 2018 у справі №821/818/16. Таким чином, позивач у справі вважається належно повідомленим. Згідно ч.2 ст.313 КАС України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Розглядаючи справу в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів дійшла до наступних висновків. Так, відповідно до норм ст. 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю. Ці підстави є оціночними, тому містять небезпеку для застосування заходів забезпечення позову всупереч цілям цієї статті при формальному дотриманні її вимог. Необґрунтоване вжиття таких заходів може привести до правових ускладнень, значно більших, ніж ті, яким вдалося б запобігти, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти. Тобто, інститут забезпечення адміністративного позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі. При цьому заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами. Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу. Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 13.09.2021 у справі № 3Д/460/20, де, серед іншого, йдеться посилання і на іншу судову практику Верховного Суду. При цьому, колегія суддів зазначає, що в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі, а також вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав, будуть значними. Таким чином, обов`язковою умовою застосування заходів забезпечення позову є наявність хоча б однієї з таких обставин: очевидність небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі; доведення позивачем того, що захист його прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат; очевидність ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень. Як вбачається з матеріалів справи, 16.11.2021 Колегією Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції розглянуто скаргу [PERSON] , зареєстровану в Міністерстві юстиції України 03.11.2021 за № СК-2864-21, на рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Біловар І.О. Наказом Міністерства юстиції України №4171/5 від 18.11.2021 скаргу [PERSON] задоволено у повному обсязі, скасовано рішення від 02.09.2021 №60139370, прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Біловар І.О., згідно з яким зареєстровано право власності на квартиру за ТОВ «Верея-Д» у зв`язку із внесенням цієї квартири [PERSON] до статутного капіталу Товариства. Подаючи заяву про забезпечення позову, позивач наголошує на тому, що спірний наказ є очевидно протиправним у зв`язку із порушенням прав позивача (як заінтересованої особи) на участь у розгляді скарги та поданні пояснень по суті скарги, що відповідно не забезпечило об`єктивного розгляду скарги у сфері державної реєстрації.Недотримання порядку розгляду скарги не може і не повинно визнаватися формальним порушенням. При цьому, під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову. З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що виконання оскаржуваного наказу до вирішення судом питання про його протиправність може істотно ускладнити або унеможливити ефективний захист прав позивача і вважає, що судом першої інстанції судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування не вбачається. Доводи апеляційних скарг висновків суду першої інстанції не спростовують. Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм процесуального права.

Результат розгляду: denied