Рішення адміністративного суду від 2023-09-05 00:00:00+03

27.12.2022р. [PERSON] звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до [NUMBER] прикордонного загону ДПСУ (Військова частина [NUMBER] ), в якому просив суд: - визнати протиправною бездіяльність [NUMBER] прикордонного загону ДПСУ (Військова частина [NUMBER] ) щодо ненарахування та невиплати йому середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.08.2021р. по 14.12.2022р. включно; - зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.08.2021р. по 14.12.2022р. включно. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив про те, що відповідачем, на виконання судового рішення від 07.09.2022р. у справі №360/645/22, здійснено виплату (доплату) належного йому розміру грошового забезпечення у сумі - 81734,27 грн. (т.б. з порушенням строків його виплати). Водночас, згідно зі ст.117 КЗпП України, у разі невиплати з вини уповноваженого органу належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені у ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинна виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, як стверджує позивач, він має право на отримання від відповідача середнього заробітку за час затримки виплати коштів (до дня фактичного розрахунку). Однак, відповідач зазначеної вище виплати не здійснив, що слугувало підставою для звернення позивача до суду з даним адміністративним позовом. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2023 року (ухваленим \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~в порядку спрощеного (письмового) провадження) позов [PERSON] - задоволено частково. Визнано протиправними дії відповідача щодо не нарахування та невиплати [PERSON] компенсації за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.04.2019р. по 13.11.2022р. включно. Зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити на користь [PERSON] компенсацію за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.04.2019р. по 13.11.2022р. включно у розмірі 15000 грн. У задоволені решти позовних вимог - відмовлено. Не погоджуючись із зазначеним вище рішенням суду першої інстанції, позивач - [PERSON] та відповідач подали апеляційні скарги. У своїй апеляційній скарзі позивач посилався на те, що судом, при винесенні оскаржуваного судового рішення, було порушено норми матеріального і процесуального права, просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24.04.2023р. та прийняти нове рішення, яким його позовні вимоги - задовольнити повністю. Відповідач же, у своїй апеляційній скарзі навпаки зазначив, що рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24.04.2023р. та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Ухвалами судді П`ятого апеляційного адміністративного суду від 25.04.2023р. і від 24.05.2023р. дані апеляційні скарги - залишені без руху. 17.05.2023р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду. Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 25.05.2023р. та від 07.06.2023р. відкрито апеляційні провадження за апеляційними скаргами учасників справи та призначено їх до розгляду в порядку письмового провадження. Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, можуть бути розглянуті судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження. Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України). Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційних скарг, колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для її часткового задоволення. Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи. Позивач - [PERSON] з 27.03.2013р. по 02.08.2021р. проходив військову службу у Військовій частині [NUMBER] . \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ 02.08.2021р. наказом [NUMBER] прикордонного загону ДПСУ від 02.08.2021р. №258-ОС позивача було звільнено з військової служби в запас відповідно до пп. «а» п.2 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», без надання права носіння військової форми одягу. Вислуга років станом на 02.08.2019р.: календарна 25 років 02 місяців 10 днів, пільгова: 09 років 06 місяців 10 днів, усього 34 років 08 місяця 20 днів. 03.11.2021р. позивач звернувся до відповідача із заявою про нарахування та виплату належних йому сум при звільненні з військової служби, а саме індексації грошового забезпечення за період служби. 10.12.2021р. відповідачем була надана відповідь та, зокрема, довідка про виплати [PERSON] індексації грошового забезпечення з грудня 2015р. по серпень 2021р. із зазначенням базових місяців та фіксованої індексації. 07.09.2022р. рішенням Одеського окружного адміністративного суду у справі №360/645/22 зобов`язано Військову частину [NUMBER] нарахувати і виплатити на користь [PERSON] індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015р. по 28.02.2018р. включно із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008р., і щомісячну фіксовану індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018р. по 02.08.2021р. включно відповідно до абз.4,6 п.5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення» (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003р. за №1078). Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 22.11.2022р. рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07.09.2022р. скасовано в частині задоволення вимог позову [PERSON] про визнання протиправною бездіяльності Військової частини [NUMBER] та зобов`язання нарахувати і виплатити на його користь щомісячну фіксовану індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018р. по 02.08.2021р. включно відповідно до абз.4,6 п.5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення» (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003р. за №1078). Ухвалено в цій частині нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позову [PERSON] . В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07.09.2022р. - залишено без змін. 15.12.2022р., на виконання рішення суду від 07.09.2022р. у справі №360/645/22, відповідачем було виплачено індексацію грошового забезпечення у сумі 82978,96 грн. за період з 01.12.2015р. по 28.02.2018р. Вважаючи, що відповідачем у день його звільнення не було проведено остаточний розрахунок, у зв`язку із чим виникли підстави для виплати середнього грошового забезпечення за весь час такої затримки, позивач звернувся до суду з даним позовом. Вирішуючи справу по суті та частково задовольняючи позов, суд 1-ї інстанції, враховуючи принципи справедливості та співмірності, дійшов висновку, що позивачу підлягає відшкодуванню сума у розмірі - 15000 грн. Однак, колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні у них докази, не в повній мірі погоджується із такими висновками суду 1-ї інстанції та вважає їх частково необґрунтованими, з огляду на наступне. Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Стаття 43 Конституції України закріплює право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Аналогічні положення фактично містяться і в ч.1 ст.2 КЗпП України. За правилами абз.2 ст.233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Так, проходження військової служби визначено Законом України «Про військовий обов`язок \~\~\~і військову службу» від 25.03.1992р. №2232-ХІІ та відповідними положеннями про проходження військової служби, про що свідчить ч.1 ст.2 даного Закону. Військова служба є державною службою особливого характеру, яка, у свою чергу, полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я та віком громадян України іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, і незалежності та територіальної цілісності. Частиною 4 ст.2 Закону №2232-ХІІ визначено, що порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовці визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами. Указом Президента України від 10.12.2008р. № 1153/2008 було затверджене «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», яке визначає порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, а також регулює питання, пов`язані з проходженням служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі. У відповідності до п.242 Положення №1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Слід зазначити, що Положенням №1153/2008 не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільнення військовослужбовця. На відміну ж від зазначеного спеціального законодавства, КЗпП України не регулює питання проходження військової служби. Зокрема, у ст.3 КЗпП України визначено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. При цьому, Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів \~їх сімей» від 20.12.1991р. №2011-ХІІ не передбачає такого виду відповідальності адміністрації установи, як виплату середнього заробітку за час затримки нарахування та здійснення виплат при звільненні, а також даний акт не містить відсильної норми про права військовослужбовця щодо отримання такої компенсації. У той же час, як вірно зазначив суд 1-ї інстанції, дані питання врегульовані КЗпП України. Згідно з ч.1 ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Положеннями ч.1 ст.117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Однак, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (ч.2 ст.117 КЗпП України). З аналізу наведених законодавчих норм вбачається, що умовами застосування ч.1 ст.117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні вказаних вище умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Зокрема, Конституційний Суд України у рішенні від 22.02.2012р. №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.117,237-1 цього Кодексу роз`яснив, що відповідно до ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 26.02.2020р. по справі №821/1083/17, ст.116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При цьому, невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені у ст.117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка, в першу чергу, є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Аналогічні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019р. у справі №761/9584/15-ц та Верховним Судом у постановах від 16.07.2020р. у справі №400/2884/18, від 16.07.2020р. у справі №812/1259/17, від 16.07.2020р. у справі №825/1540/17, від 30.04.2020р. у справі №140/2006/19, від 13.08.2020р. у справі №808/610/18. Так, згідно з ч.1 ст.117 КЗпП України, обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з вказаною обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. Водночас, варто зазначити, що для задоволення позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні необхідно точно визначити період такої затримки. Для точного визначення періоду затримки розрахунку при звільненні необхідно встановити день фактичного розрахунку, як кінцеву дату нарахування середнього заробітку за час затримки всіх виплат при звільненні. Такої ж правової позиції дотримується Верховний суд у постанові від 30.04.2020р. у справі №140/2006/19. Отже, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Матеріалами справи беззаперечно підтверджується, що виплата позивачу належного розміру індексації грошового забезпечення в розмірі - 82978,96 грн. була здійснена - 15.12.2022р., тобто поза межами строку, встановленого ст.116 КЗпП України. Розмір належної до виплати індексації грошового забезпечення підтверджується відповідною довідкою Військової частини [NUMBER] , наявною у матеріалах даної справи. Таким чином, враховуючи, що не проведення з вини власника, або уповноваженого ним органу розрахунку у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої положеннями ст.117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд 1-ї інстанції дійшов вірного висновку, що у [PERSON] наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати його грошового забезпечення при звільненні з військової служби, на підставі положень зазначеної статті. Що ж стосується періоду затримки розрахунку при звільненні позивача з військової служби та, відповідно, розміру стягнення середнього заробітку за час такої затримки, суд апеляційної інстанції зазначає наступне. Пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати» (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. №100) передбачено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку із навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. За п.8 цього Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Як зазначено в п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999р. №13, задовольняючи позовні вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні конкретні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння та сплата прибуткового податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, суд має визначити зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів. Так, зі змісту наявної у матеріалах даної справи довідками від 02.02.2023р. за №19 та №20 вбачається, що за два останні місці перед звільненням позивачу нараховане грошове забезпечення у загальному розмірі - 26908,40 грн. (за червень 2021р. - 13519,40 грн. та за липень 2021р. - 13389 грн.), а тому його середньомісячне грошове утримання складає - 13454,20 грн., а середньоденне, із урахуванням кількості робочих днів за календарні місяці червня та липня 2021р., складає - 441,12 грн. При цьому, період затримки виплати належних позивачу сум при звільнені з військової служби складає - 499 календарні дні та обраховується з першого дня після його остаточного звільнення з посади (03.08.2021р.) до дня остаточного розрахунку, тобто по - 14.12.2022р. включно (останній день затримки перед днем виплати). Отже, обрахована судом апеляційної інстанції відповідно до Порядку №100 сума середнього заробітку за несвоєчасну виплату позивачу вихідної допомоги при звільненні з військової служби становить - 220118,88 грн. (441,12 грн. х 499). Разом із тим, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що встановлений ст.117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (п.71 постанови від 26.06.2019р. у справі №761/9584/15-ц). Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до ст.117 КЗпП України, виходячи з середнього заробітку за весь час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати (п.91 постанови від 26.06.2019р. у справі №761/9584/15-ц): розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, із чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. За обставин цієї справи, судова колегія погоджується з висновком суду попередньої інстанції про необхідність застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного згідно зі ст.117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, з огляду на таке. Так, позивач звільнений зі служби наказом [NUMBER] прикордонного загону ДПСУ від 02.08.2021р. за №258-ОС в запас Збройних Сил України. Втім, лише через 4 місяці після його звільнення - 21.04.2020р. позивач звернувся до відповідача із заявою про нарахування та виплату належних йому індексації, а саме у зв`язку із тим, що він був не згодний з базовим місяцем нарахованої та виплаченої йому індексації. Тобто, під час служби та одразу після звільнення позивач не звертався до відповідача щодо його незгоди з нарахованою та виплаченою індексацією грошового забезпечення. При цьому, [PERSON] звернувся до суду 25.01.2022р. з порушенням правил підсудності до Луганського окружного адміністративного суду, в результаті чого, справа до Одеського окружного адміністративного суду надійшла лише 27.07.2022р., тобто ще по спливу 6 місяців, що пов`язано також з загальновідомими обставинами стосовно військового вторгнення російської федерації на територію України та введення Указом Президента України від 24.02.2022р. №64/2022 воєнного стану в України в Україні з 5:30 год. 24.02.2022р., в якому знаходиться Україна на даний час. 07.09.2022р. рішенням Одеського окружного адміністративного суду у справі №360/645/22, в частині скасованим постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 22.11.2022р., було зобов`язано Військову частину [NUMBER] нарахувати і виплатити на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015р. по 28.02.2018р. включно із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008р. Отже, як вбачається із матеріалів справи, період затримки виплати [PERSON] грошового забезпечення певною мірою перевищує період, протягом якого він не вживав заходів для захисту свого ж права на отримання відповідних виплат, шляхом звернення до суду. Зокрема, з 02.08.2021р. (з моменту звільнення) до 25.01.2022р. (до моменту звернення до суду) минуло - 176 днів, в той час як загальний період затримки розрахунку при його звільненні становить - 499 днів. На переконання колегії суддів, суд 1-ї інстанції помилково та безпідставно не взяв до уваги той факт, що загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат, у даній справі, складав - 269668,67 грн., з яких: нараховане грошове забезпечення, розмір якого підтверджується архівною відомістю відповідача №5, - 186689,71 грн. (69,23%) та невиплачена індексація його грошового забезпечення, розмір якої також підтверджено довідкою відповідача, - 82978,96 грн. (30,77%). Обрахована ж судом апеляційної інстанції згідно з Порядком №100 сума середнього заробітку за несвоєчасну виплату індексації грошового забезпечення при звільненні позивача становить - 220118,88 грн. Таким чином, виходячи з принципу пропорційності, належним та достатнім способом захисту порушених прав позивача є стягнення на його користь 67730,58 грн. як середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (тобто 30,77% від 220118,88 грн.). При цьому, судом враховано значущість частки невиплачених позивачу сум (майже третина від загальної суми) та, незважаючи на звернення позивача із заявою до відповідача про виплату спірного грошового забезпечення через 4 місяці після його звільнення, досить тривалий термін їх виплати. Як наслідок, судова колегія не погоджується з рішенням суду 1-ї інстанції в частині обрахунку та визначення остаточного розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні і не може залишити його в силі у відповідній частині. Вказані вище висновки щодо застосування норм права повністю узгоджуються із висновками правовими Верховного Суду, викладеними у постанові від 30.11.2020р. у справі №480/3105/19, від 23.12.2020р. у справі №803/1768/17, і мають застосовуватися до спірних правовідносин відповідно до ч.5 ст.242 КАС України. Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Слід також зазначити про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж \~Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Згідно з положеннями ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, окрім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу. \~\~\~\~\~\~\~\~В адміністративних справах про протиправність рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок стосовно доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У силу вимог ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду 1-ї інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Отже, в обсязі встановлених обставин та враховуючи, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи (у тому числі розподілу судових витрат), а також у зв`язку із тим, що деякі висновки суду не відповідають обставинам справи, судова колегія, діючи виключно в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційних скарг, відповідно ч.1 ст.317 КАС України, вважає за необхідне скасувати рішення суду попередньої інстанції в частині задоволення позовних вимог та прийняти в цій частині нове, яким задовольнити позовні вимоги. Згідно з ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Частиною 6 ст.139 Кодексу передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат. При зверненні з даною апеляційною скаргою до суду апеляційної інстанції позивачем сплачено - 1190,88 грн. судового збору, який, у відповідному розмірі, підлягає стягненню на його користь з відповідача на підставі ч.ч.1,6 ст.139 КАС України.

Результат розгляду: granted