Рішення адміністративного суду від 2023-06-14 00:00:00+03

9 лютого 2021 року [PERSON] звернувся до адміністративного суду з позовом до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил, яку з 17 березня 2023 року перейменовано та реформовано у Спеціалізовану прокуратуру у сфері оборони Східного регіону, в якому просив: - зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити звільненому з військової служби у запас позивачу вихідну допомогу при звільненні з військової служби за 8 років у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, з урахуванням грошової винагороди за участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, з урахуванням раніше виплачених сум; - зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити звільненому з військової служби у запас позивачу компенсацію за невикористані відпустки у кількості 248 діб з урахуванням кратності, відповідно до вимог п. 3 XXXI розділу наказу Міністра оборони України №260, з урахуванням раніше виплачених сум; - зобов`язати відповідача здійснити перерахунок та виплатити звільненому з військової служби у запас позивачу грошове забезпечення, матеріальну допомогу на оздоровлення та вирішення соціально-побутових питань за 2018-2020 роки, а також перерахувати вихідну допомогу при звільненні та компенсацію за невикористані відпустки з урахуванням військового звання "підполковник юстиції", відповідно до положень постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 р. №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців осіб рядового і начальницького складу" та її додатку 14; - зобов`язати відповідача здійснити перерахунок та виплатити звільненому з військової служби у запас позивачу грошове забезпечення, матеріальну допомогу на оздоровлення та вирішення соціально-побутових питань, а також перерахувати вихідну допомогу при звільненні та компенсацію за невикористані відпустки відповідно до ст. 81 Закону України "Про прокуратуру", з урахуванням рішення Конституційного Суду України №6-р(ІІ)2020 р., з липня 2015 р. до 10 вересня 2020 р.; - зобов`язати відповідача здійснити виплату звільненому з військової служби у запас позивачу, починаючи з 10 вересня 2020 р., компенсацію за затримку повного розрахунку при звільненні з військової служби його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку відповідно до вимог ст. ст. 116, 117 КЗпП України. Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 23 березня 2023 року адміністративний позов задоволено частково. Зобов`язано Спеціалізовану прокуратуру нарахувати та виплатити [PERSON] вихідну допомогу при звільненні з військової служби за 8 років в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, з урахуванням грошової винагороди за участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, з урахуванням раніше виплачених сум. Зобов`язано Спеціалізовану прокуратуру нарахувати та виплатити [PERSON] компенсацію за невикористані відпустки у кількості 248 діб з урахуванням вимог розділу XXXI п. 3 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України 7 червня 2018 р. №260, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 р. за №745/32197, з урахуванням раніше виплачених сум. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Не погоджуючись з ухваленим рішенням відповідач подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити повністю. На думку апелянта, винагорода за участь в АТО/ООС належить до одноразових додаткових видів грошового забезпечення, який не враховується при обчисленні та виплаті одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовців. Встановлений судом факт отримання позивачем винагороди за участь в АТО/ООС протягом більш ніж чотирьох років лише підтверджує не системність такої виплати, а системне виконання Державою свого обов`язку щодо реалізації соціального захисту військовослужбовців під час виконання військового обов`язку на територіях з особливим статусом. Тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку стосовно того, що винагорода за участь в АТО/ООС є невід`ємною складовою частиною грошового забезпечення позивача, яка носила постійний характер, оскільки нараховувалася та виплачувалася останні 24 місяці перед звільненням. При цьому апелянт вказує, що подібні правовідносини вже були предметом розгляду у Верховному Суді. Так, у постанові від 25.11.2022 у справі №240/5230/18 щодо винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції Суд дійшов висновку, що оскільки винагорода за безпосередню участь в антитерористичній операції не є постійною і не має систематичний характер, її розмір не є фіксованим, а виплата не є щомісячною, у зв`язку з чим така винагорода не є щомісячним додатковим видом грошового забезпечення, який є складовим елементом цього забезпечення. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.04.2019 у справі №266/2322/16-а. Також, в обґрунтування апеляційної скарги відповідач вказує на те, що виплати, проведені з позивачем при звільненні, були здійснені з дотриманням чинного законодавства і у повному обсязі, отже підстави для перерахунку та виплати вихідної допомоги та компенсації за невикористані відпустки у кількості 248 діб при звільненні з військової служби відсутні. Також апелянт вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам процесуального закону, так як в порушення вимог КАС України розглядалось за правилами спрощеного позовного провадження. Позивач своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористався, що відповідно до статті 304 КАС України не перешкоджає апеляційному перегляду справи. Справа розглянута судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідно до ч. 5 ст. 195 КАС України ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву. Позивач надав до апеляційного суду заяву про розгляд справи без його участі. Відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС Україна неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справа розглянута апеляційним судом за їх відсутністю. Згідно ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів і вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, з 2003 року [PERSON] проходив службу в органах військової прокуратури. Протягом періодів: з 8 червня 2015 року до 14 серпня 2015 року, з 7 вересня 2015 року до 19 червня 2017 року, з 20 березня 2019 року до 10 вересня 2020 року [PERSON] безпосередньо брав участь в операції об`єднаних сил (антитерористичній операції), забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України. Наказом №571к від 10.09.2020 року [PERSON] звільнено з військової служби у запас на підставі підпункту "г" пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) з посади заступника начальника відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні управління нагляду за додержанням законів, виконання судових рішень у кримінальному провадженні та при проведенні оперативно-розшукової діяльності військової прокуратури об`єднаних сил. Наказано виплатити [PERSON] одноразову грошову допомогу в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 8 повних календарних років служби та провести повний розрахунок. Вважаючи, що на момент звільнення йому не в повній мірі проведено виплату всіх належних сум, а виплачені суми невірно розраховані, [PERSON] звернувся до суду з даним адміністративним позовом. Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] суд першої інстанції виходив із того, що позивач, як військовослужбовець військової прокуратури об`єднаних сил, отримував додаткову грошову винагороду за участь в АТО/ООС щомісячно під час проходження служби і вона входила до складу його грошового забезпечення, що свідчить про її системний характер. Врахувавши висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 14.04.2020 у справі №820/3719/18 у подібних правовідносинах, суд зазначив, що оскільки останні 24 місяці перед звільненням винагорода за безпосередню участь в антитерористичній операції нараховувалася і виплачувалася позивачу щомісяця, то підстави вважати таку винагороду одноразовим видом грошового забезпечення відсутні. З огляду на зазначене суд дійшов висновку, що вказана складова повинна включатися до розрахунку грошової допомоги позивача при звільненні. Також суд визнав обґрунтованими доводи позивача в частині необхідності зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому компенсацію за невикористанні відпуски у кількості 248 діб з урахуванням коефіцієнту кратності, передбаченого пункту 3 розділу XXXI Порядку №260, з урахуванням раніше виплачених сум. Вислуга позивача складає більше 27 років, а тому кожен невикористаний ним день відпустки потрібно рахувати як 3,8 календарних дні. Надаючи правову оцінку законності і обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне. Частиною другою статті 19 Конституції України установлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з частиною 2 статті 15 Закону України від 20.12.1991 №2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі - Закон №2011-XII) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, на підставах, визначених пунктом 1 частини другої статті 36 Закону України "Про розвідку", а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше. Відповідно до частини четвертої статті 9 Закону №2011-XII грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. На підставі пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" від 30 серпня 2017 року №704 грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення. Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України "Деякі питання грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та поліцейських" від 20 січня 2016 року №18 визначено, що за час участі у заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях чи в антитерористичній операції, у воєнних конфліктах, інших заходах в умовах особливого періоду військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується винагорода в порядку, визначеному керівниками відповідних державних органів за: безпосередню участь в антитерористичній операції, у воєнних конфліктах, інших заходах в умовах особливого періоду, - в розмірах, визначених керівниками відповідних державних органів за погодженням з Міністерством фінансів та Міністерством розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства, у межах бюджетних призначень пропорційно часу участі в антитерористичній операції, у воєнних конфліктах, інших заходах в умовах особливого періоду; створення безпечних умов виконання бойових завдань та збереження життя і здоров`я під час участі в заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях - в розмірах, визначених керівниками відповідних державних органів за погодженням з Міністерством фінансів. Питання складу грошового забезпечення військовослужбовців було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у справі №522/2738/17. Приймаючи постанову від 6 лютого 2019 року у вказаній справі Велика Палата Верховного Суду дійшла висновків, що згідно з частинами другою, третьою статті 9 Закону №2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Таким чином, до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових: 1) посадовий оклад; 2) оклад за військовим званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення; 4) одноразові додаткові види грошового забезпечення. Тобто, до грошового забезпечення військовослужбовців, як обрахункової величини, не включаються одноразові додаткові види грошового забезпечення, зокрема щорічні, щоквартальні, разові додаткові види грошового забезпечення, крім щомісячних або тих, що виплачуються раз на місяць. Як встановлено судом першої інстанції та не заперечується сторонами, позивач брав участь в АТО/ООС з 2015 року по день звільнення та отримував винагороду. Тобто, позивач як військовослужбовець військової прокуратури об`єднаних сил отримував додаткову грошову винагороду за участь в АТО/ООС щомісячно під час проходження служби і вона входила до складу його грошового забезпечення, що свідчить про її системний характер. Отож, оскільки останні 24 місяці перед звільненням винагорода за безпосередню участь в антитерористичній операції нараховувалась і виплачувалась позивачеві щомісяця, підстави вважати таку винагороду одноразовим видом грошового забезпечення відсутні. Аналогічна позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 9 червня 2022 року у справі №200/11472/20-а, яка відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Таким чином є вірним висновок суду першої інстанції про те, що оскільки позивач винагороду за участь в АТО/ООС отримував щомісячно під час проходження служби і вона входила до складу грошового забезпечення, то, відповідно, вказана складова повинна включатися до розрахунку його грошової допомоги при звільненні, а відтак відповідач протиправно не включив до складу грошового забезпечення позивача, з якого йому нараховано одноразову грошову допомогу при звільненні, винагороду за участь в АТО/ООС у розмірі 50% грошового забезпечення. Доводи апеляційної скарги зазначених висновків не спростовують, оскільки ґрунтуються на помилковому розумінні норм прав. Посилання апелянта на правову позицію Верховного Суду, висловлену у справах №240/5230/18 (постанова від 2511.2022), №266/2322/16-а (постанова від 24.04.2019) колегія суддів вважає помилковими, оскільки спірні правовідносини у згаданих справах не стосуються визначення розміру відповідних винагород військовослужбовцям військової прокуратури, виникли з приводу іншого предмету спору, за інших фактичних обставин, містять інші підстави позову та позовні вимоги, а також регулюються іншими нормами матеріального права. Щодо питання зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за невикористані відпуски з урахуванням коефіцієнту кратності, передбаченого пунктом 3 розділу XXXI Порядку №260, то колегія суддів вважає наступне. Відповідно до пункту 1 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ тривалість щорічної основної відпустки для військовослужбовців, які мають вислугу в календарному обчисленні до 10 років, становить 30 календарних днів; від 10 до 15 років - 35 календарних днів; від 15 до 20 років - 40 календарних днів; понад 20 календарних років - 45 календарних днів, без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець. Святкові та неробочі дні при визначенні тривалості щорічних основних відпусток не враховуються. Відповідно до пункту 14 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються з військової служби, за винятком осіб, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічна основна відпустка надається з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки, на яку вони мають право відповідно до пункту 1 цієї статті за кожний повний місяць служби в році звільнення. При цьому, якщо тривалість відпустки таких військовослужбовців становить більш як 10 календарних днів, їм оплачується вартість проїзду до місця проведення відпустки і назад до місця служби або до обраного місця проживання в межах України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам визначає Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 №260 (далі - Порядок №260). Згідно з пунктом 3 Розділу XXXI Порядку №260 у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки. Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки. При цьому грошове забезпечення за період наданої відпустки або розмір грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки у рік звільнення обчислюється з такого розрахунку: тим, які мають вислугу до 10 календарних років, - 2,5 календарних дня; тим, які мають вислугу від 10 до 15 календарних років, - 2,9 календарних дня; тим, які мають вислугу від 15 до 20 календарних років, - 3,3 календарних дня; тим, які мають вислугу 20 і більше календарних років, - 3,8 календарних дня. Одержана в результаті обчислення тривалість відпустки округлюється в бік збільшення до повного дня. Грошове забезпечення за період відпустки виплачується до дня закінчення відпустки включно на підставі наказу командира військової частини. Аналіз положень пунктом 3 Розділу XXXI Порядку №260 у взаємозв`язку із нормами статті 10-1 Закону №2011-ХІІ в контексті спірних правовідносин дає підстави для висновку, що у рік звільнення військовослужбовцям, звільненим з військової служби, зокрема у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки. Проте, іншим військовослужбовцям, які звільняються з військової служби, за їх бажанням, виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, які визначаються пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, а також за дні відпустки за минулі роки. При цьому, розмір грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки у рік звільнення, військовослужбовцям, які звільняються з військової служби, за їх бажанням обчислюється з урахуванням вислуги років, зокрема, тим, які мають вислугу 20 і більше календарних років, - 3,8 календарних дня за кожен повний місяць служби у році звільнення. Тобто, у рік звільнення військовослужбовцю, звільненому з військової служби у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, який, зокрема, має вислугу років 20 і більше календарних років (у цьому випадку позивачу), виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки (45 календарних днів), а також дні додаткової відпустки у році звільнення незалежно від періоду служби у році звільнення, в тому числі за минулі роки. Натомість, у рік звільнення військовослужбовцю, звільненому з військової служби з інших підстав, який, зокрема, має вислугу 20 і більше календарних років, виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки за минулі роки, а також невикористані дні щорічної основної відпустки, та дні додаткової відпустки у році звільнення, однак із розрахунку 3,8 календарних дня за кожен повний місяць служби, прослужений в році звільнення (або 1/12 частини тривалості відпустки, на яку він має право відповідно до пункту 1 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ (45:12 = 3,8)). Колегія суддів зауважує, що питання застосування положень пункту 3 розділу XXXI Порядку №260 при вирішенні питання щодо обчислення грошової компенсації за невикористані дні щорічних основних і додаткових відпусток було предметом дослідження Верховного Суду у постанові від 30.06.2022 у справі №420/2803/21 у подібних правовідносинах, де при звільненні позивача з військової служби за станом здоров`я (підпункт "б" пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону №2232-ХІІ) останньому нарахували грошову компенсацію за дні невикористаних відпусток без застосування (до усіх цих днів) кратності. Так, у цій справі Верховний Суд зауважив, що у разі звільнення військовослужбовців з інших підстав, крім тих чотирьох, які зазначено вище (за віком, станом здоров`я, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів ), тривалість щорічної основної відпустки (яка за загальним правилом має надаватися протягом календарного року) - у році звільнення - залежить від кількості повних місяців служби у році звільнення і має надаватися з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки, на яку вони мають право відповідно до згаданого пункту 1 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ. Приміром, якщо відпустка військовослужбовця, який має вислугу понад 20 календарних років (як-от позивач) становить 45 календарних днів, то 1/12 від цієї тривалості становитиме 3,8 дні (45:12) за один повний місяць служби. Суд касаційної інстанції також підкреслив, що грошове забезпечення за період наданої відпустки або грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної і додаткової відпусток - виплата яких тут пов`язується зі звільненням військовослужбовців з військової служби - залежить від підстав звільнення з військової служби, відповідно й від умов (правил) надання їм відпустки, які визначені Законом №2011-ХІІ (абзаци перший, другий пункту 14 статті 10-1 цього Закону). Опосередковано до такого висновку наштовхують також положення абзацу четвертого пункту 14 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ, які передбачають відрахування із грошового забезпечення за дні відпустки, що були використані в рахунок тієї частини календарного року, яка залишилася після звільнення військовослужбовця (за винятком осіб, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів). Верховний Суд зазначив, що при звільненні з військової служби з таких підстав, як за віком, за станом здоров`я, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів військовослужбовцю - у році звільнення - надається можливість піти у відпустку повної тривалості, на яку він має право відповідно до пункту 1, а також пункту 2 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ, або отримати замість них грошову компенсацію, у тому числі за невикористані дні відпусток за минулі періоди. Інакша ситуація з тими військовослужбовцями, які звільняються з інших підстав, аніж згадані чотири. Їм - у році звільнення - дається можливість піти у щорічну основну відпустку, але тривалість цієї відпустки, по суті, буде пропорційна часу військової служби у році звільнення. Алгоритм визначення цієї пропорції написано вище (абзац перший пункту 14 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ). На підставі аналізу означених норм Верховний Суд у справі №420/2803/21 дійшов висновку, що кратність, яку треба застосовувати при обчисленні цих виплат відповідно до абзацу третього пункту 3 розділу ХХХІ Порядку №260, може стосуватися тих військовослужбовців й умов/правил надання їм відпусток, які передбачені абзацом першим пункту 14 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ, тобто коли це стосується військовослужбовців, які звільняються з інших підстав, ніж як за віком, станом здоров`я, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів (у тексті пункту 3 розділу ХХХІ Порядку №260 (абзац другий) їх синтаксично виокремлено як "інші військовослужбовці"), і яким при звільненні відпустка надається (чи замість якої вони можуть отримати грошову компенсацію) з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки, на яку вони мають право відповідно до пункту 1 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ. Водночас, ця кратність, якщо зважити на синтаксичну побудову норми абзацу третього пункту 3 розділу ХХХІ Порядку №260, стосується обчислення грошового забезпечення/грошової компенсації щодо відпусток військовослужбовців у рік звільнення. Іншими словами, застосування кратності при обчисленні грошового забезпечення/грошової компенсації щодо всіх днів невикористаної щорічної відпустки (основної і додаткової) військовослужбовців у зв`язку зі звільненням зі служби - тим паче незалежно від підстав їх звільнення - не передбачено і це суперечило б (наведеним вище) положенням Закону №2011-ХІІ щодо надання відпусток військовослужбовцям. Повертаючись до обставин цієї справи колегія суддів апеляційного суду акцентує увагу на тому, що позивача звільнено з військової служби у запас на підставі підпункту "г" пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону №2011-ХІІ у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, а отже у цьому випадку положення абзаців другого та четвертого пункту 3 розділу XXXI Порядку №260 щодо виплати компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки у рік звільнення з розрахунку - 3,8 календарних дні на позивача у спірних правовідносинах не поширюються. Варто також зауважити, що ані нормами статті 10-1 Закону №2011-ХІІ, ані пунктом 3 розділу XXXI Порядку №260 не передбачено застосування "кратності" 3,8 календарних днів за всі дні невикористаної відпустки (на чому наполягає позивач) при обчисленні грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 13.04.2023 у справі №420/139/21 за подібних правовідносин. Беручи до уваги наведене колегія суддів дійшла висновку, що задовольняючи позовні вимоги у цій частині, суд першої інстанції допустив неправильне застосування положень пункту 3 розділу ХХХІ Порядку №260 та без урахування приписів статті 10-1 Закону №2011-ХІІ. Таким чином доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції, що є підставою для часткового скасування рішення суду першої інстанції. Водночас, доводи апелянта про порушення судом першої інстанції норм процесуального права під час розгляду даної справи в порядку спрощеного провадження є безпідставними, оскільки суд першої інстанції правомірно відніс дану справу до категорії незначної складності та розглянув її за правилами спрощеного провадження. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. За приписами частини першої та частини другої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Відтак апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню.

Результат розгляду: partial