Рішення адміністративного суду від 2022-11-09 00:00:00+02

[PERSON] (як особа, що може отримати статус позивача у справі) звернулась до суду з заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви шляхом зупинення дії рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Дніпропетровської області від 11.08.2022 № З/ДПР-22, яким її притягнуто до дисциплінарної відповідальності та застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді позбавлення права на заняття адвокатською діяльністю з виключенням з Єдиного реєстру адвокатів України відомостей про наявність рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Дніпропетровської області від 11.08.2022 № З/ДПР-22. Вказана заява обґрунтована тим, що рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури міста Києва від 11.08.2022 № З/ДПР-22 є очевидно протиправним, порушує права третіх осіб, а саме осіб, захист інтересів яких здійснювався заявником, зокрема у кримінальних провадженнях. Таким чином наголошує, що невжиття заходів забезпечення позову ускладнить ефективний захист або поновлення порушених або оспорюваних прав чи інтересів позивача, за захистом яких вона звернулася до суду. Крім того, зазначає, що у разі невжиття заходів забезпечення позову нею буде втрачено джерело доходу, що є вкрай актуальним в час військового стану в Україні. Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 вересня 2022 року у задоволені заяви про забезпечення позову відмовлено. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що надання оцінки протиправності оскаржуваного рішення у розрізі доводів указаної заяви про забезпечення позову повинно здійснюватися за наслідками розгляду справи по суті. Суд підкреслив, що у поданій заяві про забезпечення позову не наведено мотивів, які б давали підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення позову у подальшому може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист чи поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких вона звернулась. Не погоджуючись з прийнятим рішенням, [PERSON] подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить скасувати ухвалу та прийняти нове рішення, яким задовольнити заяву про забезпечення позову у повному обсязі. Доводи апеляційної скарги аналогічні тим, що викладені у заяві. В судовому засіданні апелянт та її представник вимоги апеляційної скарги підтримали, наполягали на задоволенні скарги, просили ухвалу суду першої інстанції скасувати та задовольнити заяву про забезпечення позову. Інші учасники, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце апеляційного розгляду, до суду не прибули, що не перешкоджає розгляду справи. Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Так, відповідно до ч. 1 ст. 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову. Згідно ч. 2 ст. 150 КАС України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю. Системний аналіз наведених норм дає підстави для однозначного висновку, що заходи забезпечення позову можуть вживатися виключно у випадках, коли невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю. За правилами ч. ч. 1, 2 ст. 151 КАС України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку. При цьому суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб. Отже процесуальний закон наділяє суд повноваженнями на вжиття заходів забезпечення позову шляхом, зокрема, зупинення дії індивідуального акта. Однак, передумовою для вжиття таких заходів з урахуванням положень ч. 2 ст. 151 КАС України є існування та встановлення судом обставин, визначених ч. 2 ст. 150 КАС України. Колегія суддів зазначає, що забезпечення позову з підстав очевидності ознак протиправності рішення є оціночними, а тому містять небезпеку застосування заходів забезпечення позову всупереч цілям цієї статті при формальному дотриманні її вимог. Необґрунтоване вжиття таких заходів може привести до негативних правових наслідків для позивача та/чи відповідача, а також інших осіб, що не є сторонами провадження. Тобто, інститут забезпечення адміністративного позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі. У зв`язку з цим суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є захід забезпечення позову, про який просить позивач, співрозмірним з позовними вимогами та чи відповідає від меті і завданням правового інституту забезпечення позову. Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Крім того, в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі, а також вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав будуть значними. Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.09.2018 у справі № 804/8343/17. Як правильно зазначив суд першої інстанції, наведені позивачем у заяві мотиви необхідності вжиття заходів забезпечення позову щодо наявності ознак очевидної протиправності оскаржуваного рішення, за своєю суттю є підставами позову, а відтак оцінка їх обґрунтованості повинна надаватися під час розгляду справи по суті. В іншому випадку, вжиття заходів забезпечення позову з викладених у заяві підстав свідчило б про надання судом оцінки аргументам позивача до вирішення справи по суті, що прямо суперечить меті інституту забезпечення позову. Суб`єктивне ж сприйняття апелянтом оскаржуваного рішення відповідача як несправедливого, необґрунтованого, незрозумілого, а також безпідставності викладених у такому рішенні висновків і відсутності правових підстав для застосування до адвоката дисциплінарного стягнення, на переконання суду апеляційної інстанції, не може свідчити про очевидну протиправність такого рішення у розумінні п. 2 ч. 2 ст. 150 КАС України в якості підстави для вжиття заходів забезпечення позову. У постанові від 13.03.2020 у справі № 1740/2484/18 Верховний Суд підкреслив, що у разі забезпечення позову з підстав, зокрема, передбачених п. 2 ч. 2 ст. 150 КАС України, необхідно враховувати, що, по-перше: виходячи з конструкції зазначеної правової норми процесуального закону, поряд з наявністю очевидних ознак протиправності рішення, яке оскаржується в судовому порядку, законодавець, як обов`язкову умову, для застосування заходів забезпечення позову, визначив існування, внаслідок цього, порушення прав або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням; а по-друге: значення вжитого законотворцем поняття «очевидні ознаки» необхідно розуміти як оціночну характеристику обставин, які сприймаються однозначно, є беззаперечними, не викликають жодних сумнівів й, не потребуючи оцінки доводів і аргументів позовної заяви, висловлених по суті спору, явно свідчать про протиправний характер адміністративного акту, який оскаржується до суду. Аналогічне тлумачення зазначеної п. 2 ч. 2 ст. 150 КАС України зроблено у постанові Верховного Суду від 29.01.2020 у справі № 640/9167/19. Окремо колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу, що апелянтом не наведено переконливих аргументів, у чому саме полягає очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі, позаяк сама лише неможливість надання правової допомоги з підстав прийняття оскаржуваного у цій справі рішення до таких обставин не належить. Також матеріали справи не містять доказів того, що невжиття заходів забезпечення позову в подальшому може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист чи поновлення порушених та оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся. Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що у справі «Беєлер проти Італії» Європейський суд з прав людини зазначив, що будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини 1 статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, лише якщо забезпечено «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогам захисту основоположних прав конкретної особи. Питання щодо того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним. Крім того, у рішенні від 09.01.2007 у справі «Інтерсплав» проти України» Суд наголосив, що втручання має бути пропорційним та не становити надмірного тягаря, іншими словами воно має забезпечувати «справедливий баланс» між інтересами особи і суспільства. Тобто, при вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову перш за все необхідно перевірити наявність очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат. Як було зазначено вище, відповідно до ч. 2 ст. 151 КАС України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб. Отже, передумовою вжиття заходів забезпечення позову є необхідність встановлення судом їх співмірності із заявленими позовними вимогами, а також врахування наслідків вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб. У межах визначеної нормативної регламентації спірних правовідносин суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що зупинення дії рішення КДКА Дніпропетровської області від 19.05.2022 №З/ДПР-222 за відсутності об`єктивних та достатніх підстав вважати, що останнє має ознаки очевидної протиправності та може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду чи забезпечити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, зумовить виникнення невиправданого судового втручання у діяльність суб`єкта владних повноважень, що, у свою чергу, йде у розріз з метою інституту забезпечення позову. З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про правильність твердження суду першої інстанції про необґрунтованість поданої заяви про забезпечення позову у повному обсязі. Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм процесуального права. Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Результат розгляду: denied