Рішення адміністративного суду від 2022-05-25 00:00:00+03

Оскаржуваною ухвалою від 29.12.2021р. закрито в порядку п.4 ч.1 ст.238 КАС України провадження у справі № 140/13887/21 за позовом [PERSON] до Головного управління /ГУ/ Пенсійного фонду /ПФ/ України у Волинській обл. про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання провести перерахунок та виплату підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонерові, який проживає на території радіоактивного забруднення (а.с.15-16). Не погодившись із вказаною ухвалою, її оскаржила позивач [PERSON] , яка в апеляційній скарзі просить судову ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, покликаючись на порушення судом норм процесуального права, що призвело до помилкового закриття провадження у справі (а.с.19 і на звороті). Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 01.06.2021р. у справі № 140/17349/20 зобов`язано пенсійний орган провести нарахування та виплату підвищення до пенсії згідно з ст.39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», починаючи з 17.06.2020р. Про те, відповідачем рішення суду виконано лише до дня набрання ним законної сили, тобто, до 02.07.2021р., що зумовило повторне звернення до суду за захистом порушених прав. Також розглядуваний спір не є тотожним до спору, який вирішений у справі № 140/17349/20, через правові підстави для закриття провадження у справі є відсутніми. Інший учасник справи не подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи. У зв`язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог ч.4 ст.229 КАС України не здійснювалося. Також в порядку ч.2 ст.313 КАС України неявка сторін, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав. Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 01.06.2021р. у справі № 140/17349/20 позов [PERSON] задоволено; визнано протиправною бездіяльність ГУ ПФ України у Волинській обл. щодо ненарахування та невиплати [PERSON] підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному ст.39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»; зобов`язано пенсійний орган провести [PERSON] з 17.06.2020р. нарахування та виплату підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному ст.39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно із Законом про Державний бюджет на відповідний рік). Враховуючи зміст рішення суду від 01.06.2021р. у справі №140/17349/20, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що спір між тими самими сторонами: [PERSON] та ГУ ПФ України у Волинській обл.; про той самий предмет: про визнання протиправною бездіяльності щодо ненарахування та невиплати підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному ст.39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно із Законом про Державний бюджет на відповідний рік), та зобов`язання провести нарахування та виплату вказаного підвищення до пенсії; з тих самих підстав: у зв`язку з прийняттям Конституційним Судом рішення № 6-р/2018 від 17.07.2018р., вже вирішений судом. Також законодавче регулювання спірних правовідносин не змінилося, що виключає підстави для розгляду даного спору. При цьому вирішуючи спір по суті, суд у рішенні від 01.06.2021р. у справі № 140/17349/20 встановив дату, з якої зобов`язано ГУ ПФ України у Волинській обл. здійснити позивачу нарахування та виплату щомісячного підвищення до пенсії, та не встановлював кінцеву дату, до якої таке підвищення має виплачуватися. Колегія суддів вважає наведені висновки суду першої інстанції підставними і такими, що відповідають фактичним обставинам справи, виходячи з наступного. Згідно з ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси. З огляду на п.4 ч.1 ст.238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. У практиці Верховного Суду, сформульованій у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018р. у справі № 9901/432/18, постановах Верховного Суду від 17.10.2019р. у справі № 340/869/19, від 30.01.2020р. у справі № 2а-161/11, від 30.04.2020р. у справі № 813/4138/17, від 26.05.2020р. у справі № 805/1963/17-а, від 16.07.2020р. у справі № 182/3773/15-а, умовами застосування цієї підстави для закриття провадження є: тотожність спору (підстави, предмет позову та сторони співпадають); остаточне вирішення тотожного спору постановою чи ухвалою, яка перешкоджає повторному зверненню до суду (про відмову у відкритті провадження чи закриття провадження); набрання судовим рішенням в іншій справі законної сили. Зазначена підстава для закриття провадження у справі спрямована на усунення випадків повторного вирішення судом спорів, які вже розглянуті і остаточно вирішені по суті. Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду в тотожній справі, що набрало законної сили, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення. Після набрання рішенням законної сили сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ті ж позовні вимоги й з тих самих підстав. Позови вважаються тотожними лише тоді, коли в них співпадають сторони, предмет і підстави, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. У випадку зміни хоча б одного з цих елементів позови вважаються не тотожними і суд не вправі відмовити у відкритті провадження у справі. Підстава позову - це ті обставини і норми права, які дозволяють особі звернутися до суду, а предмет позову - це матеріально-правові вимоги позивача до відповідача, стосовно яких він просить ухвалити судове рішення. Визначаючи підстави позову, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права. Як встановлено під час судового розгляду, у справі № 140/17349/20 позивач оскаржувала бездіяльність ГУ ПФ України у Волинській обл. щодо ненарахування та невиплати [PERSON] підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному ст.39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», за період з 17.07.2018р., а також просила зобов`язати пенсійний орган провести [PERSON] з 17.07.2018р. нарахування та виплату підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному ст.39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно із Законом про Державний бюджет на відповідний рік). За результатами розгляду зазначеної справи Волинський окружний адміністративний суд рішенням від 01.06.2021р. зобов`язав ГУ ПФ України у Волинській обл. провести [PERSON] з 17.06.2020р. нарахування та виплату підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному ст.39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно із Законом про Державний бюджет на відповідний рік). \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~На виконання вказаного рішення суду, яке набуло чинності з 02.07.2021р., відповідачем ГУ ПФ України у Волинській обл. в добровільному порядку з 17.06.2020р. проведено нарахування підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення у розмірі, визначеному ст.39 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно з Законом про Державний бюджет на відповідний рік). Водночас, рішення суду, в яких є відсутньою кінцева дата, виконуються ГУ ПФ України у Волинській обл. лише до дати набрання рішенням суду законної сили. Порівняння заявлених вимог з вимогами, які розглядалися у справі № 140/17349/20, свідчить про те, що вони стосуються одного й того самого питання нарахування та виплати підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення у розмірі, визначеному ст.39 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно з Законом про Державний бюджет на відповідний рік). У справі № 140/17349/20 суд першої інстанції у резолютивній частині рішення зазначив, що задоволені вимоги про зобов`язання пенсійного органу здійснювати підвищення до пенсії стосуються періоду з 17.06.2020р., без визначення кінцевої дати. Оцінюючи в сукупності викладене, колегія суддів вважає, що фактичною підставою для заявлення цього позову є дії ГУ ПФ України у Волинській обл. щодо здійснення перерахунку підвищення до пенсії позивача на виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 01.06.2021р. після дати набрання ним чинності. Такі підстави позову належать до процесуальних питань, пов`язаних з виконанням судових рішень. Додатково колегія суддів наголошує на тому, що згідно з ч.ч.2, 3 ст.14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Відповідно до ст.370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Згідно із положеннями ч.ч.1, 2 ст.382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах здійснюється також у порядку, встановленому ст.287 цього Кодексу (ч.8 ст.382 КАС України). Відповідно до ч.1 ст.383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду. Норма ст.383 КАС України має на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі (постанова Верховного Суду від 21.08.2019р. у справі № 295/13613/16-а). Системний аналіз зазначених вище норм дає підстави для висновку, що приписами ст.ст.382, 383 КАС України передбачено декілька видів судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах: зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення, накладення штрафу та визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду. Вказані правові норми КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі. Наявність у КАС України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому КАС України (ст.382 КАС України), який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення, яке набрало законної сили. Отже, судове рішення виконується безпосередньо і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень. Відтак, у разі невиконання судового рішення, позивач має право вимагати вжиття спеціальних заходів впливу на боржника, передбачених законодавством про виконавче провадження, у відповідності до КАС України. Невиконання судового рішення не може бути самостійним предметом окремого судового провадження. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.02.2019р. у справі № 806/2143/15. Проаналізувавши предмет позову у справі, яка розглядається, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що фактичною підставою для звернення до суду із розглядуваними позовними вимогами стала незгода позивача із діями та бездіяльністю відповідача під час виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 01.06.2021р. у справі № 140/17349/20. Заявлені позовні вимоги стосуються саме порядку виконання судових рішень, а тому позивач, у випадку незгоди із рішеннями, діями чи бездіяльністю відповідача, має встановлене законом право в порядку ст.383 КАС України подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду. Отже, в розглядуваному випадку є відсутніми підстави стверджувати про виникнення між позивачем та відповідачем нового спору. Наразі має місце спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, але на стадії виконання судового рішення. Наявність спеціальних правових норм КАС України (ст.ст.382, 383), направлених на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову. Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі, оскільки спір у даній справі виник між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, що уже були предметом розгляду суду в іншому провадженні. Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 20.02.2019р. у справі № 806/2143/15, від 03.04.2019р. по справі № 820/4261/18. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Доводи апелянта в іншій частині, які викладені в апеляційній скарзі, на правомірність прийнятої ухвали не впливають. Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх. У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими. Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Інші зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування. Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі. Оцінюючи в сукупності вищезазначене, в суду першої інстанції були достатні і належні підстави для закриття провадження в адміністративній справі на підставі п.4 ч.1 ст.238 КАС України, а тому оскаржувана ухвала суду відповідає вимогам закону. За правилами ст.139 КАС України підстав для розподілу судових витрат у цій справі немає. З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судового рішення, а тому підстави для скасування ухвали колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на неї слід залишити без задоволення.

Результат розгляду: denied