Рішення адміністративного суду від 2022-04-11 00:00:00+03

В травні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом щодо визнання дій Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області протиправними та зобов`язання пенсійний орган вчинити дії. Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 21 вересня 2021 року адміністративний позов задоволено. Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позову. Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, апелянт посилається на порушення судом першої інстанції, при прийнятті рішення, норм матеріального та процесуального права, а також неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, що призвело до ухвалення протиправного рішення. Відповідач правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався. Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). Враховуючи, що матеріали справи містять достатньо доказів для вирішення спору, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов наступних висновків. Судом встановлені наступні обставини справи. 27.08.2020 позивач вперше звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2, надавши при цьому довідку, уточнюючу пільговий характер роботи за Списком № 2 від 08.07.2020 № 25, видану ДП «Нігинський кар`єр», та копії наказів про результати атестації робочих місць в ДП «Нігинський кар`єр». Відповідачем до пільгового стажу за Списком № 2 не були зараховані окремі періоди роботи позивача, у зв`язку з чим рішенням відповідача від 04.09.2020 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах у зв`язку з відсутністю необхідного пільгового. стажу роботи. Не погоджуючись з вказаним рішенням відповідача, позивач оскаржив його до суду. У подальшому рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 28 грудня 2020 у справі 560/7553/20 суд зобов`язав Головне управління ПФУ в Хмельницькій області зарахувати [PERSON] до пільгового стажу період роботи з 01.06.2017 по 08.07.2020 у ДП "Нігинський кар`єр". 22.04.2021 позивач повторно звернувся до відповідача щодо призначення пенсії. На виконання рішення суду у справі 560/7553/20 відповідач зарахував [PERSON] період роботи з 01.06.2017 по 08.07.2020 у ДП "Нігинський кар`єр" до пільгового стажу та призначив пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2 з 22.04.2021. Позивач, не погоджуючись із датою, з якої йому призначено пенсію, звернувся до суду з даним позовом. Задовольняючи позов, суд першої інстанції, враховуючи, що у межах спірних правовідносин відповідач не спростував факт первинного звернення позивача до органу Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії у серпні 2020 року, виходив з того, що та обставина, що суд під час розгляду іншої справи про перерахунок пільгового стажу окремо не зобов`язав відповідача призначати пенсію позивачу з дати первинного звернення, не звільняє останнього від обов`язку після зарахування стажу за рішенням суду вирішити питання призначення такої пенсії на підставі цієї ж заяви у разі, якщо усі умови для її призначення, визначені законом, були дотримані. Надаючи оцінку висновкам суду першої інстанції та доводам апеляційної скарги, колегія суддів відзначає наступне. Умови і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, робота яких має пільговий характер, визначаються Законом України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 №1788 XIІ та Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058 - IV. Згідно з частиною першою статті 44 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально. Відповідно до статті 45 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку. Частиною 5 цієї ж статті передбачено, що документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії. Постановою Пенсійного фонду України за № 22-1 від 25.11.2005 року, затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Так, згідно з пунктом 1.7 розділу І вказаного Порядку, днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, відповідної заяви. У разі якщо до заяви про призначення пенсії додані не всі необхідні документи, орган, що призначає пенсію, письмово повідомляє заявника про те, які документи необхідно подати додатково, про що в заяві про призначення пенсії робиться відповідний запис. Якщо вони будуть подані не пізніше трьох місяців із дня повідомлення про необхідність подання додаткових документів, то днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття заяви про призначення пенсії або дата, зазначена на поштовому штемпелі місця відправлення заяви. Як встановлено з матеріалів справи, відповідач факт первинного звернення позивача з заявою про призначення пенсії в серпні 2020 року не спростовує, однак пенсію призначив з дати повторного подання заяви, а саме з 22.04.2021 року. Як вбачається з тексту рішення суду у справі 560/7553/20, судом підтверджене право позивача на зарахування йому періоду роботи з 01.06.2017 по 08.07.2020 у ДП "Нігинський кар`єр" до пільгового стажу. Таким чином, відповідач, після отримання рішення суду, яке набрало законної сили, повинен був, не чекаючи нового звернення позивача, зарахувати підтверджений судом страховий стаж, який позивач набув ще до первинного звернення, здійснивши призначення пенсії з дати первинного подання заяви, а саме з серпня 2020 року. Та ж обставина, що під час розгляду іншої справи, суд окремо не зазначив дату, з якої орган Пенсійного фонду повинен був призначити пенсію позивача, не спростовує право позивача на її призначення саме з дати первинного звернення, оскільки всі необхідні документи для вказаного позивачем були надані відповідачу саме під час першого звернення за призначенням пенсії. Стосовно доводів апеляційної скарги про дискреційні повноваження пенсійного органу при призначенні пенсії, суд апеляційної інстанції зазначає наступне. На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов, відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку. Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким. Умови, за яких пенсійний орган відмовляє у призначенні пенсії, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, пенсійний орган повинен призначити пенсію. Повноваження пенсійного органу та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу, за умови звернення особи з усіма необхідними для призначення пенсії документами, - призначити пенсію. За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними. Також, колегія суддів звертає увагу на те, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав. Така позиція суду згоджується із правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постанові від 08.11.2019 у справі №227/3208/16-а. За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову. З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається. Інші доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. При цьому, надаючи оцінку доводам апеляційної скарги, судова колегія враховує, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Результат розгляду: denied