Рішення адміністративного суду від 2022-01-11 00:00:00+02

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 08.05.2020 №5073927-5505-1016. Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 16.09.2021 у задоволенні позову відмовлено. Позивач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення є неправомірним. Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав. Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що [PERSON] на праві приватної власності належать земельні ділянки, кадастровий номер 3222286000:03:17:0035, загальною площею 3,2344 га. та 3222286000:03:17:0036, загальною площею 3,0265 га. Між [PERSON] та ТОВ "Агро Пульс", який є платником єдиного податку ІІІ групи для юридичних осіб, 30.07.2013 та 15.08.2013 укладено договори оренди вказаних земельних ділянок б/н., ТОВ "Агро Пульс" 01.05.2018 укладено з ПСП "Переселенське-К" договір про співпрацю №02/18, відповідно до умов якого ТОВ "Агро Пульс" зобов`язується для забезпечення співпраці надати можливість ПСП "Переселенське-К" обробляти земельні ділянки, які належать ТОВ "Агро Пульс" на праві власності або праві користування (оренди). ТОВ "Агро Пульс" зобов`язується оформляти на своє ім`я договори оренди з власниками земельних ділянок, здійснювати їм виплату встановлених договорам платежів та інші зобов`язання. У пункті 5.2 вказаного Договору визначено, що ПСП "Переселенське-К" забезпечує ТОВ "Агро Пульс" грошовими коштами для виплати орендної плати та здійснення інших платежів, пов`язаних із користуванням земельними ділянками, які належать ТОВ "Агро Пульс"на праві власності або праві користування (оренди)». ПСП «Переселенське-К» є платником єдиного податку 4 групи, що підтверджується довідкою Головного управління ДПС у Київській області від 17.07.2020 № 22591/10/10-36. Разом з цим, у спірних правовідносинах позивач та ТОВ «АГРО ПУЛЬС» земельний податок не сплачували, земельний податок відповідно до платіжного доручення № 6560 сплатив ПСП «Переселенське-К» 22.04.2020. Головним управлінням Державної податкової служби у Київській області винесено податкове повідомлення-рішення від 08.05.2020 №5073927-5505-1016, яким визначено позивачу грошове зобов`язання по земельному податку з фізичних осіб за 2020 рік в сумі 1661,08 грн. Не погодившись з таким рішенням, позивач звернувся до суду з позовом. Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що приймаючи оскаржуване рішення, відповідач діяв правомірно, а відтак підстави для задоволення позову відсутні. Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого. Положеннями статті 7 Податкового кодексу України (далі - ПК) встановлено, що будь-які питання щодо оподаткування регулюються цим Кодексом і не можуть встановлюватися або змінюватися іншими законами України, крім законів, що містять виключно положення щодо внесення змін до цього Кодексу та/або положення, які встановлюють відповідальність за порушення норм податкового законодавства. Статтею 23 ПК визначено, що у випадках, передбачених цим Кодексом, один об`єкт оподаткування може утворювати кілька баз оподаткування для різних податків. У випадках, передбачених цим Кодексом, конкретна вартісна, фізична або інша характеристика певного об`єкта оподаткування може бути базою оподаткування для різних податків. Відповідно до пункту 36.1, 36.2 статті 36 ПК податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи. Податковий обов`язок виникає у платника за кожним податком та збором. За приписами пункту 36.4 статті 36 ПК виконання податкового обов`язку може здійснюватися платником податків самостійно або за допомогою свого представника чи податкового агента. Згідно з пунктами 37.1, 37.2 статті 37 ПК підстави для виникнення, зміни і припинення податкового обов`язку, порядок і умови його виконання встановлюються цим Кодексом або законами з питань митної справи. Податковий обов`язок виникає у платника податку з моменту настання обставин, з якими цей Кодекс та закони з питань митної справи пов`язує сплату ним податку. Виконанням податкового обов`язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов`язань у встановлений податковим законодавством строк. Сплата податку та збору здійснюється платником податку безпосередньо, а у випадках, передбачених податковим законодавством, - податковим агентом, або представником платника податку (пункт 38.1, 38.2 статті 38 ПК). Відповідно до підпункту 14.1.72 пункту 14.1 статті 14 ПК земельний податок - обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів. За змістом підпункту 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 ПК землекористувачі - це юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди. Згідно зі статтею 269 ПК платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі. Підпунктом 270.1.1 пункту 270.1 статті 270 ПК встановлено, що об`єктами оподаткування є: земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні. Відповідно до пункту 287.1 статті 287 ПК власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою. Як встановлено судом та не заперечується сторонами, позивач є власником спірної земельної ділянки. У спірних правовідносинах ПСП "Переселенське-К" користується земельними ділянками на підставі договору про співпрацю з ТОВ «Агро Пульс», який, в свою чергу, за договорами оренди прийняв земельні ділянки сільськогосподарського призначення від громадянки України [PERSON] , якій ці земельні ділянки належать на праві приватної власності. Отже, фактичним землекористувачем спірної земельної ділянки є Приватне сільськогосподарське підприємство "Переселенське-К". Договір оренди землі, за визначенням статті 13 Закону України «Про оренду землі», це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Таким чином, об`єктом плати за землю є земельна ділянка, надана в користування з метою провадження господарської діяльності підприємства, а майнові права на вказану земельну ділянку передаються до складеного капіталу такого підприємсва, яке реалізуючи права землекористувача, має обов`язок внесення плати за землю. Саме з таких підприємств плата за землю справляється щорічно у вигляді земельного податку або орендної плати. З комплексного аналізу норм ПК можна зробити висновок, що після укладення договору користування землею, обов`язки землекористувача земельної ділянки здійснює саме юридична особа, відповідно земельний податок підлягає сплаті фактичним землекористувачем, яким в даному випадку є Приватне сільськогосподарське підприємство «Переселенське-К». Як вбачається з матеріалів справи Приватним сільськогосподарським підприємством "Переселенське-К", як землекористувачем, обліковувалася спірна земельна ділянка у власному податковому обліку та сплачувався за неї відповідний податок що підтверджується платіжними дорученнями, копії яких наявні в матеріалах справи. Отже, оскаржуване податкове повідомлення-рішення, винесене по відношенню до позивача підлягає скасуванню, оскільки податкове зобов`язання за платежем "земельний податок з фізичних осіб" повинен сплачувати суб`єкт відповідних податкових правовідносин. Суд апеляційної інстанції також зазначає, що у подібних правовідносинах у постанові від 19.06.2018 у справі № 804/16045/15 Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду висловив правову позицію, відповідно до якої визнав правомірним нарахування контролюючим органом фермерському господарству плати за землю, яка використовується на підставі договору оренди, укладеного між районною державної адміністрацією та громадянином, який є засновником та керівником такого фермерського господарства. Так, Верховним Судом було зазначено, що закон прямо відносить до земель фермерського господарства землі, отримані його засновником у власність для створення цього господарства, отже, до земель фермерського господарства відносяться в тому числі і землі отримані засновником цього фермерського господарства в оренду з метою створення цього господарства та які фактично передані ним такому господарству й використовуються за цільовим призначенням. Таким чином, податкове зобов`язання з плати за землю повинен сплачувати саме фактичний землекористувач, яким у спірних правовідносинах є саме Приватне сільськогосподарське підприємство «Переселенське-К». Додатково, щодо застосування до позивача приписів пункту 281.3 статті 281 ПК, колегія суддів зазначає таке. Статтею 281 ПК передбачені пільги щодо сплати земельного податку для фізичних осіб. Зокрема, пункт 281.3 статті 281 ПК встановлює, що від сплати податку звільняються на період дії єдиного податку четвертої групи власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі за умови передачі земельних ділянок та земельних часток (паїв) в оренду платнику єдиного податку четвертої групи. Колегія суддів зауважує, що ні позивач, ні Приватне сільськогосподарське підприємство «Переселенське-К» не вимагають застосування пільг до себе щодо сплати земельного податку, що підтверджується фактом сплати такого Приватним сільськогосподарським підприємством «Переселенське-К» за відповідну земельну ділянку. За таких обставин, суд першої інстанції прийняв помилкове рішення про відмову у задоволенні позову, оскільки оскаржуване податкове повідомлення-рішення про донарахування позивачу податку, який вже сплачений фактичним землекористувачем, є безпідставним. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя . Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Інші доводи учасників справи висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини. Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС). Відповідно до пункту другого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. За змістом частини першої статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, то оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню, а позов задоволенню. Згідно частин першої, шостої статті 139 КАС при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Результат розгляду: granted