Рішення адміністративного суду від 2022-06-23 00:00:00+03

Позивачка, [PERSON] , звернулась до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, в якому просила суд: - визнати протиправними рішення про призначення пенсії № 963250115517 від 26.02.2021 року та відмову оформлену листом від 19.04.2021 року № 4251-6359/Г-02/8-2000/21 Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області в призначенні [PERSON] пенсії за віком на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) у середньому на одну застраховану особу в цілому в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії; - зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області здійснити призначення та виплату [PERSON] з 23 лютого 2021 року пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії, тобто за 2018-2019 - 2020 роки в сумі 9118,81 грн. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 18.11.2021 року у справі № 520/17814/21 у задоволенні адміністративного позову відмовлено. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачка подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.11.2021 року у справі № 520/17814/21 скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. \~ В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивачка посилається на те, що пенсія за вислугу років їй була призначена у відповідності до Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-ХІІ, натомість при зверненні до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області із заявою про перехід на інший вид пенсії, вона просила призначити їй пенсію за віком у відповідності до іншого закону, а саме Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV, тобто, за призначенням пенсії на підставі Закону № 1058-IV вона звернулася вперше. Отже, має місце не переведення з одного виду пенсії на інший в межах одного закону, а призначення іншого виду пенсії, за іншим законом, \~з огляду на, що при призначені такої пенсії, має застосовуватись показник середньої заробітної плати за три календарні роки, що передували року звернення за призначенням пенсії, тобто за 2018- 2020 роки. На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції, переглядаючи судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги у відповідності до ч. 1 ст. 308 КАС України, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що позивачка [PERSON] , з 06.10.2007 року перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Харківській області, та отримувала пенсію за вислугу років у відповідності до п. е ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-ХІІ. 23.02.2021 року позивачка звернулась до відповідача \~із заявою про перехід на інший вид пенсії, а саме на пенсію за віком відповідно до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 №22-1. Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області № 963250115517 від 26.02.2021 року, було здійснено переведення позивачки з пенсії за вислугу років на пенсію за віком у відповідності до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Не погодившись з розміром пенсії за віком, позивачка звернулась до відповідача із заявою, в якій просила надати роз`яснення з приводу того, у зв`язку із чим, при переведенні її з пенсії за вислугу років на пенсію за віком, не було застосовано показник середньої заробітної плати (доходу) працівників, зайнятих в галузях економіки України, з якої сплачено страхові внески за 2018, 2019 та 2020 роки, яка становить 9118, 81 грн. Листом відділу обслуговування громадян №13 (сервісний центр) управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 19.04.2021 року за № 4251-6359/Г-02/8-2000/21, позивачці було повідомлено про те, що пенсійна справа перевірена, пенсія призначена та виплачується згідно чинного законодавства. Не погодившись з такими діями відповідача, позивачка звернулась до суду з цим позовом. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що у даному випадку призначення нового виду пенсії відсутнє, оскільки пенсія за вислугу років на пільгових умовах, призначена відповідно до статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", є різновидом пенсії за віком, зі зменшенням загального пенсійного віку, що унеможливлює призначення позивачці пенсії за віком повторно у зв`язку із досягненням загального пенсійного віку, передбаченого ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». За висновками суду першої інстанції позивачка отримувала пенсію за вислугу років на пільгових умовах, яка є різновидом пенсії за віком, та яка, як і пенсія за віком, розраховується за нормами Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», тому суд першої інстанції дійшов висновку про те, що підстави для призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та визначення її розміру з урахуванням показника середньої заробітної плати по Україні за останні три роки, що передують року звернення з заявою про призначення пенсії за віком, відсутні. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині визнання протиправною відмови Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області оформленої листом від 19.04.2021 року №4251-6359/Г-02/8-2000/21, суд першої інстанції виходив з того, що лист від 19.04.2021 року №4251-6359/Г-02/8-2000/21 відділу обслуговування громадян №13 (сервісний центр) управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області є відповіддю на звернення позивачки та не порушує її прав, оскільки не є рішенням суб`єкта владних повноважень та носить виключно інформативний характер. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області здійснити призначення та виплату позивачці з 23 лютого 2021 року пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарних роки, що передують року звернення за призначенням пенсії, тобто за 2018-2019 - 2020 роки в сумі 9118 грн. 81 коп., суд першої інстанції виходив з того, що вказана вимога не підлягає задоволенню, оскільки є похідною позовною вимогою. Колегія суддів частково погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного. У відповідності до ч. 1 ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Призначення, виплата та перерахунок призначеної пенсії регулюється Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон №1058-IV). У відповідності до ч. 2 ст. 7 Закону №1058-IV, пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону №1058-IV, право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом. Згідно з ч. 1 ст. 9 Закону №1058-IV, відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника. Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону №1058-IV, для обчислення пенсії враховується заробітна плата (дохід) за весь період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року. За бажанням пенсіонера та за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами або в разі, якщо страховий стаж починаючи з 1 липня 2000 року становить менше 60 місяців, для обчислення пенсії також враховується заробітна плата (дохід) за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд по 30 червня 2000 року незалежно від перерв. Частиною другою статті 40 Закону №1058-IV передбачено, що заробітна плата (дохід) для обчислення пенсії визначається за формулою: Зп = Зс х (Ск : К), де: Зп - заробітна плата (дохід) застрахованої особи для обчислення пенсії, у гривнях; Зс - середня заробітна плата (дохід) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії. Порядок визначення показників зазначеної заробітної плати затверджується Пенсійним фондом України за погодженням з центральними органами виконавчої влади, що забезпечують формування державної фінансової політики, державної політики у сферах економічного розвитку, статистики. Ск - сума коефіцієнтів заробітної плати (доходу) за кожний місяць (Кз 1 + Кз 2 + Кз 3 + ... + Кз n); К - страховий стаж за місяці, які враховано для визначення коефіцієнта заробітної плати (доходу) застрахованої особи. Отже, у випадку призначення пенсії на підставі Закону №1058-IV, при обчисленні пенсії враховується середня заробітна плата (дохід) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії. Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону №1058-IV, особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором. Згідно з ч. 3 ст. 45 Закону №1058-IV, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду. При переведенні з одного виду пенсії на інший за бажанням особи може враховуватися заробітна плата (дохід) за періоди страхового стажу, зазначені в частині першій статті 40 цього Закону, із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу), який враховувався під час призначення (попереднього перерахунку) попереднього виду пенсії. Аналіз наведених норм дозволяє дійти висновку про те, що частиною третьою статті 45 Закону №1058-ІV регламентовано порядок переведення з одного виду пенсії, призначеного саме за цим Законом, на інший. Отже, показник середньої заробітної плати при переведенні на інший вид пенсії має бути незмінним, тобто таким, яким він був на час призначення пенсії, передбаченої Законом №1058-ІV. Вказане відповідає правовій позиції, наведеній Верховним Судом, зокрема, у постановах від 31 травня 2019 року у справі №314/272/17 (2-а/314/33/2017) , від 31 березня 2020 року у справі №348/1296/17, від 01 березня 2021 року у справі №488/1409/16-а. З матеріалів справи встановлено, що позивачка, під час звернення 23.02.2021 року до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 05.11.1991 № 1788-ХІІ, отримувала пенсію за вислугу років призначену у відповідності до п. е ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-ХІІ, який передбачає інші підстави та порядок призначення пенсії. Таким чином, колегія суддів вважає, що при зверненні із заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області після досягнення встановленого ст. 26 Закону № 1058-IV пенсійного віку, позивачка набула право не на переведення з одного виду пенсії на інший на підставі частини третьої статті 45 Закону № 1058-IV, а на призначення пенсії за віком на загальних підставах, з \~її обчисленням у відповідності до приписів статті 40 Закону № 1058-IV, оскільки за таким призначенням вона звернувся вперше. Аналогічна правова позиція була наведена в постановах Верховного Суду від 04.02.2021 року у справі №509/3080/16-а, від 17.04.2018 року №348/2271/16-а, від 23.10.2018 року №334/2653/17 (2-а/334/361/17), від 03.10.2018 року №428/450/17. Крім того, згідно висновків Великої Палати Верховного Суду викладених у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 876/5312/17 (провадження № 11-731апп18) за результатами аналізу обґрунтованості підстав для відступлення від висновку Верховного Суду України щодо застосування норми права (призначення пенсії за віком замість переведення в порядку ч. 3 ст. 45 № 1058-IV) у подібних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що Верховний Суд України у постанові від 29 листопада 2016 року у справі № 133/476/15-а (№ 21-6331а15) обґрунтовано зазначив, що у випадку призначення особі пенсії за вислугу років відповідно до Закону № 1788-XII, який передбачає інші підстави та порядок призначення пенсії, а в подальшому при виявленні такою особою бажання отримувати пенсію за віком відповідно до Закону № 1058-IV, має місце саме призначення пенсії за віком, а не переведення згідно ч. 3 ст. 45 Закону № 1058-IV. У підсумку, Велика Палата Верховного Суду не знайшла підстав для відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в постанові Верховного Суду України від 29 листопада 2016 року у справі № 133/476/15-а (№ 21-6331а15). Таким чином, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів зазначає про помилковість висновків суду першої інстанції щодо відсутності підстав для призначення позивачці пенсії за віком у відповідності до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» із визначенням її розміру з урахуванням показника середньої заробітної плати по Україні за останні три роки, що передують року звернення із заявою про призначення пенсії за віком. При цьому, висновки суду першої інстанції стосовно того, що у даному випадку призначення нового виду пенсії відсутнє, оскільки пенсія за вислугу років на пільгових умовах, призначена відповідно до статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», є різновидом пенсії за віком, зі зменшенням загального пенсійного віку, та яка, як і пенсія за віком, розраховується за нормами Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», що унеможливлює призначення позивачці пенсії за віком повторно, також є помилковими, оскільки спростовуються наведеними вище правовими висновками Верховного Суду. Крім того, колегія суддів зазначає, що з матеріалів справи встановлено, та не є спірною обставиною у цій справі, що пенсія за вислугу років позивачці була призначена у відповідності до п. е ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-ХІІ. Умови та порядок призначення пенсії за вислугу років як на момент її призначення позивачці, так і станом на час виникнення спірних правовідносин між сторонами, визначалися Законом № 1788-XII. Та обставина, що механізм і порядок обчислення та виплати пенсій за вислугу років з 01 січня 2004 року здійснюється на підставі Закону № 1058-IV за формулою, що встановлена для пенсії за віком, не впливає на те, що призначення пенсії за вислугу років передбачено положеннями Закону № 1788-XII. При цьому стаття 9 Закону № 1058-ІV не передбачає такого виду пенсії, як пенсія за вислугу років. Аналогічні висновки містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 876/5312/17. Крім того, колегія суддів зазначає, що такого виду пенсії як пенсія за вислугу років на пільгових умовах, жодним із вищевказаних Законів № 1788-ХІІ, № 1058-ІV не передбачено, тому посилання суду першої інстанції з приводу призначення позивачці пенсії за вислугу років на пільгових умовах, також є безпідставними. Таким чином, з огляду встановлені у цій справі обставини, беручи до уваги зазначені вище висновки Верховного Суду у подібних правовідносинах, колегія суддів приходить до висновку про наявність у позивачки підстав для призначення їй з 23 лютого 2021 року пенсії за віком у відповідності до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії, тобто за 2018-2020 роки. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі. Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача суб`єкт владних повноважень, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його рішення, дії чи бездіяльності. Усупереч наведених положень, правомірність оскаржуваного рішення № 963250115517 від 26.02.2021 року відповідачем не доведена. За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області № 963250115517 від 26.02.2021 року, з ухваленням нового судового рішення у відповідній частині, про задоволення позовних вимог. При цьому, колегія суддів зазначає, що згідно положень частини другої статті 245 КАС України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень. Водночас, колегія суддів враховує, що визнанню протиправним індивідуального акта чи окремих його положень, кореспондує спосіб захисту права у виді його скасування. \~ Аналогічний висновок був наведений Верховним Судом в ухвалі від 13 липня 2021 року у справі №9901/268/21. Таким чином, з огляду на протиправність оскаржуваного рішення відповідача № 963250115517 від 26.02.2021 року, колегія суддів вважає, що останнє є таким, що підлягає скасуванню. У свою чергу, частиною 3 ст. 245 КАС України встановлено, що у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. Як встановлено частиною 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29.06.2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. Також, як наголошується ЄСПЛ у рішенні по справі "Салах Шейх проти Нідерландів", ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Верховний Суд у своїй практиці неодноразово посилався на те, що «ефективний засіб правового захисту» повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі №826/14016/16, від 11 лютого 2019 року у справі №2а-204/12). Отже, обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечувати реальне відновлення порушеного права. На підставі вищевикладеного, з урахуванням визначеного статтею 8 Конституції України принципу верховенства права та встановлених статтею 2 КАС України завдань суду як державної правозахисної інституції, колегія суддів приходить до висновку, що належним способом захисту порушених прав позивачки, у даному випадку, є зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області здійснити призначення та виплату [PERSON] з 23 лютого 2021 року пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії, тобто за 2018-2020 роки. При цьому, колегія суддів зазначає, що предметом позову у цій справі є питання правомірності призначення позивачці пенсії за віком у відповідності до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії, а не грошове вираження вказаного показника. Крім того, колегія суддів зазначає, що захисту адміністративним судом підлягають порушені права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Відтак, захист порушених прав, свобод та інтересів особи є похідним, тобто передбачає наявність встановленого факту їх порушень, при цьому суд не здійснює превентивного захисту. У даній правовій ситуації, пенсія за віком у відповідності до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії, тобто за 2018-2020 роки, позивачці не була нарахована та виплачена. Отже, питання розміру грошового вираження вказаного показника, відповідачем не вирішувалось, тому позовні вимоги про зобов`язання останнього здійснити призначення та виплату пенсії позивачці із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні у сумі 9118,81 грн. є передчасними, у зв`язку із чим, не підлягають задоволенню. Перевіряючи законність рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання протиправною відмови оформленої листом від 19.04.2021 року № 4251-6359/Г-02/8-2000/21, колегія суддів виходить з того, що, як вже зазначалось вище, адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для відновлення порушеного права у зв`язку із прийняттям рішення суб`єктом владних повноважень особа повинна довести, яким чином відбулось порушення її прав. При цьому, порушення вимог Закону рішенням чи діями суб`єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх судом протиправними, оскільки обов`язковою умовою визнання їх протиправними є доведеність позивачем порушення його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями чи рішенням з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов. Відповідно до висновку, що сформований у постанові Верховного Суду України від 15 листопада 2016 року у справі № 800/301/16, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження про порушення прав було обґрунтованим. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Відсутність спору, у свою чергу, виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту. Аналогічний висновок, сформований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 802/2474/17-а. З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. З цього слідує, що під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав та інтересів позивача, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав чи інтересів, то навіть у разі, якщо дії суб`єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає. Звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах. Відсутність порушеного права та неправильний спосіб захисту встановлюються при розгляді справи по суті і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі № 826/4406/16, від 15 серпня 2019 року у справі № 1340/4630/18, від 23 грудня 2019 року у справі № 712/3842/17, від 27 лютого 2020 року у справі № 500/477/15-а. Колегія суддів зазначає, що оскаржуваний лист відділу обслуговування громадян №13 (сервісний центр) управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 19.04.2021 року за № 4251-6359/Г-02/8-2000/21 у даному випадку не є рішенням суб`єкта владних повноважень, а саме - індивідуальним актом, у розумінні статті 4 КАС України, оскільки відповідь, викладена у листі, носить інформаційний характер та не створює для позивачки чи інших осіб певних правових наслідків, відповідно, не порушує права та інтереси позивачки в межах спірних відносин. Доходячи таких висновків, колегія суддів враховує правову позицію наведену в постанові Верховного Суду від 12 травня 2021 року у справі № 640/11938/20. Отже, колегія суддів зазначає, що у даному випадку, такий обраний позивачкою спосіб захисту права не забезпечує його захист або відновлення, що є підставою для прийняття судом рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині. Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог в частині визнання протиправною відмови оформленої листом від 19.04.2021 року № 4251-6359/Г-02/8-2000/21. Апеляційна скарга будь-яких обґрунтованих доводів з приводу протиправності рішення суду першої інстанції в цій частині, не містить. Отже рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення про часткове задоволення позову. Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Результат розгляду: partial