Рішення адміністративного суду від 2023-08-18 00:00:00+03

08.11.2022р. [PERSON] звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Військової частини [NUMBER] , в якому просив суд: - визнання противоправною бездіяльність Військової частини [NUMBER] щодо не нарахування та невиплати йому одноразової грошової допомоги в розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, яка передбачена абз.2 п.2 ст.15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»; - зобов`язати відповідача нарахувати і виплатити йому одноразову грошову допомогу в розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, передбачену абз.2 п.2 ст.15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Позовні вимоги обґрунтовані тим, що майор [PERSON] , як військовослужбовець, який був звільнений в запас Збройних Сил України на підставі пп. «г» п.3 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку із вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років, має право на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. Разом із тим, ані при звільнення його з військової служби, ані станом на день подання адміністративного позову, відповідачем протиправно та безпідставно не було виплачено грошову допомогу, яка передбачена ч.2 ст.15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Представник відповідача надав до суду 1-ї інстанції письмовий відзив, в якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 09 січня 2023 року (ухваленим в порядку спрощеного (письмового) провадження) у задоволенні позову [PERSON] - відмовлено. Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду 1-ї інстанції, позивач 30.01.2023р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення порушено норми матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09.01.2023р. та прийняти нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі. Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 06.02.2023р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження. 21.02.2023р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду. У той же день, до суду апеляційної інстанції надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, у якому відповідач заперечував щодо її задоволення, посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів та просив оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим. Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, можуть бути розглянуті судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження. Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України). Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду у межах доводів апеляційної скарги відповідача, колегія суддів дійшла наступних висновків. Судом першої інстанції встановлені наступні обставини. Позивача - майора [PERSON] , начальника служби пожежної безпеки, звільненого в запас Збройних Сил України на підставі пп. «г» п.3 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), а саме: у зв`язку із вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років), виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з 19.10.2022р. наказом начальника [NUMBER] Прикордонного загону Держприкордонслужби від 19.01.2022р. №500-ОС. Вислуга років позивача станом на 19.10.2022р. становить: календарна - 25 років 02 місяці 24 дні, пільгова - 02 роки 04 місяці 03 дні, а всього - 27 років 06 місяців 27 днів. 02.10.2022р. [PERSON] звернувся до відповідача із заявою про виплату йому одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби у відповідності до діючого законодавства \~України. Однак, станом на 08.11.2022р., відповідь на заяву відповідачем надана не була, що, власне, і послугувало підставою для його звернення до суду із даним позовом. Вирішуючи справу по суті та повністю відмовляючи у задоволенні позову, суд 1-ї інстанції виходив із необґрунтованості та недоведеності позовних вимог та, відповідно, відсутності підстав для їх задоволення. Однак, колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, не може погодитися із наведеними висновками суду першої інстанції та вважає їх необґрунтованими, з огляду на наступне. Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. За приписами ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або ж тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття із незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Відносини між Державою в особі її компетентних органів (посадових осіб та службових осіб) та громадянами, що складаються з приводу проходження військової служби, зокрема, регламентовані положеннями Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991р. №2011-XII та «Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України» (затв. наказом МВС України від 25.06.2018р. №558). Як визначено ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців \~\~\~\~та членів їх сімей» від 20.12.1991р. №2011-XII, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія) та одноразові додаткові види грошового забезпечення. Абзацом 2 ч.2 ст.15 Закону №2011-XII передбачено, що військовослужбовцям при звільненні \~\~з військової служби за власним бажанням, через сімейні обставини або ж інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років та більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. Тобто, обов`язковими умовами для набуття відповідного права на призначення та виплату одноразової грошової допомоги, яка передбачені в абз.2 п.2 ст.15 Закону №2011-XII, є наступні дві обставини: - наявність сімейних обставин чи інших поважних причин, перелік яких визначено Кабінетом Міністрів України; - наявність вислуги 10 років і більше. Відповідно до п.2 глави 9 розділу V «Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Держприкордонслужби України» (наказом МВС України від 25.06.2018р. №558), військовослужбовцям при звільненні з військової служби за власним бажанням, через сімейні обставини та інші поважні причини, визначені «Переліком сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу» (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 12.06.2013р. за №413), які мають вислугу 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У розумінні вказаних вище правових норм, військовослужбовець, який звільнений з військової служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, та який має вислугу 10 років і більше, має право на виплату одноразової грошової допомоги в розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. Як вбачається з матеріалів справи, позивач звільнений з військової служби за пп. «г» п.3 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992р. №2232-XII, тобто через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військове службу), а саме у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років. Отже, той факт, що [PERSON] є особою, яка виховує дитину з інвалідністю віком до 18 років визнається відповідачем. Однак, покликаючись на підстави звільнення [PERSON] , визначені наказом начальника [NUMBER] Прикордонного загону Держприкордонслужби від 19.01.2022р. №500-ОС, відповідач вважає, що в нього не виникло право на отримання одноразової грошової допомоги в розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, оскільки обставини і причини звільнення позивача визначені зазначеними нормами Закону №2232-ХІІ, а не рішенням Кабінету Міністрів України, як це передбачено ч.2 ст.15 Закону № 2011-ХІІ. Лист відповідача від 22.12.2022р. за №11/8859-22-вих із зазначенням відповідних підстав для відмови у виплаті грошової допомоги, надано позивачем до матеріалів апеляційної скарги. Колегія суддів зазначає, що пп. «г» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону №2232-XII передбачено, що контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби на підставах з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації: через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), зокрема, у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років, а також необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідними медичними висновками медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я. Враховуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що позивач, як військовослужбовець, що фактично звільнений з військової служби «через сімейні обставини чи інші поважні причини», а саме у зв`язку із необхідністю виховання дитини з інвалідністю віком до 18 років ( [INFO] ), яка, згідно з консультаційним висновком спеціаліста-психіатра від 20.01.2023р. потребує стороннього догляду, за наявності календарної вислуги років 27 років (тобто умова про наявність 10 і більше років вислуги у даному випадку дотримана), має право на одноразову грошову допомогу, передбачену абз.2 п.2 ст.15 Закону №2011-XII. Що ж стосується доводів відповідача про те, що Переліком №413 не передбачено таку сімейну обставину або іншу поважну причину як «через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу)», колегія суддів зазначає про те, що абз.6 цього Переліку передбачена така обставина для звільнення, як необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми або ж дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років чи лікарсько-консультативної комісії для осіб до 18 років, що, незважаючи на інше формулювання, цілком відповідає підставі звільнення позивача. Тобто, в даному випадку, фактично наявна і друга обов`язкова умова для виплати [PERSON] одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, згідно з абз.2 п.2 ст.15 Закону №2011-XII. Отже, в обсязі встановлених обставин, судова колегія, оцінивши наявні у справі докази, дійшла висновку, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки викладеним вище обставинам справи та не застосував норми Закону і нормативно-правових актів, що врегульовують спірні правовідносини, які виникли між фізичною особою та суб`єктом владних повноважень. Слід також зазначити й про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. За правилами ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову, що, у свою чергу, не було відповідним чином реалізовано відповідачем при розгляді справи в суді 2-ї інстанції. Отже, позовні вимоги [PERSON] є цілком обґрунтованими та підлягають задоволенню за наведених вище підстав. Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»). Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. У силу вимог ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду 1-ї інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Отже, за таких обставин та враховуючи, що судом 1-ї інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а також в зв`язку із тим, що деякі висновки суду не відповідають обставинам справи, судова колегія, діючи виключно в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, у відповідності до ч.1 ст.317 КАС України, вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове - про задоволення позовних вимог [PERSON] в повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті згідно з цим же Кодексом, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або ж якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Частиною 6 ст.139 Кодексу передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат. При зверненні з даним позовом до суду 1-ї інстанції позивачем сплачено 992,40 грн. судового збору, а при поданні апеляційної скарги - 1488,60 грн. Таким чином, на підставі ч.ч.1,6 ст.139 КАС України, з Військової частини [NUMBER] на користь [PERSON] підлягає стягненню судовий збір у загальному розмірі - 2481 грн.

Результат розгляду: granted