Рішення адміністративного суду від 2022-07-08 00:00:00+03

У лютому 2021 року позивач, [PERSON] , звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом, у якому просив: - визнати протиправними дії Міністерства юстиції України, щодо безпідставної відмови в розгляді звернення позивача від 14.09.2020 про забезпечення примусового виконання судового рішення особисто Міністром юстиції України; - зобов`язати Міністра юстиції України розглянути заяву-скаргу від 04.08.2020 в порядку, визначеному Законом України «Про звернення громадян», здійснити перевірку фактів, викладених в заяві-скарзі і прийняти за нею реальні рішення та письмово повідомити позивача про результати перевірки заяви-скарги та про суть прийнятих рішень; перевірку заяви-скарги здійснити за його безпосередньою участю; - відшкодувати позивачу за рахунок держави Україна компенсацію моральної шкоди в сумі 5 000 000 гривень, завданої йому Міністерством юстиції України внаслідок порушення ним конституційного права на звернення за захистом до органів державної влади України щодо реалізації його порушеного особистого немайнового права на судовий захист, визначеного: статтями 15 і 17 ЦК України; статтями 1 і 7 ЗУ «Про звернення громадян»; статтею 40 Конституції України та його похідного конституційного права на захист (судовий захист), визначеного статтею 15-17 ЦК України, статтею 7 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» і статтею 55 Конституції України. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 листопада 2021 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено. Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи. В обгрунтування апеляційної скарги позивач вказує, що в порушення норм розділу 2 Порядку проведення перевірок перевірок діяльності органів державної виконавчої служби, приватних виконавців, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 3284/5 від 22.10.2018 року, відповідачем не видано наказ про проведення перевірки, не призначено робочу групу, не проведено перевірку та не складено довідки за її результатами. Апелянт наголошує, що рішення у справі № 2-157/2011 не виконується. Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 22 грудня 2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою [PERSON] на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 листопада 2021 року у справі за адміністративним позовом [PERSON] до Міністерства юстиції України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії та призначено до розгляду в порядку письмового провадження. 24 січня 2022 року до Шостого апеляційного адміністративного суду надійшов відзив Міністерства юстиції України, в якому відповідач підтримує правову позицію суду першої інстанції та просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Відповідач вказує, що Міністерством юстиції України надано повну обґрунтовану відповідь на звернення від 14.09.2020 [PERSON] відповідно до норм чинного законодавства та в межах строків, передбачених Законом України «Про звернення громадян». Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 31 січня 2022 року продовжено строк розгляду апеляційної скарги [PERSON] на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 листопада 2021 року на розумний строк, достатній для всебічного та повного розгляду справи. Відповідно до статті 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження. Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, з 25.11.2011 у виконавчому провадженні Мелітопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Дніпро) перебуває виконавче провадження №30005546 за виконавчим листом Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 21.11.2011 у справі №2-1587/2011, за яким зобов`язано КУ «Мелітопольська міська стоматологічна поліклініка» провести безкоштовне зубопротезування позивачу. 14.09.2020 позивачем спрямовано звернення щодо здійснення контролю за діяльністю органів Мелітопольського МРВ ДВС ПСМРУ МЮ України, передбаченого статтею 12 ЗУ "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» з метою забезпечення виконання рішення Мелітопольського міськрайонного суду №2-1587/2011 від 05.07.2011. Листом від 20.10.2020 № 46631/В-26720/20.4.2 відповідач повідомив, що державним виконавцем вжито всіх заходів примусового виконання, визначених Законом, для забезпечення виконання рішення, яким боржника зобов`язано вчинити певні дії. Вважаючи надану відповідь на звернення протиправною, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом. Суд першої інстанції у задоволенні адміністративного позову відмовив та зазначив, що відповідачем належним чином та у відповідності до вимог приписів Закону України «Про звернення громадян» розглянуто звернення та надано змістовну та належну відповідь щодо поставлених питань у звернення позивача від 14.09.2020. За висновками суду першої інстанції, відсутні обставини порушень відповідачем прав та інтересів позивача з викладеної мотивації позову, а отже, наслідкова вимога про виплату моральної шкоди також не підлягає задоволенню. Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне. Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно зі ст. 40 Конституції України всі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. У ч. 1 ст. 1 Закону № 393/96-ВР визначено, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення. Статтею 3 Закон № 393/96-ВР передбачено, що під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги. Пропозиція (зауваження) - звернення громадян, де висловлюються порада, рекомендація щодо діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, посадових осіб, а також висловлюються думки щодо врегулювання суспільних відносин та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства. Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо. Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 14 Закону № 393/96-ВР органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, посадові особи зобов`язані розглянути пропозиції (зауваження) та повідомити громадянина про результати розгляду. Частиною 1 статті 15 Закону № 393/96-ВР передбачено, що органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань). Згідно зі ст. 19 Закону № 393/96-ВР органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення. У разі необхідності та за наявності можливостей розгляд звернень громадян покладається на посадову особу чи підрозділ службового апарату, спеціально уповноважені здійснювати цю роботу, в межах бюджетних асигнувань. Це положення не відміняє вимоги частини дев`ятої цієї статті. Згідно статті 20 Закону №393/96-ВР звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів. При цьому, згідно з приписами статті 12 Закону України «Про звернення громадян» дія цього Закону не поширюється на порядок розгляду заяв і скарг громадян, встановлений кримінальним процесуальним, цивільно-процесуальним, трудовим законодавством, законодавством про захист економічної конкуренції, законами України «Про судоустрій і статус суддів» та «Про доступ до судових рішень», Кодексом адміністративного судочинства України, законами України «Про засади запобігання і протидії корупції», «Про виконавче провадження». Під час розгляду даного спору в суді першої інстанції було встановлено, що позивач 14.09.2020 спрямовував звернення щодо здійснення контролю за діяльністю органів Мелітопольського МРВ ДВС ПСМРУ МЮ України з метою забезпечення виконання рішення Мелітопольського міськрайонного суду №2-1587/2011 від 05.07.2011. Листом від 20.10.2020 № 46631/В-26720/20.4.2 відповідач повідомив, що державним виконавцем вжито всіх заходів примусового виконання, визначених Законом, для забезпечення виконання рішення, яким боржника зобов`язано вчинити певні дії. Також, відповідач повідомив, що відповідно до ч.3 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії або бездіяльність державного виконавця також можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Рішення, дії та бездіяльність начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, можуть бути оскаржені до керівника органу державної виконавчої служби вищого рівня. Таким чином, позивачу було роз`яснено спеціальний порядок оскарження дій чи бездіяльності державного виконавця, оскільки, як вже було вказано вище, дія Закону України «Про звернення громадян» не поширюється на порядок розгляду заяв і скарг громадян, встановлений Законом України «Про виконавче провадження». Відтак, колегія суддів погоджується, що відповідачем належним чином та у відповідності до вимог приписів Закону України «Про звернення громадян» розглянуто звернення та надано змістовну та належну відповідь щодо поставлених питань у звернення позивача від 14.09.2020. При цьому, як було вірно встановлено судом першої інстанції, відповідь була розглянута Міністром Д. Малюскою, що спростовує твердження апелянта про порушення приписів ст.14-16 Закону України «Про звернення громадян». Щодо посилання апелянта на те, що в порушення норм розділу 2 Порядку проведення перевірок перевірок діяльності органів державної виконавчої служби, приватних виконавців, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 3284/5 від 22.10.2018 року, відповідачем не видано наказ про проведення перевірки, не призначено робочу групу, не проведено перевірку та не складено довідки за її результатами, колегія суддів зазначає наступне. Порядок проведення перевірок перевірок діяльності органів державної виконавчої служби, приватних виконавців, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 3284/5 від 22.10.2018 року (далі - Порядок № 3284/5) визначає механізм здійснення Міністерством юстиції України перевірок діяльності органів державної виконавчої служби, приватних виконавців, зокрема стану додержання Конституції України, вимог законів України, указів Президента України та постанов Верховної Ради України, ухвалених відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів України, наказів Міністерства юстиції України, доручень Міністра юстиції України, та організації роботи щодо їх виконання, дотримання державними і приватними виконавцями порядку та строків вчинення виконавчих дій, виконання правил діловодства. Контроль за діяльністю працівників органів державної виконавчої служби здійснюється шляхом проведення комплексних, цільових та контрольних перевірок. З вищевикладеного слідує, що ані Порядок № 3284/5, ані Закон України «Про виконавче провадження» не підлягають застосуванню в спірних правовідносинах, оскільки в межах даної справи застосуванню підлягає Закон України «Про звернення громадян», який відповідачем було дотримано в повній мірі, що було встановлено вище. В контексті спірних правовідносин та надання позивачу відповіді у порядку, визначеному Законом України «Про звернення громадян», у відповідача був відсутній обов`язок застосовувати приписи Порядку № 3284/5. Отже, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що на звернення позивача відповідачем надано позивачу вичерпну згідно його звернення відповідь у строки та в порядку встановлені Законом України «Про звернення громадян», а тому порушення відповідача цього Закону відсутні. Принагідно, колегія суддів звертає увагу позивача, що у випадку незгоди з рішеннями, діями або бездіяльністю державного виконавця, вони можуть бути оскаржені позивачем як стягувачем виконавчого провадження до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, що буде належним способом захисту порушених прав. Щодо вимог про стягнення з відповідача компенсації моральної шкоди в сумі 5 000 000 гривень, завданої йому Міністерством юстиції України, колегія суддів виходить з наступного. Відповідно до положень статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Частиною 1 статті 23 ЦК України, положення якого застосовні до спірних відносин в аспекті вимог про стягнення моральної шкоди, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до положень ч. 1 ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Відшкодування моральної шкоди за своєю природою є санкцією за порушення прав особи, які були виявлені і доведені. Згідно абз. 2 п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України N 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. У даному випадку, колегія суддів звертає увагу, що позивачем не надано жодних підтверджуючих документів в обґрунтування вимог щодо факту заподіяння йому моральної шкоди, так і розміру та розрахунку такого відшкодування. Крім того, така шкода може бути відшкодована у випадку, якщо судом буде встановлено факт протиправних дій. Отже, правові підстави для задоволення вимоги про відшкодування моральної шкоди відсутні. Отже, доводи апеляційної скарги жодним чином не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права, а відтак не є підставою для скасування рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 листопада 2021 року. Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Окрім іншого, апеляційний суд звертає увагу позивача, що відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 44 КАС України учасники справи зобов`язані виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу. Згідно ч. 1 ст. 45 КАС України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається. На переконання колегії суддів, образливі та лайливі слова, зокрема для надання особистих характеристик учасникам справи, іншим учасникам судового процесу, їх представникам і суду не можуть використовуватися ні у заявах по суті справи, заявах з процесуальних питань, інших процесуальних документах, ні у виступах учасників судового процесу та їх представників. Використання учасниками судового процесу та їх представниками нецензурної лексики, образливих і лайливих слів, символів у поданих до суду документах і у спілкуванні з судом, з іншими учасниками процесу, їхніми представниками, а також вчинення інших аналогічних дій свідчать про очевидну неповагу до честі, гідності цих осіб з боку осіб, які такі дії вчиняють. Ці дії суперечать основним засадам (принципам) адміністративного судочинства, а також його завданню. З огляду на це, вчинення таких дій (а саме як використання образливих висловів до суду, зокрема, на сторінці 3 апеляційної скарги) є неприпустимим, та може потягнути, зокрема наслідки, передбачені частиною третьою статті 45 КАС України. Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України та судову практику, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] до Міністерства юстиції України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії. Згідно з положеннями статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Відповідно до вимог статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Суд апеляційної інстанції зазначає, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, обставини справи встановлено повно та досліджено всебічно. Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Результат розгляду: denied