Рішення адміністративного суду від 2022-05-24 00:00:00+03

[PERSON] звернувся до Першотравневого районного суду міста Чернівці з адміністративним позовом до Управління порядку та контролю за благоустроєм Чернівецької міської ради про скасування постанови серії СЕ №0009987 від 17.06.2021 про накладення на [PERSON] адміністративного стягнення за ч.3 ст.122 КУпАП у вигляді штрафу у розмірі 680 грн за порушення вимог п.15.10 (в) ПДР України. Рішенням Першотравневого районного суду міста Чернівці від 24.03.2022 позов задоволено. Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 24.03.2022 скасувати, прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з`ясування обставин справи і, як наслідок, невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованого рішення. В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що факт вчинення позивачем порушення вимог п.15.10 (в) ПДР України підтверджується наявним у матеріалах справи доказами фотофіксації такого порушення. Також відповідач зауважив, що вказане порушення зафіксовано технічним засобом CAT S41 101461007 на який здійснюється лише фотофіксація порушення та який не є вимірювальним пристроєм, не підлягає обов`язковій періодичній повірці. Крім того, відповідач вказав на те, що розмір присуджених до стягнення витрат на правничу допомогу є завищеним, неспівмірним та не відповідає критерію справедливості. Представник позивача \~подав відзив на апеляційну скаргу відповідача в якому вказав на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, а також на безпідставність доводів апеляційної скарги. Зауважив, що в діях позивача відсутній склад правопорушення, передбаченого ч.3 ст.122 КУпАП, висновки відповідача про порушення позивачем вимог п.15.10 (в) ПДР України ґрунтуються на неналежних доказах. Також зазначив про обґрунтованість та співмірність присуджених судом першої інстанції витрат на правову допомогу. Також у поданому відзиві представник позивача просив розглядати дану справу за його та позивача відсутності, у порядку письмового провадження. Відповідач повноважного представника у судове засідання не направив, хоча повідомлявся про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, що підтверджується матеріалами справи. Згідно ч.2 ст.313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Відповідно до п.2 ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, колегія суддів визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу в порядку письмового провадження. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків. Як вірно встановлено судом першої інстанції, постановою інспектора з паркування управління порядку та контролю за благоустроєм Чернівецької міської ради Михайлова Олександра Володимировича Серії СЕ №0009987 від 17.06.2021, на [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 680 грн. Підставою для прийняття вказаної постанови слугувало те, що [PERSON] 29.04.2021 о 11:31, за адресою: м. Чернівці Незалежності проспект, 80 - вул. Небесної Сотні, 12, здійснив стоянку на тротуарі (не на краю тротуара), чим порушив п.15.10 (в) ПДР України, за що передбачена адміністративна відповідальність за ч.3 ст.122 КУпАП. Позивач не погодився із вказаною постановою, а тому звернувся до суду. Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що постанова про накладення адміністративного стягнення є незаконною, оскільки відповідачем не доведено факту вчинення позивачем вказаного порушення, висновки відповідача про порушення позивачем вимог п.15.10 (в) ПДР України ґрунтуються на неналежних доказах. Колегія суддів частково погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції та враховує наступне. Відповідно до ст.52 Закону України «Про дорожній рух» контроль у сфері безпеки дорожнього руху здійснюється Кабінетом Міністрів України, місцевими органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, Національною поліцією, іншими спеціально уповноваженими на те державними органами (державний контроль), а також міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади (відомчий контроль). Згідно ст.30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» інспектори з паркування уповноважені здійснювати у випадках, визначених законом, розгляд справ про адміністративні правопорушення та проводити тимчасове затримання транспортних засобів. Стаття 14 Закону України "Про дорожній рух" зобов`язує учасників дорожнього руху знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху. Пунктами 1.3 та 1.9. Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306 (ПДР України), встановлено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством. Згідно п.15.10 (в) ПДР України стоянка забороняється, серед іншого, на тротуарах, за винятком легкових автомобілів та мотоциклів, які можуть бути поставлені на краю тротуарів, де для руху пішоходів залишається щонайменше 2 м. Частина 3 статті 122 КУпАП передбачає адміністративну відповідальність у вигляді накладення штрафу в розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, зокрема, за порушення правил зупинки, стоянки, що створюють перешкоди дорожньому руху або загрозу безпеці руху. При цьому, ч.3 ст.265-4 КУпАП визначає, що для цілей цього Кодексу розміщення транспортного засобу є таким, що суттєво перешкоджає дорожньому руху або створює загрозу безпеці руху, якщо транспортний засіб: 1) поставлено на проїзній частині у два і більше рядів; 2) розташовано у заборонених Правилами дорожнього руху місцях зупинки або стоянки, а саме: а) на залізничних переїздах; б) на трамвайних коліях; в) на естакадах, мостах, шляхопроводах і під ними, у тунелях; г) на пішохідних переходах і ближче 10 метрів до них з обох боків, крім випадків зупинки для надання переваги в русі; ґ) на перехрестях та ближче 10 метрів від краю перехрещуваної проїзної частини за відсутності на ній пішохідного переходу, за винятком зупинки для надання переваги в русі та зупинки проти бокового проїзду на Т-подібних перехрестях, де є суцільна лінія розмітки або розділювальна смуга; д) на проїзній частині, де відстань між суцільною лінією розмітки чи протилежним краєм проїзної частини і транспортним засобом, що зупинився, менше 3 метрів; е) ближче 30 метрів від посадкових майданчиків для зупинки маршрутних транспортних засобів, а за їх відсутності - ближче 30 метрів від дорожнього знака такої зупинки з обох боків; є) ближче 10 метрів від позначеного місця виконання дорожніх робіт і в зоні їх виконання; ж) у місцях, де буде неможливим зустрічний роз`їзд або об`їзд транспортного засобу, що зупинився; з) ближче 10 метрів від виїздів з прилеглих територій і безпосередньо в місці виїзду; и) розташовано на позначених відповідними дорожніми знаками та/або дорожньою розміткою місцях, призначених для паркування транспортних засобів, оснащених електричними двигунами (одним чи декількома); 3) своїм розташуванням робить неможливим рух інших транспортних засобів або створює перешкоду для руху пішоходів, у тому числі осіб з інвалідністю на спеціальних засобах пересування та пішоходів із дитячими колясками; 4) розташовано на виділеній смузі для руху громадського маршрутного транспорту; 5) розташовано на позначеній відповідними дорожніми знаками та/або дорожньою розміткою велодоріжці; 6) перешкоджає руху або роботі снігоприбирального та іншого технологічного комунального транспорту у разі запровадження надзвичайного стану або у разі оголошення окремої місцевості зоною надзвичайної екологічної ситуації; 7) порушує схему паркування транспортних засобів таким чином, що він блокує проїзд по двох або більше смугах руху. Згідно з КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом, а провадження у справах про адміністративні правопорушення, у тому числі й віднесених до компетенції органів внутрішніх справ, здійснюється на основі додержання принципу законності (частини перша, друга статті 7); завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є, зокрема, своєчасне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом (стаття 245). Водночас, стаття 280 КУпАП закріплює обов`язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Відповідно до ст.251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. Апеляційний суд зазначає, що на підтвердження допущення позивачем вимог п.15.10 (в) ПДР України відповідач посилається на матеріали фотофіксації такого порушення. Приписами частини 3 статті 283 КУпАП чітко передбачено імперативний обов`язок відповідача щодо зазначення технічного засобу, яким здійснено фото або відеозапис у постанові по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху. \~ Встановлено, що порушення позивачем вимог п.15.10 (в) ПДР України зафіксовано відповідачем технічним засобом CAT S41 101461007, який фактично є смартфоном з камерою на яку й здійснюється фотофіксація порушень. Матеріали справи містять фото на яких зображено автомобіль позивача припаркований на тротуарі. Апеляційний суд вважає помилковими висновки суду першої інстанції щодо неналежності вказаних доказів фотофіксації порушення. Так, в обґрунтування такого висновку, суд першої інстанції посилається на пункт 20 «Переліку категорій законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки, що підлягають періодичній повірці», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.06.2015 №374, згідно якого контроль безпеки дорожнього руху та технічного стану транспортних засобів входить до сфери законодавчо регульованої метрології, а прилади контролю за дотриманням правил дорожнього руху з функціями фото-, відеофіксації входять до категорії законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки, що підлягають періодичній повірці. Разом з цим, у пункті 20 вказаного Переліку передбачено, що підлягають періодичній повірці такі прилади контролю за дотриманням правил дорожнього руху з функціями фото-, відеофіксації: - вимірювачі швидкості руху транспортних засобів дистанційні; - вимірювачі просторово-часових параметрів місцеположення транспортних засобів дистанційні. Колегія суддів зазначає, що у даному випадку технічним засобом CAT S41 101461007 відповідач не вимірював швидкості руху чи просторово-часових параметрів місцеположення транспортного засобу. Вказаний технічний засіб відповідачем використано виключно як фотоапарат для фотофіксації положення автомобіля позивача на дорозі, без здійснення вимірів щвидкості чи просторово-часових параметрів місцеположення транспортного засобу. Таким чином, апеляційний суд розцінює як належні докази, фото положення автомобіля позивача на дорозі, зроблені відповідачем за допомогою технічного засобу CAT S41 101461007. При цьому, дослідивши вказані фото колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що ними не підтверджується висновок відповідача про вчинення позивачем правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.3 ст.122 КУпАП. Так, згідно вказаних фото для руху пішоходів на тротуарі залишається відстань, яка значно перевищує присічну відстань у 2 метри, передбачену п.15.10 (в) ПДР України. Крім того, кваліфікуючою ознакою об`єктивної сторони правопорушення, передбаченого ч.3 ст.122 КУпАП, є створення перешкоди дорожньому руху або загрозу безпеці руху. Однак, у даному випадку з наданих відповідачем фото чітко видно, що жодних перешкод дорожньому руху або загроз безпеці руху автомобіль позивача не створює. З урахуванням наведеного апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що відповідач не довів факту вчинення позивачем порушення, передбаченого ч.3 ст.122 КУпАП, а тому спірна постанова серії СЕ №0009987 від 17.06.2021 є протиправною та підлягає скасуванню. Щодо висновків суду першої інстанції про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 8088 грн, колегія суддів зазначає наступне. Відповідно до ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до який належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Компенсація витрат на правничу допомогу здійснюється у порядку, встановленому ст. 134 КАС України, яка не обмежує розмір таких витрат. За змістом ч. 1 та ч. 2 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Згідно п. 1 ч. 3 ст. 134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Частиною 4 ст. 134 КАС України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. У відповідності до ч. 5 ст. 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 134 КАС України). Обов`язок доведення неспівмірності витрат, згідно ч.7 ст.134 КАС України, покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. На підтвердження витрат на правову допомогу у розмірі 8088,6 грн представником позивача надано до суду наступні документи, а саме: - договір про надання правової допомоги від 19.10.2021 з додатковою угодою до нього від 19.10.2021 №1, укладений між позивачем та адвокатом Шкварчуком В.Д., відповідно до якого гонорар адвоката становить 40% розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня поточного року , за годину роботи адвоката; - ордер адвоката Шкварчука В.Д. серії СЕ №11023263; - розрахунок суми гонорару від 26.10.2021 №1, згідно якого розмір гонорару складає 8088,6 грн, адже адвокат витратив 8,5 годин часу для підготовки та подання позовної заяви; - акт виконаних робіт від 23.10.2021 №1, яким зафіксовано прийняття позивачем від адвоката послуг з правової допомоги на загальну суму 8088,6 грн; - квитанцію серії АБОА №578934 про сплату гонорару у розмірі 8088,6 грн. Таким чином, заявлена позивачем до стягнення сума витрат на професійну правничу допомогу підтверджена документально. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України", від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України", від 30 березня 2004 року у справі "Меріт проти України", заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Суд вважає, що у даному випадку витрати на надання правничої допомоги необхідно обраховувати, виходячи із реальної участі представника позивача в підготовці справи. При визначенні суми відшкодування суд виходить із критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України"). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Суд вважає, що сума судових витрат на професійну правничу допомогу, яку представник позивача просить стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, підлягає зменшенню у зв`язку з відсутністю ознак співмірності, визначених ч. 5 ст. 134 КАС України. Так, визначена адвокатом сума компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу позивачем, за результатами розгляду справи не є належним чином обґрунтованою у контексті дослідження обсягу фактично наданих адвокатом послуг із урахуванням складності справи, кількості витраченого на ці послуги часу, та, відповідно, співмірності обсягу цих послуг та витраченого адвокатом часу із розміром заявленої суми витрат на професійну правничу допомогу. Таким чином, вирішуючи питання обґрунтованості розміру заявлених позивачем витрат на правничу допомогу та пропорційності їх складності правовому супроводу справи в суді, виходячи із змісту та обсягу наданих послуг, а також розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, та заперечення поданого представником відповідача, апеляційний суд вважає за необхідне зменшити розмір заявлених позивачем до стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу до 2000 грн. У відповідності із ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Відповідно до п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Згідно ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зважаючи на помилкові висновки суду першої інстанції щодо неналежності наданих відповідачем доказів вчинення позивачем адміністративного правопорушення та щодо належної до стягнення з відповідача на користь позивача суми витрат на правничу допомогу, апеляційний суд вважає за необхідне скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову з урахуванням мотивів даної постанови.

Результат розгляду: partial