Рішення адміністративного суду від 2022-01-25 00:00:00+02

[PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду з позовом, в якому просив: - визнати постанову серії ДПО18 № 768515 про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП, якою накладено штраф у розмірі 340,00 грн незаконною та скасувати її; - провадження по адміністративній справі відносно [PERSON] в скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП - закрити. Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 19.10.2021 позов задоволено. Визнано протиправною та скасовано постанову інспектора взводу № 2 роти № 4 УПП в Дніпропетровській області ДПП Абдулкеримова Ізраіля Алієвича серії ДПО18 № 768515 від 08.08.2021 про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП. Закрито справу про адміністративне правопорушення у відношенні [PERSON] за ч. 1 ст. 122 КУпАП. Департамент патрульної поліції (далі - апелянт), не погоджуючись з рішенням суду, подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати, як постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при не повному з`ясуванні обставин справи та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення, перевищення швидкості руху, є доведеним, підтверджується даними з приладу TruCAM, відеозаписом, адміністративна справа розглянута органами поліції з дотриманням процедури та вимог чинного законодавства, а тому наявні підстави для відмови у задоволенні позову. Вказує, що отримана за допомогою лазерного вимірювача TruCAM інформація є належним доказом в підтвердження факту вчинення особою правопорушення та має враховуватись під час вирішення справи Зазначає, що відсутність на трасі знаку «5.70» , який попереджає водія про можливість фіксації порушень, не звільняє особу від обов`язку додержуватись правил дорожнього руху в частині встановлення швидкісного режиму. Також, зазначає, що КУпАП не передбачено можливість перенесення розгляду справи про адміністративне правопорушення за будь-яких обставин. На думку апелянта, позивач мав можливість скористатись правовою допомогою на місці вчинення правопорушення, проте таких дій не вчинив, що свідчить про те, що [PERSON] правом на надання правової допомоги не скористався. Крім того, вважає, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, оскільки розгляд справи відбувся за відсутності відповідача, який не повідомлений належним чином про дату та час її розгляду. Крім того, судом першої інстанції не було направлено відповідачу копію позовної заяви з додатками, а отже позбавлено його можливості викласти свої заперечення та надати відповідні докази. Позивач, Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області (далі - відповідач), інспектор взводу № 2 роти № 4 УПП в Дніпропетровській області ДПП Абдулкеримов Ізраіль Алієвич (далі - третя особа) не надали відзиви на апеляційну скаргу. Відповідно до ч. 4 ст.229, ч. 1 ст.308 КАС України справа розглядається в межах доводів та вимог апеляційної скарги, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що 08.08.2021 інспектором взводу № 2 роти № 4 УПП в Дніпропетровській області ДПП Абдулкеримовим І.А. прийнято постанову серії ДПО18 № 768515, якою [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 122 КУпАП у вигляді штрафу в сумі 340 грн (а.с. 15). Згідно постанови 08.08.2021 в Дніпропетровській області, Криничанський район, траса М-04, 152 км, водій керував транспортним засобом Сузукі, д.н.з. [NUMBER] , який рухався зі швидкістю 86 км/год, при цьому перевищив встановлене обмеження швидкості руху в населеному пункті на 36 км/год в межах знаку «3.29», чим порушив п.12.9.б ПДР України та скоїв адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачено ч.1 ст. 122 КУпАП. В графі «до постанови додаються» зазначено: відео трукам TC 008375, DM 4659; DM 4772. Позивач, не погоджуючись з постановою по справі про адміністративне правопорушення, оскаржив її в судовому порядку. Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що постанова про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності є протиправною, оскільки відповідачем не доведено факту вчинення позивачем правопорушення. Надаючи правову оцінку обставинам зазначеної справи, колегія суддів зазначає наступне. За приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Як встановлено пунктом 12.9 «б» Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 (далі - ПДР), водієві забороняється: перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4-12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31. Згідно з ч.1 ст.122 КУпАП перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину тягне за собою накладення штрафу в розмірі п`ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів. За приписами ч.2 ст.283 КУпАП постанова по справі про адміністративне правопорушення, зокрема, повинна містити найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування; опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення. Також, в силу вимог ч.3 ст.283 КУпАП постанова по справі про адміністративне правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості, зокрема, про дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак), технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис (якщо такий запис здійснювався). Cтаттею 251 КУпАП встановлено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. У відповідності до ч.ч.1, 4 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. За нормами ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Положеннями ст. 31 Закону України «Про Національну поліцію» надано право поліції застосовувати такі превентивні заходи, окрім іншого, як застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису, засобів фото - і кінозйомки, відеозапису. Статтею 40 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото - і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото - і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою: 1) попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб; 2) забезпечення дотримання правил дорожнього руху. Згідно зі ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. За визначенням, наведеним у ст.73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Судом встановлено, що оскаржувана постанова містить викладення опису вчиненого позивачем порушення, з посиланням на п. 12.9 «б» ПДР обмеження швидкості руху, та посилання на технічний засіб TruCam LTI 20/20 №ТС008375, за допомогою якого здійснювалась фото та відео фіксація. Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив, зокрема, з недоведеності відповідачем факту вчинення позивачем правопорушення, не надання доказів в підтвердження зазначених обставин. Колегія суддів зазначає, що приписами ч. 4 ст. 9, ч. 4 ст. 77 КАС України, суд наділений правом збирати докази з власної ініціативи, а також повноваженням сприяти в реалізації обов`язку доказування (у випадку неможливості самостійного надання особами, які беруть участь у справі доказів) і витребовувати необхідні докази. Разом з тим, суд першої інстанції всупереч вищезазначеним вимогам КАС України лише обмежився посиланням на відсутність доказів в підтвердження вчинення позивачем правопорушення, проте дій по витребування їх у відповідача для повного та всебічного розгляду справи, не вчиняв. Натомість скаржником, суду апеляційної інстанції на підтвердження факту вчинення порушення, надано диск з відеозаписом та фотознімком, зробленим за допомогою зазначеного вище приладу. Так, на відеозаписі та фотографії, зроблених за допомогою приладу TruCam, зафіксовано рух транспортного засобу Suzuki, д.н.з. [NUMBER] , зі швидкістю 86 км/год, при встановленому ліміті швидкості 50 км/год, та зазначено дату і час фіксації 08.08.2021. Право застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису, засобів фото - і кінозйомки, надано працівникам поліції, передбачено ст. 31 Закону України «Про Національну поліцію». Листом Державного Підприємства «Всеукраїнський державний науково-виробничий центр стандартизації, метрології, сертифікації та захисту прав споживачів» від 01.10.2019 року №22-38/49 роз`яснено, що лазерний вимірювач TruCам відноситься до ручних вимірювачів швидкості транспортних засобів, тобто конструктивно створений для утримування в руках під час вимірювань. Колегія суддів зазначає, що прилад TruCам LTI 20/20 з серійним номером ТС008375 сертифікований, дозволений для використання на території України, пройшов періодичну повірку, що підтверджується сертифікатом перевірки типу від 26.12.2018, сертифікатом відповідності від 23.12.2020 (а.с. 59-62). Враховуючи викладене, відеозапис та фотознімок, зроблені за допомогою приладу TruCам є належними та допустимими доказами. Посилання суду першої інстанції на проведення замірів швидкості технічним приладом, що перебував в руках поліцейського, вібрація якого могла дати більшу похибку, ніж це передбачено свідоцтвом про повірку, що ставить під сумнів зафіксовану швидкість руху автомобіля, яким керував позивач, є неприйнятними з огляду на те, що лазерний вимірювач TruCam LTI 20/20 віднесено до ручних вимірювачів швидкості транспортних засобів, тобто вказаний прилад конструктивно створений для утримування в руках під час вимірювань. При цьому, колегія суддів зауважує, що використання поліцейськими приладу Тrucam з метою фіксації порушень швидкісного режиму в такий спосіб, не є порушенням вимог чинного законодавства. Висновки суду першої інстанції щодо відсутності в постанові посилань на докази місцезнаходження дорожнього знаку «3.29», як підставу для задоволення, позову колегія суддів вважає безпідставними, оскільки ст. 283 КУпАП передбачено вичерпний перелік вимог, зміст яких обов`язково має зазначатись у постанові. При цьому, не зазначення інспектором поліції зазначених вище відомостей у постанові, які не передбачені ст. 283 КУпАП не свідчить про її протиправність. Натомість, позивачем визнається наявність знаку «3.29», проте, на його думку, він розташований з порушенням Державних стандартів України 4100:2014. Разом з тим, колегія суддів зазначає, що зазначені доводи позивача є його припущеннями та не підтверджуються жодними доказами (зокрема, листів Служби автомобільних доріг з роз`ясненнями щодо місця розташування зазначеного вище знаку). Щодо висновків суду про неможливість працівниками поліції здійснювати фото та відео фіксування порушень за відсутності знаку «5.70». Відповідно до п.5.70 ПДР дорожній знак «Фото-, відеофіксування порушень Правил дорожнього руху» інформує про можливість здійснення контролю за порушеннями ПДР за допомогою спеціальних технічних та (або) технічних засобів. Згідно пп.«ґ» п.8.4 ПДР інформаційно-вказівні знаки запроваджують або скасовують певний режим руху, а також інформують учасників дорожнього руху про розташування населених пунктів, різних об`єктів, територій, де діють спеціальні правила. Разом з тим, жодними положеннями КУпАП та Закону України «Про Національну поліцію», в тому числі, частиною 1 ст.40 вказаного Закону, не передбачено обмеження поліції використовувати фототехніку і відеотехніку виключно в межах дії будь-яких дорожніх знаків. Дорожній знак 5.70 ПДР України «Фото-відеофіксування порушень Правил дорожнього руху» лише інформує про можливість здійснення контролю за порушеннями ПДР за допомогою спеціальних технічних та (або) технічних засобів. Він відноситься до категорії інформаційно-вказівних знаків. В той же час, Закон України «Про Національну поліцію» не зобов`язує встановлювати такі знаки перед ділянкою, на якій використовуються засоби фото- відеофіксації порушень дорожнього руху. Таким чином, обставини наявності чи відсутності вказаного дорожнього знаку жодним чином не свідчать про відсутність у позивача обов`язку дотримання запровадженого ПДР швидкісного режиму. Будь-яких інших доказів щодо незаконності дій відповідача матеріали справи не містять та судом не встановлено. Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що обставини, вказані в постанові про адміністративне правопорушення (перевищення встановленого обмеження швидкості руху) знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду справи. Натомість суд першої інстанції неповно дослідив обставини справи, неправильно застосував норми матеріального права, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про відсутність доказів вчинення правопорушення. Проте, судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідачем порушено процедуру розгляду справи. Відповідно до ст. 280 КпАП України, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Колегія суддів зазначає, що у посадових осіб суб`єктів владних повноважень, в тому числі і у працівників органів і підрозділів Національної поліції, уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення, є обов`язок - забезпечити особам, які притягуються до адміністративної відповідальності можливість користування правами, закріпленими у ст. 268 КУпАП. Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду від 21 листопада 2019 року у справі №522/22180/16-а та від 18 лютого 2020 року у справі №524/9827/16-а., які враховуються судом відповідно до ч.5 ст.242 КАС України. Статтею 268 КУпАП встановлено, що особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі. Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. У відповідності до ч. 2 ст. 271 КУпАП, інтереси потерпілого може представляти представник - адвокат, інший фахівець у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи. Так, у п. 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 № 23-рп/2009 визначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами й може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин з іншими суб`єктами права. Гарантування кожному права на правову допомогу в контексті ст. 59 Конституції покладає на державу відповідні обов`язки щодо забезпечення особи правовою допомогою належного рівня. Такі обов`язки зумовлюють необхідність визначення в законах України, інших правових актах порядку, умов і способів надання цієї допомоги. Судом апеляційної інстанції встановлено, що під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, [PERSON] виявив бажання скористатись правовою допомогою, про що зробив відповідну усну заяву відповідачу, що підтверджується відеозаписом, наданим позивачем. Однак, інспектором не вжито жодних дій щодо надання водію можливості реалізувати своє право на отримання правової допомоги. Доводи апелянта про те, що законодавством передбачено спрощену процедуру розгляду справи, яка виключає необхідність дотримання інспектором поліції процедур, передбачених для розгляду справи в загальному порядку, зокрема, перенесення розгляду справи у випадку подання клопотання про надання правової допомоги, суперечать ст.268 КУпАП якою вказано, що особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи. Колегія суддів наголошує, що такі дії інспектора грубо порушують права особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, що в свою чергу є порушенням порядку розгляду справи про адміністративне правопорушення та є підставою для скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення. Належна реалізація позивачем прав, встановлених ст. 268 КУпАП, у випадку їх роз`яснення до моменту прийняття постанови у справі про адміністративне правопорушення, мала можливість вплинути на прийняте інспектором поліції рішення у справі про адміністративне правопорушення. Вказані висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постановах від 18 лютого 2020 року у справі №524/9827/16-а, від 15 квітня 2020 року у справі № 524/3644/17, від 26 травня 2020 року у справі № 640/16220/16-а, яка відповідно до ч.5 ст. 242 КАС України має враховуватись судом. Колегія суддів зауважує, що провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюються на основі суворого додержання законності. Таке провадження спрямоване, зокрема, на своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом. Відповідач як представник державного органу, наділеного повноваженнями щодо виявлення та притягнення винних осіб до адміністративної відповідальності, у своїй діяльності має керуватися виключно законом та діяти відповідно до нього. Оскільки під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, позивач виявив бажання скористатись правовою допомогою, проте відповідачем не вжито жодних дій щодо надання водію можливості реалізувати своє право на отримання правової допомоги, зазначене свідчить, що такими діями відповідач порушив права особи, яка притягалася до адміністративної відповідальності, тому і порушено порядок розгляду справи про адміністративне правопорушення, що є підставою для скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення. Особливості провадження у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності визначені статтею 286 КАС України. Згідно п. 2 ч. 3 вищенаведеної статті Кодексу встановлено, що за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи). На підставі викладеного, враховуючи, що підставами скасування оскаржуваної постанови у справі про адміністративне правопорушення є порушення процедури розгляду справи, то з урахуванням встановлених КАС України завдань адміністративного судочинства, колегія суддів дійшла висновку про необхідність надіслання справи про адміністративне правопорушення у відношенні позивача на новий розгляд до компетентного органу, а саме - УПП в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції. Доводи скаржника про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме розгляд справи без участі відповідача, не повідомленого належним чином та не направлення копії ухвали про відкриття провадження і позову спростовуються наявним в матеріалах справи трекінг-відстеженням відправлення (а.с.27). Інші доводи апеляційної скарги не впливають на правильність висновків суду . Відповідно до Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Згідно зі ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Враховуючи, вищенаведене, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам по справі, в той час як доводи апеляційної скарги частково спростовують позицію суду, викладену в оскаржуваному судовому рішенні, підтверджують допущення судом першої інстанції порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову.

Результат розгляду: partial