Рішення адміністративного суду від 2023-04-05 00:00:00+03

Головне управління ДПС у Сумській області (надалі також позивач, ГУ ДПС у Сумській області) звернулося до суду з позовом до [PERSON] (надалі також відповідач, [PERSON] ), в якому просило стягнути податковий борг з орендної плати з фізичних осіб у сумі 59290,46 грн. Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 22 липня 2022 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено. Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач оскаржив його в апеляційному порядку, оскільки вважає його таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального права. В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначає, що відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції не врахував правову позицію Верховного Суду, викладену в постановах від 04.02.2020 у справі № 817/4186/13-а, від 05.03.2020 у справі № 804/8630/16, від 21.08.2019 у справі № 2340/4023/18, щодо того, що у межах розгляду справи про стягнення заборгованості суд позбавлений процесуальної можливості здійснювати правовий аналіз питання правомірності нарахованих контролюючим органом грошових зобов`язань, натомість оцінка податкового правопорушення, встановленого за результатами податкової перевірки, на підставі якої контролюючим органом прийнятий акт індивідуальної дії, має здійснюватися судом у провадженні за позовом платника податків про оскарження податкового повідомлення-рішення. Саме такий спосіб захисту прав платника податків визначений положеннями статей 55, 56 Податкового кодексу України. За результатами апеляційного розгляду позивач просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Відповідач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався. Відповідно до пункту третього частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також КАС України), суд \~апеляційної \~інстанції \~розглядає справу \~в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на таке. Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що [PERSON] перебуває на обліку в ГУ ДПС у Сумській області як платник податків. У відповідача наявний податковий борг з орендної плати з фізичних осіб у загальній сумі 59\~290,46 грн, що підтверджується витягом з інтегрованої картки платника податків та податковим розрахунком. Вказана сума податкового боргу сформована на підставі податкових повідомлень-рішень, які надіслані за місцем реєстрації платника податків рекомендованим листом та вручені платнику податків (а.с. 6-8), а саме: - № 50196-1308-1819 від 10.04.2018 на суму 27 295,30 грн; - № 55487-5413-1819 від 19.04.2019 на суму 27 296,30 грн; - № 4853-5433-1819 від 11.02.2020 на суму 4 698,54 грн. У зв`язку з наявністю податкового боргу, відповідно до п. 59.1 ст. 59 Податкового кодексу України, контролюючим органом сформовано податкову вимогу від 12.09.2018 за № 11884-17, яка надіслана за місцем реєстрації платника податків рекомендованим листом та вручена платнику податків (а.с. 10). З огляду на факт наявності вказаних сум заборгованості, які не сплачені відповідачем у добровільному порядку у строк, установлений законом, позивач звернувся до суду для вирішення питання про їх стягнення у судовому порядку. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що податкова заборгованість зі сплати орендної плати з фізичних осіб у розмірі 59290,46 грн у відповідача станом на день розгляду справи відсутня, з огляду на що позовні вимоги є необґрунтованими. Надаючи правову оцінку встановленим обставинам та доводам учасників справи у цій частині, суд апеляційної інстанції виходить з такого. Відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в розмірах і порядку, встановлених законом. За приписами ч. 1-3 ст. 21 Закону України "Про оренду землі" орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України. Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди. В силу положень пункту 269.1 ст. 269 ПК України платниками податку за землю є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі. Об`єктами оподаткування (ст. 270 Податкового кодексу України) є: земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні; земельні частки (паї), які перебувають у власності. За приписами ст. 288 ПК України підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки. Платником орендної плати є орендар земельної ділянки. Об`єктом оподаткування є земельна ділянка, надана в оренду. Розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем. Податковий період, порядок обчислення орендної плати, строк сплати та порядок її зарахування до бюджетів застосовується відповідно до вимог статей 285 - 287 цього розділу. Згідно з пунктом 287.3 статті 287 ПК України податкове зобов`язання щодо плати за землю, визначене у податковій декларації на поточний рік, сплачується рівними частками власниками та землекористувачами земельних ділянок за місцезнаходженням земельної ділянки за податковий період, який дорівнює календарному місяцю, щомісяця протягом 30 календарних днів, що настають за останнім календарним днем податкового (звітного) місяця. Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства. Відповідно до статті 14 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин): - грошове зобов`язання платника податків - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов`язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності (підпункт 14.1.39 пункту 14.1); - податкове зобов`язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк) (підпункт 14.1.156 пункту 14.1); - пеня - сума коштів у вигляді відсотків, нарахована на суми грошових зобов`язань у встановлених цим Кодексом випадках та не сплачена у встановлені законодавством строки (підпункт 14.1.162 пункту 14.1); - податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом (підпункт 14.1.175 пункту 14.1). Отже факт узгодження податкового зобов`язання має наслідком обов`язок платника податку сплатити таке зобов`язання в установлений законом строк. У свою чергу, невиконання обов`язку щодо сплати узгодженого податкового зобов`язання у встановлений законом строк має наслідком включення такого зобов`язання до податкового боргу платника податків, процедура стягнення якого визначається законом. Згідно з пунктом 59.1 статті 59 Податкового кодексу України у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов`язання в установлені законодавством строки, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення. За приписами підпункту 20.1.34. пункту 20.1 статті 20 ПК України податковий орган має право звертатися до суду щодо стягнення коштів платника податків, який має податковий борг, з рахунків у банках, обслуговуючих такого платника, на суму податкового боргу або його частини. Відповідно до пункту 59.5 статті 59 Податкового кодексу України у разі якщо у платника податків, якому надіслано (вручено) податкову вимогу, сума податкового боргу збільшується (зменшується), погашенню підлягає вся сума податкового боргу такого платника податку, що існує на день погашення. У разі якщо після направлення (вручення) податкової вимоги сума податкового боргу змінилася, але податковий борг не був погашений в повному обсязі, податкова вимога додатково не надсилається (не вручається). Аналіз указаної норми свідчить про відсутність обов`язку у контролюючого органу направляти платнику податків нову податкову вимогу у випадку збільшення суми податкового боргу. Тобто, у разі коли після направлення платнику податків податкової вимоги сума його податкового боргу збільшується, податкова вимога на збільшену суму податкового боргу не направляється. Підпунктом 60.1.1 пункту 60.1 статті 60 Податкового кодексу України визначено, що податкова вимога вважається відкликаною у разі, якщо сума податкового боргу була погашена самостійно платником податків або органом стягнення. Отже надіслана платнику податків податкова вимога на податковий борг, що не погашений, не втрачає своєї правової дії. Водночас податковим законодавством не передбачено необхідності повторного направлення платнику податків податкової вимоги у разі зміни (крім зменшення до нуля) суми його податкового боргу. У такому випадку право на стягнення коштів у рахунок погашення податкового боргу виникає у контролюючого органу на наступний день після закінчення 60 днів з дня скерування на адресу платника податків податкової вимоги, надісланої на раніше існуючий податковий борг, і реалізація такого права у часі не обмежена, а право на стягнення новоствореного податкового боргу виникає на наступний день, що настає за днем граничного строку сплати узгодженого грошового зобов`язання. Зазначене узгоджується із правовими висновками Верховного Суду, сформованими у постановах від 06.02.2018 у справі № 826/12162/17, від 20.11.2018 у справі № 804/7638/16, від 04.12.2018 у справі № 806/4015/15. Відповідно до пункту 102.1. статті 102 Податкового кодексу України контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право провести перевірку та самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня (2555 дня у разі проведення перевірки контрольованої операції відповідно до статті 39 цього Кодексу), що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, звіту про використання доходів (прибутків) неприбуткової організації, визначеної пунктом 133.4 статті 133 цього Кодексу, та/або граничного строку сплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов`язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов`язання (в тому числі від нарахованої пені), а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку. У разі подання платником податку уточнюючого розрахунку до податкової декларації контролюючий орган має право визначити суму податкових зобов`язань за такою податковою декларацією протягом 1095 днів з дня подання уточнюючого розрахунку. За положеннями пункту 102.4. статті 102 Податкового кодексу України у разі якщо грошове зобов`язання нараховане контролюючим органом до закінчення строку давності, визначеного у пункті 102.1 цієї статті, податковий борг, що виник у зв`язку з відмовою у самостійному погашенні такого грошового зобов`язання, може бути стягнутий протягом наступних 1095 календарних днів з дня виникнення податкового боргу. Якщо платіж стягується за рішенням суду, строки стягнення встановлюються до повного погашення такого платежу або визначення боргу безнадійним. Згідно із пунктом 59.5 статті 59 ПК України у разі якщо у платника податків, якому надіслано (вручено) податкову вимогу, сума податкового боргу збільшується (зменшується), погашенню підлягає вся сума податкового боргу такого платника податку, що існує на день погашення. У разі якщо після направлення (вручення) податкової вимоги сума податкового боргу змінилася, але податковий борг не був погашений в повному обсязі, податкова вимога додатково не надсилається (не вручається). Відповідно до п.п. "е" п. 176.1 ст. 176 Податкового Кодексу України платники податку зобов`язані своєчасно сплачувати узгоджену суму податкових зобов`язань, а також суму штрафних (фінансових) санкцій, нарахованих контролюючим органом, та пені, за винятком суми, що оскаржується в адміністративному або судовому порядку. Суд апеляційної інстанції зазначає, що вимогою заявленого позову є стягнення податкового боргу, отже предметом доказування у цій справі є обставини, які свідчать про наявність підстав, з якими закон пов`язує можливість стягнення податкової заборгованості в судовому порядку; встановлення факту її сплати в добровільному порядку або встановлення відсутності такого факту; перевірка вжиття контролюючим органом заходів щодо стягнення податкового боргу на підставі та в черговості, встановлених Податковим кодексом України тощо. Як убачається з матеріалів справи, сума податкового боргу у розмірі 59290,46 грн сформована на підставі податкових повідомлень-рішень: - № 50196-1308-1819 від 10.04.2018 на суму 27 295,30 грн; - № 55487-5413-1819 від 19.04.2019 на суму 27 296,30 грн; - № 4853-5433-1819 від 11.02.2020 на суму 4 698,54 грн. Доказів про те, що вказані податкові повідомлення-рішення платником оскаржувались в адміністративному та/або судовому порядку відповідачем до матеріалів справи не надано. Станом на дату звернення контролюючого органу з позовом сума заборгованості у розмірі 59290,46 \~грн обліковуються в інтегрованій картці відповідача за відповідним платежем. У зв`язку з непогашенням відповідачем суми податкового зобов`язання протягом встановленого строку, контролюючим органом сформовано податкову вимогу від 12.09.2018 за № 11884-17. Податкова вимога від 12.09.2018 за № 11884-17 належним чином направлена платнику податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення та відповідачем отримана, докази чого містяться в матеріалах справи (а. с. 10). Доказів оскарження вказаної вимоги сторонами не надано, а судом не встановлено. Також відповідачем не надано до матеріалів справи доказів того, що податковий борг відповідача в період з 12.09.2018 (дати формування податкової вимоги № 11884-17) по 22.09.2021 (дати звернення Головного управління ДПС у Сумській області з позовом про стягнення податкового боргу до суду) зменшувався до нуля. На час розгляду справи за відповідачем обліковується заборгованість з орендної плати з фізичних осіб у сумі 59290,46 грн. Отже, враховуючи наявність у відповідача непогашеної заборгованості заборгованість з орендної плати з фізичних осіб у сумі 59290,46 грн, а також дотримання податковим органом процедури, яка передує зверненню до суду з позовом про стягнення податкового боргу, колегія суддів дійшла висновку, що вимоги позивача щодо стягнення вказаної суми заборгованості є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Суд першої інстанції, досліджуючи вимоги заявленого позову, помилково здійснив правовий аналіз питання правомірності нарахованих контролюючим органом грошових зобов`язань, оскільки такий має здійснюватися судом у провадженні за позовом платника податків про оскарження податкових повідомлень-рішень та вимоги. Саме такий спосіб захисту прав платника податків визначений положеннями статей 55, 56 Податкового кодексу України. З огляду на те, що предметом позову у цій справі є стягнення податкового боргу, суд першої інстанції не мав установлювати наявність чи відсутність підстав для нарахування орендної плати за земельну ділянку. Наведене узгоджується з правовою позицію Верховного Суду, викладеною в постановах від 04.02.2020 у справі № 817/4186/13-а, від 05.03.2020 у справі № 804/8630/16, від 21.08.2019 у справі № 2340/4023/18. У спорах за позовом податкового органу про стягнення з платника податку податкового боргу встановленню та дослідженню підлягає, зокрема, факт узгодженості грошового зобов`язання, а саме факт оскарження платником податку у передбаченому Кодексом порядку (адміністративному та/або судовому) податкового повідомлення-рішення, яким контролюючим органом визначене грошове зобов`язання, чи є останнє узгодженим з огляду на наявність (відсутність) процедури оскарження, факт сплати/несплати платником податку узгодженого грошового зобов`язання протягом строків, визначених законодавством, факт направлення та вручення платнику контролюючим органом податкової вимоги, дотримання позивачем порядку здійснення цього заходу. Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 12.07.2022 у справі № 160/7345/20. Отже висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог є неправильним. Доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції, викладені в оскаржуваному рішенні, та приймаються колегією суддів в якості належних. Згідно із приписами пункту другого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Відповідно до статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Оскільки рішення суду першої інстанції ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а також у зв`язку із тим, що висновки суду не відповідають обставинам справи, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям постанови про задоволення позовних вимог. Відповідно до ст. 139 КАС України підстави для стягнення з відповідача судових витрат відсутні, оскільки при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.

Результат розгляду: granted