Рішення адміністративного суду від 2023-06-22 00:00:00+03

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якому просила: - визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови [PERSON] як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій, у проведенні розрахунку підвищення пенсії та невиплати їй підвищеної пенсії у розмірі, передбаченому п. «г» ст. 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» із розрахунку 50 відсотків від мінімальної пенсії за віком; - визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській щодо відмови у проведенні перерахунку стажу за час перебування у спец поселенні [PERSON] , як репресованій особі, яку у подальшому було реабілітовано, відповідно до вимог статті 58 Закону України «Про пенсійне забезпечення»; - зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити [PERSON] перерахунок підвищення пенсії у розмірі 50 відсотків мінімальної пенсії за віком згідно з пунктом «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», починаючи з 03.10.2019 року і проводити відповідні виплати, як репресованій особі, яку у подальшому було реабілітовано; - зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області продовжувати [PERSON] виплати підвищення пенсії у розмірі 54,4 гривні, як репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, згідно постанови Кабінету Міністрів України №654 від 16.07.2008 р.; - зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити зарахування часу перебування на спец поселенні [PERSON] як репресованій особі, яку у подальшому було реабілітовано до стажу у потрійному розмірі, відповідно до вимог статті 58 Закону України «Про пенсійне забезпечення»; Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.02.2023 року адміністративний позов [PERSON] було задоволено частково. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови у проведенні розрахунку підвищення пенсії [PERSON] та невиплаті їй підвищення пенсії як репресованій особі, яку у подальшому було реабілітовано, у розмірі, передбаченому пунктом «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» із розрахунку 50 відсотків мінімальної пенсії за віком. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити [PERSON] перерахунок та виплату підвищення пенсії у розмірі 50 відсотків мінімальної пенсії за віком, згідно із пунктом «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», починаючи з 01.10.2019 р., з урахуванням раніше виплачених сум. В задоволенні решти позовних вимог було відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, [PERSON] , звернулась з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати вищезазначене рішення, в частині позовних вимог, в задоволенні яких було відмовлено та в цій частині прийняти нову постанову про задоволення адміністративного позову в повному обсязі. Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивач наділена правом на зарахування часу перебування на спец поселенні як репресованій особі, яку у подальшому було реабілітовано до стажу у потрійному розмірі, відповідно до вимог статті 58 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Відзив від відповідача на адресу суду не надходив. Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження. Перевіривши матеріали справи, оцінивши доводи апеляційної скарги та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів останньої, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Як було встановлено судом першої інстанції, мати [PERSON] - [PERSON] , 1921 року народження була вислана [INFO] в Хакаську автономну область з України як член сім`ї учасника ОУН на підставі «ПОСТАНОВЛЕНИЯ ОСОБОГО СОВЕЩАНИЯ при МГБ СССР» із села Хлівчани Сокальского (Рова-Руського) району Львівської області, що підтверджується наявною у матеріалах справи копією довідки №4/4/5-Р 22310 від 29.05.1996 р., виданою інформаційним бюро Управлінням МВСУ у Львівській області та довідкою №18 від 18.02.1960 р. Через 4 роки після виселення [PERSON] в неї [INFO] народилася донька [PERSON] (позивач), згідно «свидетельства о рождении [NUMBER] виданого Отделом Комитета ЗАГС при Правительстве Республики Хакасия по Ширинскому району» (мовою оригіналу). 18.02.1960 р. матір позивача була звільнена зі спец поселення без права повернення в місце проживання до виселення. Факт проживання позивача із матір`ю у період з 18.10.1953 р. по 18.02.1960 р. підтверджено «справка о реабилитации №7697». Позивач, [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), під прізвищем « [PERSON] » є реабілітованою (реабілітованою особою) у відповідності до статті 1.1. Закону Російської Федерації від 18.10.1991 року №1761-1 «Про реабілітацію жертв політичних репресій», що підтверджується довідкою №7697 про реабілітацію (№1-3/7697), виданою Головним управлінням внутрішніх справ Красноярського краю (Російська Федерація) від 17.01.2001 р. У зв`язку з укладенням шлюбу у подальшому позивачем було змінено прізвище на « [PERSON] », а потім - на « [PERSON] ». 13.03.2018 року був прийнятий Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедури реабілітації жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» №2325-VIII, де в прикінцевих положеннях в п.п. 1 п. 3 сказано: «Встановити, що довідки або посвідчення, видані в державах-республіках колишнього Союзу PCP або державними органами Союзу PCP, є чинними на території України». Після набрання чинності вищезазначеним Законом позивач, 14.05.2018 р. звернулася до органів місцевої влади з метою отримання «Посвідчення реабілітованого», однак в отриманні такого посвідчення позивачу було відмовлено. Позивач з 13.10.2008 р. отримує пенсію за віком, обчислену відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-VI від 09.07.2003 р. та перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Дніпропетровській області. 03.10.2019 р. [PERSON] звернулася до Пенсійного фонду України Дніпровської районної ради в місті Кам`янському із заявою про перерахунок розміру пенсії, як реабілітованій. На підставі цієї заяви та наданих позивачем документів, останній призначено доплату до пенсії, згідно п.2 постанови Кабінету Міністрів в розмірі 43,52 гривні як членам сімей, яких було примусово виселено. У подальшому з метою захисту власних прав та інтересів стосовно видачі «Посвідчення реабілітованого» позивач звернулася із відповідним позовом до Дніпропетровського окружного адміністративного суду. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.09.2021 р. по справі №160/9046/21 визнано протиправними дії Департаменту соціальної політики Кам`янської міської ради щодо відмови у видачі посвідчення реабілітованого [PERSON] . Зобов`язано Департамент соціальної політики Кам`янської міської ради (вул. Василя Стуса, 10/12, м.Кам`янське, Дніпропетровська обл., 51900, код ЄДРПОУ 41490026) видати посвідчення реабілітованого [PERSON] ( [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ). Зобов`язано Департамент соціальної політики Кам`янської міської ради (вул. Василя Стуса, 10/12, м.Кам`янське, Дніпропетровська обл., 51900, код ЄДРПОУ 41490026) призначити [PERSON] ( [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ) пільги передбачені Законом України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років" 17.04.1991 року за № 962-ХІІ. Вищезазначене рішення суду набрало законної сили 19.10.2021 р. та було звернуто до примусового виконання. 18.10.2021 р. [PERSON] отримала від виконавчого комітету Кам`янської міської ради Дніпропетровської області посвідчення серії АСП №1, яким підтверджено, що позивач має право на пільги і компенсації, встановлені Законом України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні». 02.11.2021 р. позивач звернулася до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області із заявою про донарахування їй трудового стажу за час проживання на спецпоселенні в потрійному розмірі. Також позивач просила перерахувати їй розмір пенсії та виплачувати їй підвищену пенсію на 50 % мінімальної пенсії за віком, як це передбачено пунктом «г» ст. 77 ЗУ №2325-VIII від 13.03.2018 р. За результатами розгляду цієї заяви пенсійним органом направлено позивачу лист за №39495-33736/Б-01/8-0400/21 від 10.11.2021 р., в якому [PERSON] роз`яснено, що вона є членом сім`ї репресованої особи та за даними електронної пенсійної справи їй виплачується надбавка у розмірі 43, 52 грн. Також відповідач зазначив, що розрахунок стажу позивача проведено в одинарному розмірі. 23.11.2021 р. позивач звернулася до Голови правління Пенсійного фонду України із заявою, в якій остання, зокрема, просила перерахувати їй підвищену пенсію відповідно до п. «г» ст. 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», починаючи з 01.09.2019 р. та перерахувати її трудовий стаж в потрійному розмірі. У відповідь на цю заяву ГУ ПФУ в Дніпропетровській області направило позивачу лист «Про розгляд звернення» за №46775-37199/Б-0188-0400/21 від 29.12.2022 р., в якому пенсійний орган зазначив, що з 01.10.2019 р. позивачу згідно з наданою заявою від 07.10.2019 р. встановлено надбавку як члену сім`ї реабілітованих відповідно до підпункту 2 пункту 4 Постанови №654 у розмірі 43,52 грн. При цьому, відповідач зазначив про відсутність підстав для встановлення позивачу підвищення, передбаченого пунктом «г» статті 77 Закону №1788. Окрім того, відповідач зауважив, що зарахування членам сім`ї реабілітованих періоду перебування на спецпоселенні в пільговому обчисленні чинним законодавством не передбачено. У подальшому з метою захисту власних прав та інтересів [PERSON] звернулася до громадської організації «Правозахисна Група «СІЧ», яка в інтересах позивача направила Голові правління ПФУ Капінусу Є. В. та Уповноваженому Верховної Ради України з прав людини «Скаргу щодо відмови у встановленні надбавки до пенсії як реабілітованій особі та дорахувати пенсійний стаж з урахуванням часу проведеного у спец поселенні. У цих скаргах позивач наполягала на тому, що вона має право на перерахунок її трудового стажу з врахуванням в потрійному розмірі часу перебування в спец поселенні та право отримувати доплату до пенсії, як це передбачено пунктом «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в розмірі 50% мінімальної пенсії за віком. У відповідь на ці скарги позивач отримала такі відповіді: - лист Департаменту пенсійного забезпечення Пенсійного фонду України від 21.02.2022 р., в якому зазначено про відсутність у наявних документах позивача інформації, яка підтверджує факт її переселення (заслання) та період її перебування в засланні, у зв`язку з чим Департамент повідомив про відсутність підстав для застосування норм статті 58 Закону №1788; - лист представника Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 15.03.2022 р., в якому останній повідомив про відкриття провадження Уповноваженого на підставі отриманого від позивача звернення з огляду на наявність ознак порушення права позивача на встановлення надбавки до пенсії (50% від мінімальної пенсії за віком) як репресованій особі, яку в подальшому було реабілітовано, а також у зарахуванні у потрійному розмірі до її страхового стажу часу відбування покарання в місцях позбавлення волі та засланні. Департамент пенсійного забезпечення Пенсійного фонду України направив [PERSON] лист за №13177-13775/Б-63/8-2800/22 від 15.06.2022 р., в якому зазначено, що відповідно до довідки від 17.01.2001 №7697 (далі - довідка № 7697), виданої Головним управлінням внутрішніх справ Красноярського краю, позивача на підставі статті 1.1. Закону Російської Федерації івід 18.10.1991 № 1761-1 "Про реабілітацію жертв політичних репресій" визнано реабілітованою. У довідці № 7697 підставою застосування та вид совещания при МГБ ССР от 06.08.1951 находилась на спецпоселении с матерью [PERSON] , выселенной как член семьи участника банды " ОУН ". Місце проживання до застосування репресії у довідці № 7697 не зазначено. Враховуючи наведене, Департамент дійшов висновку, що позивач народилася в спецпоселенні батьків, а відтак не була репресованою особою або примусово переселеним членом сім`ї репресованої особи, у зв`язку з чим до пенсії позивача встановлено підвищення у розмірі 43,52 грн. Також Департамент зазначив про відсутність у наявних документах позивача інформації, яка підтверджує факт її переселення (заслання) та період її перебування в засланні. З огляду на викладене Департамент у листі повторно наголосив на відсутності підстав для застосування щодо позивача норм статті 58 Закону №1788. Надалі Пенсійний фонд України направив позивачу та до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області лист від 17.06.2022 р., до якого для врахування в роботі відповідача було додано лист Українського інституту національної пам`яті від 16.06.2022 р. №708/08-12-22 щодо встановлення [PERSON] підвищення до пенсії як репресованій особі, яку у подальшому було реабілітовано, відповідно до п. «г» ст. 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з проханням відповідача повідомити позивача про результати проведеної роботи. Про результати виконання доручення Пенсійним фондом України ГУ ПФУ в Дніпропетровській області було повідомлено позивача листом за №0400-010304-8/63104 від 23.06.2022 р., за змістом якого пенсійну справу [PERSON] переглянуто та з 01.09.2019 р. встановлено підвищення до пенсії як репресованій особі, яку у подальшому було реабілітовано, відповідно до п. «г» ст. 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та вказано, що розмір пенсії позивача з 01.10.2019 р. становить 1975, 72 грн., з 01.05.2020 р. - 2187,07 грн., з 01.03.2021 р. - 2421, 66 грн., з 01.03.2022 р. - 2753, 08 грн. й зазначено, що належні суми пенсійних виплат нараховано на відомість липня поточного року. У листі від Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 24.06.2022 р. позивача повідомлено про те, що ПФУ погодився з позицією ГУ ПФУ в Дніпропетровській області про те, що перерахувати [PERSON] стаж в потрійному розмірі неможливо, тому як в наявних документах відсутня інформація, яка підтверджує факт її переселення (заслання) та період перебування в засланні. Також в листі зазначено, що позивачу з 01.10.2019 р. встановлено підвищення до пенсії як репресованій особі, яку в подальшому було реабілітовано й зауважено, що це підвищення встановлено відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16 липня 2008 року №654. Секретаріат роз`яснив позивачу, що Пенсійний фонд України пояснив неможливість виплачувати підвищення відповідно до пункту «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» неврегульованістю на законодавчому рівні механізму визначення мінімального розміру пенсії за віком. Окрім того, в листі зауважено, що Пенсійний фонд України на даний час здійснює виплату підвищення пенсії, згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення» тільки за рішенням суду. 20.09.2022 р. [PERSON] звернулася до відповідача із заявою про перерахунок надбавки до пенсії репресованої особи, яку у подальшому реабілітовано. У цій заяві позивач просила пенсійний орган перерахувати та виплачувати їй підвищення, згідно пункту «г» ст. 77 ЗУ «Про пенсійне забезпечення», та виплатити позивачу це підвищення, починаючи з 01.10.2019 р. У відповідь на цю заяву ГУ ПФУ в Дніпропетровській області направило лист за №31142-24164/Б-01/8-0400/22 від 14.10.2022 р., в якому пенсійний орган повторно зазначив, що пенсійну справу позивача було переглянуто з 01.10.2019 р. та встановлено підвищення відповідно до пункту «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Також відповідач роз`яснив, що належні суми пенсійних виплат було нараховано [PERSON] на липень 2022 року, а саме: розмір пенсії з надбавками 2753, 08 грн. та доплата по перерахунку з жовтня 2019 року по червень 2022 року в сумі 10, 88 грн. за кожен місяць в загальній сумі 359, 04 грн. Пенсійний орган в листі зазначив, що загальний розмір пенсійної виплати позивача з 01.03.2022 р. складає 2753, 08 грн. (в т.ч.: 2698, 68 грн. - розмір пенсії за віком, 54, 40 грн. - надбавка реабілітованим за пост. №654 п. 4.2). Не погодившись з вказаними діями відповідача, позивач звернулась до суду з метою захисту своїх порушених прав та інтересів. Вирішуючи спір між сторонами та частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що законодавством передбачено зарахування стажу перебування в засланні особі, яка була виселена на спецпоселення і в подальшому реабілітована, в потрійному розмірі. Разом з тим, системний аналіз положень Закону України «Про пенсійне забезпечення» та Закону №1058-IV дозволяє дійти висновку, що таким чином закріплено, саме порядок обчислення стажу роботи (трудового стажу) для призначення пенсій, а оскільки позивач у період перебування у спецпоселенні була малолітньою особою, то відповідно у цей період трудового стажу не набувала, а тому правові підстави для пільгового обчислення періоду знаходження позивача на спецпоселенні відсутні. Суд апеляційної інстанції при перегляді справи в апеляційному порядку виходить з наступного. Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. За приписами пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України. З метою відновлення історичної справедливості, встановлення порядку реабілітації репресованих осіб та осіб, які потерпіли від репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, відновлення їхніх політичних, соціальних, економічних та інших прав, визначення порядку відшкодування шкоди, завданої таким особам унаслідок репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, недопущення повторення злочинів тоталітарних режимів прийнято Закон України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні» №962-XII від 17.04.1991. Водночас Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедури реабілітації жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» від 13 березня 2018 року № 2325-VIII, який набрав чинності 05 травня 2018 року, внесено зміни до Закону № 962-ХІІ, зокрема, назву, преамбулу і статтю 1 викладено в новій редакції. З цього часу Закон має назву «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років». Відповідно до положень статті 1-1 Закону № 962-XII, репресована особа - особа, яка зазнала репресій з мотивів та у формах, визначених цим Законом; члени сім`ї - чоловік або дружина репресованої особи, діти репресованої особи, у тому числі повнолітні або усиновлені, батьки, вітчим, мачуха репресованої особи, усиновлювач, опікун, піклувальник, а також інші родичі або особи, які на момент здійснення репресій проживали з репресованою особою однією сім`єю і були пов`язані спільним побутом. Згідно із статтями 1-2 Закону № 962-XII, реабілітованими визнаються особи, зокрема, стосовно яких до 24 серпня 1991 року були здійснені репресії у формах, визначених статтею 2 цього Закону, за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено факт здійснення репресій проти таких осіб з класових, національних, політичних, релігійних, соціальних мотивів. Статтею 13 Закону № 962-XII визначено, що потерпілими від репресій визнаються: 1) чоловік або дружина репресованої особи, який/яка на момент здійснення репресії перебували у шлюбі з репресованою особою; 2) діти репресованої особи, у тому числі усиновлені, які у віці до 18 років залишилися без батька, матері (усиновлювача) внаслідок здійснення репресій проти батька, матері (усиновлювача) або які народилися не пізніше ніж через 10 місяців з дня арешту батька, матері, або які народилися у місці позбавлення волі, на засланні, висланні під час перебування репресованої особи у місці позбавлення волі, на засланні, висланні, залишення репресованої особи для роботи у таборах Народного комісаріату внутрішніх справ у становищі вільнонайманого без права виїзду з прикріпленням до районів табору-будівництва, закріплення репресованої особи за будівництвом згідно з директивою Народного комісара внутрішніх справ та Прокурора СРСР від 29 квітня 1942 року № 185, або які народилися у матері, яку було примусово безпідставно поміщено до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, під час перебування матері у такому психіатричному закладі, або які у віці до 18 років перебували, незалежно від тривалості, у спецприймальниках чи розподільниках, спеціальних будинках малюка чи дитячих будинках репресивних органів, або які внаслідок здійснення репресії проти батька, матері були примусово позбавлені імен, включаючи родові імена; 3) інші особи, які на момент здійснення репресії спільно проживали, були пов`язані спільним побутом з репресованою особою або перебували на утриманні репресованої особи. Відповідно до пункту 1 статті 14 Закону № 962-XII цей Закон у частині визнання реабілітованими, потерпілими від репресій поширюється на осіб, зазначених у статтях 1-2, 1-3 цього Закону, якщо репресії стосовно таких осіб були здійснені на території України. При цьому, наведена стаття передбачає, що норми статей 5 і 6 цього Закону поширюються на громадян України, крім випадків, передбачених частиною дев`ятою статті 6 цього Закону. Стаття 4 вказаного Закону передбачає поновлення реабілітованих в усіх громадянських правах, у тому числі в праві проживання в населених пунктах і місцевостях, в яких вони постійно проживали до репресій, поширивши це право на членів їх сімей. Відповідно до статті 6 Закону №962-XII, реабілітованим громадянам відповідно до статті 1 цього Закону час тримання під вартою, відбування покарання в місцях позбавлення волі, заслання або перебування на примусовому лікуванні зараховується у потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій. Аналогічна за змістом пільга для реабілітованих осіб, передбачена статтею 58 Закону №1788-ХІІ, за приписами якої громадянам, необгрунтовано притягнутим до кримінальної відповідальності, репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, час тримання під вартою, час відбування покарання в місцях позбавлення волі та заслання, а також перебування на примусовому лікуванні зараховується до стажу у потрійному розмірі. Аналіз наведених вище положень чинного законодавства дає підстави для висновку, що особи, які були примусово виселені з місця їх постійного проживання в Україні до спецпоселення у іншу місцевість (заслання), внаслідок визнання їх позасудовим органом соціально небезпечними чи соціально шкідливими з політичних чи ідеологічних мотивів (соціальний мотив), які в подальшому були реабілітовані, мають право на зарахування до їх трудового стажу періоду перебування у засланні у потрійному розмірі. При цьому наведені вище положення законодавства не ставлять у залежність набуття особою вказаного права від її віку або статусу (репресована особа або потерпіла від репресій), оскільки у даному випадку мова йде про права реабілітованих осіб. Як вбачається з матеріалів справи, підставою для відмови в застосуванні приписів ст. 58 Закону України «Про пенсійне забезпечення», а саме обчисленню стажу позивача у потрійному розмірі були висновки пенсійного органу, що зарахування членам сім`ї реабілітованих періоду перебування на спецпоселенні в пільговому обчисленні чинним законодавством не передбачено. Однак, колегія суддів апеляційного суду не погоджується з вказаними висновками пенсійного органу, оскільки позивач разом зі своєю сім`єю була примусово виселена на спецпоселення, тобто відповідно до статті 1 Закону №962-ХІІ перебувала у засланні та набула статусу реабілітованої особи та потерпілої від політичних репресій, що підтверджується відповідним посвідченням, а тому відповідно до частини першої статті 6 Закону №962-ХІІ, статті 58 Закону №1788-XII має право на зарахування у потрійному розмірі до її стажу, що дає право на призначення пенсії, періоду перебування у засланні. Що стосується вимог позивача про зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області продовжувати [PERSON] виплати підвищення пенсії у розмірі 54,4 гривні, як репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, згідно постанови Кабінету Міністрів України №654 від 16.07.2008 року, то колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне. Згідно з пунктом «г» частини 1 статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-XII від 05.11.1991 р., призначені пенсії підвищуються репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, призначені пенсії - на 50 процентів, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - на 25 процентів мінімальної пенсії за віком. Вищенаведене дозволяє дійти висновку, що в межах спірних правовідносин позивач має право на підвищення призначеної пенсії саме, як член сім`ї реабілітованої особи. При цьому, за чинним законодавством розмір мінімальної пенсії за віком визначається лише за правилами, передбаченими частиною 1 статті 28 Закону №1058-IV відповідно до якої мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років страхового стажу встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом. У відповідності до положень частини 1 статті 2 Закону України «Про прожитковий мінімум» №966-XIV від 15.07.1999 р., прожитковий мінімум застосовується для встановлення розмірів мінімальної пенсії за віком. Згідно з статтею 4 Закону України «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум встановлюється Кабінетом Міністрів України після проведення науково-громадської експертизи сформованих набору продуктів харчування, набору непродовольчих товарів і набору послуг. Прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік. Прожитковий мінімум публікується в офіційних виданнях загальнодержавної сфери розповсюдження. При цьому, положення частини 4 статті 28 Закону №1058-IV, згідно з якою мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений частинами першою - третьою цієї статті, застосовується виключно для визначення розмірів пенсій, призначених згідно з цим Законом, на переконання суду апеляційної інстанції, не є перешкодою для застосування даної величини (мінімального розміру пенсії за віком) до обрахування інших пенсій чи доплат пов`язаних з мінімальною пенсією за віком, оскільки чинним законодавством не встановлено іншого крім передбаченого частиною 1 цієї статті мінімального розміру пенсії за віком. Іншого нормативно-правового акта, який би визначав цей розмір або встановлював інший розмір, немає. В свою чергу, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян» №654 від 16.07.2008 р., репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії, підвищення проводиться в розмірі 54,4 гривні, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - 43,52 гривні. З матеріалів пенсійної справи вбачається, що доплата до пенсії позивачу пенсійним органом нараховувалась та виплачувалась у розмірі 43,52 гривні, однак у подальшому, як слідує зі змісту листа ГУ ПФУ в Дніпропетровській області за №31142-24164/Б-01/8-0400/22 від 14.10.2022 р., пенсійну справу позивача було переглянуто з 01.10.2019 р. та встановлено підвищення, відповідно до пункту «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» і зазначено, що до пенсії позивача нараховано надбавку в розмірі 54, 40 грн. згідно п. 4.2 постанови КМУ №654. Разом з тим, суд зауважує, що відповідно до вимог статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй. Закон України «Про пенсійне забезпечення» має вищу юридичну силу ніж постанова Кабінету Міністрів України №654 від 16.07.2008 р., у зв`язку з чим застосуванню в даному випадку підлягає, саме вказаний Закон. Враховуючи вищевказане, виходячи із визначених загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, підвищення до пенсії позивачу повинно обчислюватися не на підставі постанови Кабінету Міністрів України №654, яка істотно звужує обсяг встановлених законом прав, а у відповідності до Закону України «Про пенсійне забезпечення», який має вищу юридичну силу. Вказані правові висновки також відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 04.03.2020 року по справі № 446/1566/16-а, що враховується судом апеляційної інстанції, відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України. Таким чином, проаналізувавши встановлені обставини справи у сукупності, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині відмови у визнанні протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській щодо відмови у проведенні перерахунку стажу за час перебування у спец поселенні [PERSON] , як репресованій особі, яку у подальшому було реабілітовано, у потрійному розмірі, відповідно до вимог статті 58 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та зобов`язання вчинити такі дії з прийняттям нової постанови про задоволення наведених позовних вимог в цій частині. В іншій частині рішення суду першої інстанцї підлягає залишенню без змін. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Результат розгляду: partial