Рішення адміністративного суду від 2022-03-22 00:00:00+02

У червні 2021 року [PERSON] (позивач) звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини [NUMBER] , про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.08.2019 року по 15.06.2021 року та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.08.2019 року по 15.06.2021 року. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач вказав, що він проходив військову службу у військовій частині [NUMBER] . Наказом командира в/ч [NUMBER] від 15.08.2019 року №170 позивача з 15.08.2019 року було звільнено з військової служби у запас та виключено зі списків особового складу в/ч [NUMBER] .Станом на день прийняття наказу про виключення зі списків особового складу, відповідачем не проведено розрахунків щодо виплати належних сум при звільненні з військової служби. На виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10.08.2020 року у справі №420/1484/20 відповідачем 18.12.2020 року виплачено на користь позивача грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій у сумі 15451,49 грн. На виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08.04.2020 року у справі №420/1485/20 відповідачем 16.06.2021 року виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення у сумі 139077,46 грн. Позивач вважає, що у нього виникло право на отримання середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні з військової служби, що розраховується за період з 16.08.2019 року по 15.06.2021 року. Оскільки спеціальним законодавством не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення за час затримки розрахунку, необхідно керуватися порядком, встановленим Кодексом законів про працю України. Позивач з посиланням на ст.ст.116,117 КЗпПУ, Порядок обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р №100 (далі - Порядок №100) просить задовольнити позовні вимоги. Відповідач проти позову заперечував, зазначаючи, що з боку в/ч [NUMBER] перед позивачем заборгованості немає. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2021 року, адміністративний позов [PERSON] задоволено частково. Зобов`язано Військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити [PERSON] компенсацію за затримку розрахунку з ним при звільненні у розмірі 15 \~451,49 грн. У задоволені решти позовних вимог відмовлено. Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, [PERSON] подано апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апелянт просить скасувати судове рішення, прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В обґрунтування скарги апелянт зазначає, що судом першої інстанції, визначаючи суму відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України у розмірі 15451,49 грн., у порушення вимог законодавства, не наведено розрахунку саме такої суми, у якості орієнтовної компенсації втрат позивача в результаті порушення його права на своєчасне отримання всіх належних йому виплат при звільненні. При цьому, суд першої інстанції, не враховано висновок Верховного Суду, наведений у постанові від 30.10.2019р. у справі №806/2473/18 щодо порядку визначення істотної частки заборгованості при звільненні, та судове рішення у даній справі прийнято без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, наведених у вказаній вище постанові ВС. Також, як зауважує апелянт, судом першої інстанції не прийнято до уваги, що позивач поніс майнові втрати в значному розмірі. Отже, сума розміру втрат позивача, визначена судом першої інстанції у розмірі 15451,49 грн. не відповідає принципам справедливості та співмірності та не компенсує втрат позивача, понесених з вини відповідача. 25.10.2021р (ЕП), 28.10.2021р. (вхід.№ 22483/21/21) від відповідача у справі до суду надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, у якому, посилаючись на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.02.2020р. у справі № 821/1083/17, зазначено, що відшкодування за несвоєчасний остаточний розрахунок має компенсаційний характер, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України. До того ж, індексація грошових коштів не відноситься до складових грошового забезпечення військовослужбовців, на думку відповідача, та відповідно, несвоєчасна виплата індексації не може вважатись неостаточним розрахунком. Згідно з ч.ч. 1,3 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі ст.311 КАС України. Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне. Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується наявними в матеріалах справи письмовими доказами, [PERSON] проходив військову службу за контрактом, на посаді начальника складу радіоелектронної боротьби матеріально-технічного забезпечення в званні молодшого сержанта та звільнений з військової служби в запас наказом командира військової частини [NUMBER] від 12.06.2019 №23-РС (по особовому складу) за п.п. «а» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону «Про військовий обов`язок та військову службу» (припинення (розірвання) контракту та звільнення з військової служби під час дії особливого періоду у зв`язку із закінченням строку контракту) і виключений зі списку особового складу та всіх видів забезпечення (а.с.27). 28.11.2019 позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату належних йому сум при звільненні з військової служби (а.с.23). 09.01.2020 року в/ч [NUMBER] сформовано відповідь за №430/28 якою відмовлено у \~виплаті та зазначено, що виплата середнього заробітку до дати повного розрахунку чинним законодавством не передбачена (а.с.24-25). Згідно з автоматизованою системою діловодства суду судом розглянута справа №420/1484/20 за позовом [PERSON] , який надійшов до суду 21.02.2020 року. Рішенням суду від 10.08.2020 року позов [PERSON] задоволений. Визнана протиправною бездіяльність Військової частини [NUMBER] щодо ненарахування та невиплати [PERSON] грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік. Зобов`язано Військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити [PERSON] грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за період 2016-2019 роки, як учаснику бойових дій, з розрахунку грошового забезпечення на день звільнення з військової служби. Рішення від 10.08.2020 по справі №420/1484/20 набрало законної сили 10.09.2020 року. 18.12.2020 року відповідач виплатив [PERSON] грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за період 2016-2019 роки у сумі 15451,49 грн (а.с.26). Також судом розглянута справа №420/1485/20, який надійшов до ООАС також 21.02.2020. Рішенням від 08.04.2020 позовну заяву [PERSON] до Військової частини [NUMBER] задоволено. Визнано протиправними дії військової частини [NUMBER] щодо виплати не в повному розмірі індексації грошового забезпечення [PERSON] за період з 20.07.2016р. по 15.08.2019р. Стягнуто з військової частини [NUMBER] на користь [PERSON] індексацію грошового забезпечення за період з 20.07.2016р. по 15.08.2019р. в сумі 141904,91 грн. Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 17.12.2020 залишено без змін рішення ООАС від 08.04.2020 по справі №420/1485/20. 16.06.2021 позивачу сплачено індексацію грошового забезпечення за період з 20.07.2016р. по 15.08.2019р. в сумі 139 \~077,46 грн (а.с.26). Враховуючи, що після звільнення відповідач з ним розраховувався 16.06.2021 року, позивач вважаючи порушеними його права звернувся до суду з даним позовом про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.08.2019 по 15.06.2021 року. Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не здійснив нарахування та виплату усіх належних позивачу коштів при його звільненні 15.08.2019 року. При цьому, врахувавши зокрема компенсаційний характер заходів відповідальності, тривалість часу нездійснення повного розрахунку з позивачем, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду, а також виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд першої інстанції дійшов висновку про зменшення розміру відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 15451,49 грн. Надаючи оцінку спірним правовідносинам та обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного. Згідно з ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частиною другої статті 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Відповідно до п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України № 1153/2008 від 10 грудня 2008 року, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини. Згідно із ч. 2 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон № 2232-ХІІ) закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України. Як встановлено колегією суддів з матеріалів справи, позивач виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення 15 серпня 2019 року, при цьому, відповідач не здійснив з позивачем повного розрахунку. Разом із тим, приписами наведених вище правових актів не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення особам за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби. Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб), при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України (далі КЗпП), у якому визначені основні трудові права працівників. Відтак, колегія суддів звертає увагу на те, що за загальним правилом пріоритетними для застосування є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню субсидіарно у тих випадках, коли нормами спеціального законодавства спірні правовідносини не врегульовані. Тому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані спеціальним законодавством, то до таких правовідносин слід застосовувати приписи КЗпП України. Оскільки спеціальним законодавством не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, колегія суддів зазначає про ґрунтовність застосування до спірних правовідносин норм КЗпП України. Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з ним розрахунок у строки, зазначені ст.116 цього Кодексу. Згідно із ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Частиною 2 цієї ж статті визначено, що у разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно із ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, колегія суддів вважає, що норми ст.116 та ст.117 КЗпП України хоча і є загальними, однак поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення особи з військової служби. Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладався у як у постановах Верховного Суду від 31 травня 2018 року у справі №823/1023/16, від 30 січня 2019 року у справі №807/3664/14, від 26 червня 2019 року у справі № 826/15235/16, від 31 жовтня 2019 року у справі №825/598/17, ухвалених до прийняття судами попередніх інстанцій рішень у цій справі, так і у постановах Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі №240/222/20, від 04 вересня 2020 року у справі №120/2005/19-а, від 09 жовтня 2020 року у справі №580/3988/19, ухвалених після відкриття касаційного провадження у цій справі. Таким чином, зважаючи на наявність сталої судової практики щодо застосування положень ст.ст. 116, 117 КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців, судами попередніх інстанції правильно застосовано вказані норми матеріального права при вирішенні цього спору. Так, грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за період 2016-2019 року у сумі 15451,49 грн. виплачено 18.12.2020р. Індексація грошового забезпечення за період з 20.07.2016р. по 15.08.2019р. сплачена позивачу 16.06.2021р. у сумі 139\~ \~\~\~077,46 грн. Вказане свідчить про те, що станом на день виключення зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення, відповідач не провів з позивачем розрахунок у повному обсязі, а саме не виплатив індексацію грошового забезпечення за період з 20.07.2016р. по 15.08.2019р. та компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за період 2016-2019 року. Отже, відповідачем повний розрахунок при звільненні проведено з позивачем поза межами строку, встановленого ст. 116 КЗпП України. З огляду на викладене, колегія суддів погоджується із судом першої інстанції про те, що до спірних правовідносин слід застосувати положення ч. 2 ст. 117 КЗпП України, оскільки на момент звільнення з військової служби позивачу не було виплачено всіх належних йому сум і розмір таких сум (розмір компенсації) був спірним. Одночасно, колегія суддів зазначає, що відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то у тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч. 1 ст. 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення. Так, як ухвалення судових рішень про стягнення з роботодавця виплат, які мали бути виплачені при звільненні, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку із працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП, а саме: виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що Верховний Суд у постанові від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19 зазначив, що статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Синтаксичний розбір текстуального змісту цієї норми дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми. Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплатити розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку. Велика Палата Верховного Суду також неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (Постанова від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц). Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (позиція Верховного Суду України, висловлена у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16). Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц): - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. З урахуванням наведеного, колегія суддів наголошує, що при прийнятті рішення у даній справі судом попередньої інстанції не враховано необхідність дотримання принципу співмірності та розумності заявлених позивачем вимог щодо стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки з ним розрахунку при звільненні. Суд першої інстанції не з`ясував, яку частку від суми, що підлягала до виплати позивачу на час його звільнення, становила сума виплаченої несвоєчасно відповідачем на користь позивача компенсації за невикористані дні додаткової відпустки та індексації грошового забезпечення позивача, з чим була пов`язана тривалість періоду затримки розрахунку при звільненні з моменту порушення права позивача і до моменту його звернення з вимогою про виплату належної йому суми. Отже, судова колегія вважає за доцільне здійснити відповідний розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні [PERSON] . При вирішенні даного питання колегія суддів враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати. Вказаний підхід застосований Касаційним адміністративним судом під час вирішення справи № 806/2473/18 та наведений в постанові від 30.10.2019р. Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року (далі Порядок), середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно з п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Відповідно до наявної у матеріалах справи довідки № 13 від 09.01.2020 року, виданої військовою частиною [NUMBER] (а.с.9), розмір грошового забезпечення позивача за два останні місяці служби перед звільненням (15.08.2019р.) становив 18700,80 грн. (7662,60 грн. за червень 2019 року та 11038,20 грн. за липень 2019 року). Кількість календарних днів за червень-липень 2019 року становить 61 день. Відтак, середньоденне грошове забезпечення позивача за два останні місяці служби перед звільненням складає 306,57 грн. (18700,80 грн./61 день). Кількість днів, впродовж яких затримано виплату індексації грошового забезпечення позивача при звільненні, а саме з 16.08.2019 року по 16 червня 2021 року (включно) становить 671 днів. Таким чином, середнє грошове забезпечення, яке підлягає виплаті позивачу у зв`язку з затримкою виплати при звільненні індексації грошового забезпечення позивача, становить 205708,47 грн. (306,57 грн. х 671 календарних дні). Між тим, вищевказану суму середнього заробітку (205078,47 грн.) не можна вважати співмірною, оскільки така в півтора рази перевищує суму заборгованості з виплати індексації грошового забезпечення позивача. Істотність частки виплаченої індексації грошового забезпечення у порівнянні із середнім заробітком становить 68 % (139077,46/205708,47 =0,68). Відтак, сума, яка підлягає відшкодуванню в якості відповідальності за несвоєчасну виплату при звільненні позивача індексації грошового забезпечення, становить 139881,76 грн. (306,57*68%*671=139881,76). Стосовно суми компенсації за несвоєчасну виплату компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, колегією суддів встановлено, що кількість днів, впродовж яких затримано виплату компенсації за невикористані дні додаткової відпустки позивачу, а саме з 16.08.2019 року по 18.12.2020 року (включно), становить 491 днів. Таким чином, середнє грошове забезпечення, яке підлягає виплаті позивачу у зв`язку з затримкою виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки при звільненні, становить 150525,87 грн. (306,57 грн. х 491 календарних дні). Між тим, вищевказану суму середнього заробітку (150525,87грн.) не можна вважати співмірною, оскільки така в кілька разів перевищує суму заборгованості з виплати індексації грошового забезпечення позивача. Істотність частки виплаченої індексації грошового забезпечення у порівнянні із середнім заробітком становить 10% (15451,49/150525,87 =0,10). Відтак, сума, яка підлягає відшкодуванню в якості відповідальності за несвоєчасну виплату при звільненні позивача компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, - становить 15052,59 грн. (306,57*10%*491=15052,59). Отже, загальна сума, яка підлягає відшкодуванню з відповідача у якості відповідальності за несвоєчасний розрахунок при звільненні позивача з військової служби, становить загалом 154934,35 грн. (139881,76+15052,59). Вказане свідчить про обґрунтованість доводів апеляційної скарги [PERSON] в частині невірного визначення судом першої інстанції суми відповідальності відповідача, передбаченої ст. 117 КЗпП України перед позивачем. Отже, колегія суддів з огляду на все вищевикладене вважає, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення у даній справі невірно визначив суму 15451,49 грн., яка підлягає нарахуванню та виплаті позивачу в якості відповідальності за несвоєчасний розрахунок при звільненні, не навів розрахунків цієї суми, з яких він виходив для її визначення. За наслідками перегляду рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що виходячи з принципу пропорційності, належним та достатнім способом захисту порушеного права позивача буде зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити [PERSON] розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у загальному розмірі - 154934,35 грн. Відтак, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині розміру середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні. Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). Відповідно до положень ч.1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне апеляційну скаргу позивача задовольнити, а рішення суду першої інстанції - змінити, з підстав, викладених у даній постанові та викласти абзац другий резолютивної частини рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2021 року у справі № 420/10893/21 викласти у наступній редакції: «Зобов`язати Військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити [PERSON] компенсацію за затримку розрахунку при звільненні у загальному розмірі 155143 (сто п`ятдесят п`ять тисяч сто сорок три) грн. 47 коп.».

Результат розгляду: partial