Рішення адміністративного суду від 2022-08-10 00:00:00+03

06.10.2020 Інститут Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» звернувся в суд з позовом до [PERSON] , просив зобов`язати відповідача відшкодувати витрати, пов`язаних з утриманням у вищому навчальному закладі. Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2022 року позов задоволено. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що курсанти в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість, та в разі відмови від подальшого проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу після закінчення вищого навчального закладу, а також особи офіцерського складу, які звільняються з військової служби протягом п`яти років після закінчення вищого військового навчального закладу або військового навчального підрозділу вищого навчального закладу відповідно до підпунктів «д», «е», «є», «з», «и» пункту 1 частини п`ятої статті 26 цього Закону, відшкодовують Міністерству оборони України та іншим центральним органам виконавчої влади, яким підпорядковані ці навчальні заклади, витрати, пов`язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, відповідно до порядку і умов, встановлених Кабінетом Міністрів України. Суд першої інстанції вказав, що, будучи обізнаним під час підписання контракту про необхідність відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням в навчальному закладі у разі дострокового розірвання контракту, відповідач на даний час зазначену вище суму коштів не відшкодував. Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем доведена правомірність та обґрунтованість вимог про стягнення з відповідача сум витрат, пов`язаних з його утриманням у навчальному закладі, натомість відповідачем не було надано суду жодного доказу щодо спростування позиції позивача, викладеної в заявленому адміністративному позові, як і доказів добровільної сплати зазначеної суми боргу на момент розгляду справи. Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, [PERSON] подав апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2022 року та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 КАС України, враховуючи усталену судову практику Верховного Суду в аналогічних справах, означену позовну заяву подано без додержання місячного строку встановленого частини 5 статті 122 КАС України. Скаржник вказує, що спори стосовно проходження публічної служби охоплюють спори, які виникають з моменту прийняття особи на посаду і до її звільнення, зокрема й питання відповідальності за невиконання договору підготовки фахівця, що зумовлює відшкодування фактичних витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі, навіть якщо подання відповідного позову про відшкодування витрат відбувається після її звільнення з публічної служби, а тому до таких спорів підлягають застосуванню приписи частини п`ятої статті 122 КАС України. Скаржник зазначає, що звернення до іншого суду з порушенням процесуальних правил не є поважною причиною для поновлення строку, крім того, позивач звернувся до Дубровицького районного суду Рівненської області лише 19 травня 2020 року, тобто більше, ніж через місяць після того, як дізнався про його порушене право. Скаржник вважає, що відлік місячного строку для звернення з цим позовом до суду потрібно починати з 06 квітня 2020 року (дата відрахування відповідача з навчання та виключення зі списків особового складу). Скаржник зазначає, що винагорода за службу військовослужбовця підпадає під охорону за режимом статті 43 Конституції України і не підлягає поверненню за жодних умов, адже грошове забезпечення є правовим аналогом заробітної плати. Скаржник зазначає, що позивач помилково вважає, що отримане відповідачем під час навчання грошове забезпечення слід вважати таким, що входить до складу витрат, які відповідач має компенсувати замовникові його навчання у разі небажання продовжувати навчання. Вказує, що ані Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», ані Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ані будь-яким іншим Законом України не встановлено обмежень права особи на отримання грошового забезпечення, як оплати часу за проходження військової служби та можливості його зворотного повернення. Вказує, що закони України не містять умов щодо можливого зворотного стягнення (відшкодування) сум грошового забезпечення військовослужбовця та сум компенсації втрат доходів від утримання ПДФО, у разі, якщо відповідні виплати нараховані правильно. Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, вказавши, що 20.05.2020 Інститут звернувся до відповідача з позовом про відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням у вищому навчальному закладі, який подав в порядку цивільного судочинства до Дубровицього районного суду Рівненської області, а тому строк звернення до суду пропущений з поважних причин. Також вказує, що відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням у вищому навчальному закладі, в частині стягнення витрати на грошове забезпечення встановлено чинним законодавством України. Учасники справи в судове засідання не з`явились, явку повноважних представників не забезпечили, належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи, що відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) не перешкоджає розгляду справи. Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України не відповідає. З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що між факультетом ВМС Одеської національної морської академії та [PERSON] укладено контракт про проходження військової служби (навчання) у Збройних Силах України курсантами вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу, який набрав чинності з 31 липня 2015 року відповідно до наказу начальника факультету від 05.10.2015 №6-КС. [PERSON] відрахований з навчання наказом ректора Національного університету «Одеська морська академія» за академічну неуспішність (у зв`язку з невиконанням начального плану), звільнений з військової служби у запас за підпунктом «ж» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (у зв`язку з систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем) та виключений зі списків особового складу наказом начальника Інституту №68 від 06 квітня 2020 року. Зазначеним наказом оголошено суму до відшкодування за час навчання в Інституті у розмірі 86\~ \~063,99 грн. Оскільки така заборгованість [PERSON] не відшкодована, Інститут Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» звернувся з позовом до суду. Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного. Предметом спору у цій справі є стягнення коштів, які витрачено на навчання \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ [PERSON] в Інституті Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія», у зв`язку з його відрахуванням з навчання відповідно до наказу начальника Інституту №68 від 06 квітня 2020 року через академічну неуспішність та виключення зі списків особового складу. Відповідно до частини 1 статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. За приписами частини 2 статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень встановлюється тримісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення визначених законом вимог. Цим Кодексом та іншими законами можуть також встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень. Частиною 3 статті 122 КАС України визначено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. За змістом частини 5 статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк. У цій справі спірні правовідносини виникли у зв`язку зі звільненням відповідача з публічної служби та виникненням у нього, на підставі укладеного контракту, зобов`язання щодо відшкодування фактичних витрат, пов`язаних з його утриманням в Інституті Військово-морських Сил Національного університету «Одеська морська академія». Верховним Судом сформовано правову позицію, відповідно до якої спори стосовно проходження публічної служби охоплюють спори, які виникають з моменту прийняття особи на посаду і до її звільнення, зокрема й питання відповідальності за невиконання договору підготовки фахівця, що зумовлює відшкодування фактичних витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі, навіть якщо подання відповідного позову про відшкодування витрат відбувається після її звільнення з публічної служби, а тому до таких спорів підлягають застосуванню приписи частини п`ятої статті 122 КАС України. Тобто, у цьому випадку підлягає застосуванню місячний строк звернення до суду, про що дійшов висновку і суд першої інстанції. Зокрема, така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 804/285/16 і неодноразово викладалася у постановах Верховного Суду від 30 вересня 2019 року у справі №340/685/19, від 10 жовтня 2019 року у справі № 140/721/19, від 24 грудня 2019 року у справі №824/284/19-а, від 29 квітня 2020 року у справі №560/1942/19, від 18 червня 2020 року у справі №140/2024/19 та від 01 липня 2020 року у справі №400/1758/19, від 13 серпня 2020 року у справі №1.380.2019.001192, від 19 листопада 2020 року у справі №400/2654/19, від 20 листопада 2020 року у справі №160/11957/19, від 21 січня 2021 року у справі №520/1559/2020 та від 28 січня 2021 року у справі №520/6265/2020. Матеріалами справи підтверджується, що 20.05.2020 позивач звернувся до відповідача з позовом про відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням у вищому навчальному закладі, який подав в порядку цивільного судочинства до Дубровицього районного суду Рівненської області. Ухвалою Дубровицького районного суду Рівненської області від 18.06.2020 відкрито провадження в цивільній справі №949/508/20 за таким позовом (т.1 а.с.8). Ухвалою Дубровицького районного суду Рівненської області від 14.09.2020 провадження по цивільній справі за позовом Інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» до [PERSON] про відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням у вищому навчальному закладі закрито та роз`яснено позивачеві, що розгляд даної справи належить до юрисдикції адміністративних судів (т.1 а.с.10). Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2022 року відмовлено [PERSON] в клопотанні про залишення без розгляду позову Інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» про відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням у вищому навчальному закладі. Суд першої інстанції зазначив, що за визначеною підсудністю, до Рівненського окружного адміністративного суду, Інститут Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» звернувся 06.10.2020 (а.с.29 том 1), тобто в межах місячного строку з дня отримання ухвали Дубровицього районного суду Рівненської області від 14.09.2020 і без жодних зволікань. Суд першої інстанції дійшов висновку, що наведені обставини дають всі підстави для поновлення Інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» строку звернення до суду, як такого, що пропущений з поважних причин. В контексті спірних правовідносин суд апеляційної інстанції вважає, що необхідно звернути увагу на те, що пропуск строків звернення до адміністративного суду не може бути безумовною підставою для залишення позову без розгляду, оскільки процесуальним законодавством передбачена можливість визнання судом причини пропуску таких строків поважними і в такому випадку справа розглядається та вирішується в порядку, встановленому КАС України. Водночас на законодавчому рівні не регламентується, які причини є поважними, а які ні. Питання щодо визначення поважності підстав пропуску строку звернення до суду залишається на розсуд суду. Поважними причинами пропуску строків звернення до суду необхідно розуміти обставини, які є об`єктивно непереборними, та не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами. В свою чергу, строк звернення до суду, як одна із складових гарантії «права на суд», може і має бути поновленим, лише у разі наявності достатніх на те поважних причин. Суд апеляційної інстанції зауважує, що питання юрисдикції розгляду цієї категорії справ вирішено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 804/285/16, де Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків, викладених у постановах від 14 березня 2018 року в справі № 461/5577/15-ц, 31 жовтня 2018 року у справі № 820/5761/15, та вказала, що спори щодо відшкодування вартості навчання особою, яка перебуває або перебувала на посадах, віднесених до державної або публічної служби, за позовом суб`єкта владних повноважень підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такі, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за невиконання договору підготовки фахівця, що призвели до відшкодування фактичних витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі, навіть якщо подання відповідного позову про відшкодування витрат відбувається після її звільнення з державної служби. Вказана постанова Великої Палати Верховного Суду оприлюднена 03.01.2019. В подальшому таку правову позицію також підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 жовтня 2019 року у справі № 1.380.2019.001198. Отже, на момент звернення позивача із позовом у Дубровицький районного суду Рівненської області питання юрисдикції цієї категорії справ вже було вирішено Великою Палатою Верховного Суду, що позивач об`єктивно міг врахувати при поданні позовної заяви, а тому обставини, на які посилається позивач, не є поважними причинами пропуску строку звернення до суду з цим позовом, оскільки не перешкоджали зверненню до суду відповідної юрисдикції в установлений строк. Наведені позивачем підстави пропуску строку звернення до адміністративного суду, за вказаних обставин, на переконання суду апеляційної інстанції, мають суб`єктивний характер і не позбавляли останнього можливості звернутися до адміністративного суду з цим позовом у встановлені КАС України строки. При цьому, відповідно до положень частини 10 статті 25 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, курсанти в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість, систематичне невиконання умов контракту військовослужбовцем, невиконання освітньої програми (індивідуального навчального плану - за його наявності) та в разі відмови від подальшого проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу після закінчення закладу вищої освіти, а також особи офіцерського складу, які звільняються з військової служби протягом п`яти років (десяти років - для осіб офіцерського складу, які оволоділи спеціальностями льотного складу авіації) після закінчення вищого військового навчального закладу або військового навчального підрозділу закладу вищої освіти відповідно до підпунктів «д», «е», «є», «з», «и» пункту 1 та підпунктів «д», «е», «є», «ж», «з» пункту 2 частини п`ятої статті 26 цього Закону, відшкодовують Міністерству оборони України та іншим центральним органам виконавчої влади, яким підпорядковані ці заклади освіти, витрати, пов`язані з їх утриманням у закладі вищої освіти, відповідно до порядку і умов, встановлених Кабінетом Міністрів України. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється у судовому порядку. Постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2006 року №964 затверджено Порядок відшкодування курсантами та особами офіцерського складу витрат, пов`язаних з їх утриманням у закладах вищої освіти (далі - Порядок № 964), в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, який визначає механізм відшкодування курсантами в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість, систематичне невиконання умов контракту військовослужбовцем, невиконання освітньої програми (індивідуального навчального плану за його наявності) та в разі відмови від подальшого проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу після закінчення закладу вищої освіти, а також особами офіцерського складу, які звільняються з військової служби протягом п`яти років (десяти років - для осіб офіцерського складу, які оволоділи спеціальностями льотного складу авіації) після закінчення вищого військового навчального закладу або військового навчального підрозділу закладу вищої освіти (далі - заклади вищої освіти) відповідно до підпунктів «д», «е», «є», «з», «и» пункту 1 та підпунктів «д», «е», «є», «ж», «з» пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», витрат, пов`язаних з їх утриманням у закладі вищої освіти (далі - витрати). Пунктом 7 Порядку № 964 передбачено, що у разі відмови курсанта або особи офіцерського складу добровільно відшкодувати витрати стягнення їх сум здійснюється у судовому порядку. Тобто, строк звернення до суду з позовом про проходження публічної служби, у даному випадку, необхідно обчислювати з наступного дня після закінчення строку для добровільного відшкодування витрат. Наказом начальника Інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» (по стройовій частині) від 06.04.2020 №68 [PERSON] , якого відраховано з навчання через академічну неуспішність, оголошено суму до відшкодування за час навчання та надано термін для добровільного відшкодування витрат, які пов`язані з навчання. Таким чином, з прийняттям вказаного наказу підтверджено та зафіксовано факт початку перебігу терміну добровільного відшкодування витрат, пов`язаних з його утриманням у закладі вищої освіти, що має значення для вирішення питання про поновлення строку звернення до суду. Отже, строк звернення до суду із цим позовом сплив 06 червня 2020 року. В свою чергу позивач звернувся 20.05.2020 з цивільним позовом до Дубровицького районного суду Рівненської області, а після отримання 21.09.2020 ухвали від 14.09.2020 про закриття провадження у справі до адміністративного суду позивач звернувся 13.10.2020. Згідно з статтею 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Отже, оскільки позивачем пропущений місячний строк для звернення до адміністративного суду, передбачений частиною 5 статті 122 КАС України, жодних причин і обставин, які об`єктивно ускладнювали або унеможливлювали реалізацію позивачем прав у встановлений строк, останнім не наведено, таких судом апеляційної інстанції не встановлено, то суд апеляційної інстанції приходить до висновку про наявність підстав для залишення цього позову без розгляду. Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права. У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. З огляду на викладене, враховуючи положення статтей 317, 319 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що судом першої інстанції при винесені оскаржуваного рішення порушено норми процесуального права (в частині застосування наслідків пропуску позивачем строків звернення до суду), що має наслідком скасування рішення суду першої інстанції та залишення позовної заяви без розгляду.

Результат розгляду: partial