Рішення адміністративного суду від 2022-01-25 00:00:00+02

[PERSON] у серпні 2021 року звернувся до суду з адміністративним позовом до Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів), у якому просив: визнати протиправною та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження від 13.08.2021 ВП №66506580 про стягнення виконавчого збору у розмірі 32936,47 грн.; визнати протиправною та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження від 13.08.2021 ВП №66507753 про стягнення виконавчого збору у розмірі 797,60 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження щодо стягнення виконавчого збору не відповідають вимогам Закону України «Про виконавче провадження» та підлягають скасуванню, оскільки боржник погасив заборгованість за виконавчим листом самостійно, що виключає необхідність стягнення виконавчого збору. Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2021 року у справі №460/12141/21 позов задоволено. Визнано протиправною та скасовано постанову про відкриття виконавчого провадження від 13.08.2021 ВП №66506580 про стягнення виконавчого збору у розмірі 32936,47 грн. Визнано протиправною та скасовано постанову про відкриття виконавчого провадження від 13.08.2021 ВП №66507753 про стягнення виконавчого збору у розмірі 797,60 грн. \~Стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) суму судових витрат, сплачених на правову (правничу) допомогу адвоката у розмірі 4500 грн. Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржив відповідач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову. В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що 13.08.2021 державним виконавцем на підставі статей З, 4, 24, 25, 26, 27 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанови про відкриття виконавчих проваджень ВП № 66506580 та ВП № 66507753 на підставі постанов про стягнення виконавчого збору № 59646892 та № 59652067. Частиною 4 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). 26.07.2019 державним виконавцем було винесено постанову про стягнення виконавчого збору в сумі 32936,47 грн. в межах ВП №59646892 та 30.07.2019 постанову про стягнення виконавчого збору в сумі 797,60 грн. в межах ВП № 59652067. Тобто, постанови про стягнення виконавчого збору були винесенні в спосіб і в порядок, визначені законом. Суд першої інстанції не врахував, що стягнення виконавчого збору та мінімальних витрат виконавчого провадження при відкритті виконавчого провадження є обов`язком державного виконавця. З огляду на вказане, постанови про відкриття виконавчого провадження від 13.08.2021 ВП №66506580 про стягнення виконавчого збору у розмірі 32936,47 грн. та про відкриття виконавчого провадження від 13.08.2021 ВП №66507753 про стягнення виконавчого збору у розмірі 797,60 грн. відповідають вимогам Закону України «Про виконавче провадження» та скасуванню не підлягають. Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому покликається на правильність висновків суду першої інстанції щодо задоволення позову, тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. 25.01.2022 представник позивач подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи по причині надіслання відповідачу відзиву на апеляційну скаргу. Колегія суддів апеляційного суду, оглянувши вказане клопотання, вважає таке необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, оскільки наведені представником позивача обставини не є підставою для відкладення розгляду справи. Учасники справи, в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому, апеляційний суд, відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників справи, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що на примусовому виконанні в Рівненському міському відділі ДВС Західного міжрегіонального управління юстиції (м. Львів) перебувало виконавче провадження №59646892, відкрите відповідно до постанови державного виконавця від 26.07.2019 з примусового виконання виконавчого листа №569/14679/18, виданого 16.05.2019 Рівненським міським судом Рівненської області, про стягнення з [PERSON] на користь АТ «Ощадбанк» шляхом звернення на предмет іпотеки (2-х кімнатна квартира [ADDRESS] ) в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №2817 від 22.06.2012 в сумі 329364,78 грн. У зв`язку з тим, що заборгованість по кредитному договору №2817 від 22.06.2012 була погашена позивачем у повному обсязі шляхом внесення готівкових коштів на рахунки простроченої заборгованості безпосередньо в установах АТ «Ощадбанк», виконавче провадження №59646892 було закінчене (постанова державного виконавця від 12.08.2021) на підставі заяви банку від 07.06.2021 №115.20-07/02/721 про погашення заборгованості за виконавчим листом Рівненського міського суду Рівненської області №569/14679/18 від 16.05.2019 боржником самостійно. Також 12.08.2021 державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) винесено постанову ВП №59652067 про закінчення виконавчого провадження з приводу виконання виконавчого листа №569/14679/18, виданого 16.05.2019 Рівненським міським судом Рівненської області, про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Ощадбанк» в особі філії Рівненського обласного управління АТ «Ощадбанк» судових витрат в розмірі 7975,96 грн. Державним виконавцем 13.08.2021 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №66506580 \~про стягнення з [PERSON] на користь держави виконавчого збору у розмірі 329936,47 грн. (виконавчий документ: постанова ВП №59646892 від 26.07.2019). Також 13.08.2019 державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №66507753 \~про стягнення з [PERSON] на користь держави виконавчого збору у розмірі 767,60 грн. (виконавчий документ: постанова ВП №59652067 від 30.07.2019). Не погодившись з постановами відповідача про відкриття виконавчого провадження ВП №66506580 \~та ВП №66507753 від 13.08.2021, позивач звернувся до суду з цим позовом. Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не були вчинені дії щодо фактичного виконання відповідного виконавчого документа, у зв`язку з чим відсутні підстави для стягнення з боржника виконавчого збору. З огляду на вказане, суд першої інстанції дійшов висновку, що постанови відповідача про відкриття виконавчого провадження ВП №66506580 \~та ВП №66507753 від 13.08.2021 про стягнення з [PERSON] виконавчого збору є протиправними, а тому підлягають скасуванню. Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, в межах доводів та вимог апеляційної скарги колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України «Про виконавче провадження» (далі Закон №1404-VІІІ, який набрав чинності 05 жовтня 2016 року). Відповідно до статті 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 3 цього Закону примусовому виконанню підлягають, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України. Відповідно до частини 4\~ статті 27 Закону №1404-VІІІ\~ державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). Наведені приписи свідчать про те, що стягнення виконавчого збору пов`язується з початком примусового виконання, оскільки державний виконавець одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження виносить постанову про стягнення виконавчого збору. При цьому стягнення виконавчого збору є безумовною дією, яку здійснює державний виконавець у межах виконавчого провадження, незалежно від здійснених дій, і є встановленою державою складовою процедури виконавчого провадження, що гарантує ефективне здійснення виконання рішення суду боржником за допомогою стимулювання боржника до намагання виконати виконавчий документ самостійно до відкриття виконавчого провадження у зв`язку із ймовірністю стягнення відповідної суми у випадку примусового виконання. За змістом положень частини четвертої\~ статті 27 Закон України «Про виконавче провадження»\~ державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). У справі встановлено, що 13 серпня 2021 року державний виконавець прийняв постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п.9 ч.1\~ ст.39 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки, відповідно до листа АТ «Ощадбанк» №115.20-07/987 від 17.08.2021 року, заборгованість по кредитному договору №2817 від 22.06.2021 року погашена у повному обсязі шляхом внесення готівкових коштів на рахунки простроченої заборгованості безпосередньо в установах АТ «Ощадбанк». Виконавче провадження №59646892 завершене на підставі заяви банку про погашення заборгованості за виконавчим листом Рівненського міського суду №569/14679/18 від 16.05.2019 року боржником самостійно. Частиною 1\~ статті 40 Закону України «Про виконавче провадження»\~ передбачено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. В ході судового розгляду справи встановлено, що державний виконавець не проводив виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішення суду про стягнення з боржника на користь стягувача присуджених сум за виконавчим листом, а також державний виконавець не стягнув у примусовому порядку суму, зазначену у вказаному виконавчому листі. З огляду на вказане, колегія суддів апеляційного суду вважає, що у державного виконавця не було підстав для стягнення виконавчого збору в тому розмірі, який визначений у спірних постановах, а отже, такі постанови не відповідає вимогам\~ статті 27 Закону № 1404-VIII\~ та підлягає скасуванню. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 2540/3203/18. Дії виконавців під час вчинення виконавчих дій регламентуються також Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої\~ наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5\~ (далі Інструкція), розробленою відповідно до\~ законів № 1403-VIII\~ і\~ № 1404-VIII, яка визначає окремі питання організації виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб), що відповідно до\~ Закону №1404-VIII\~ підлягають примусовому виконанню. Пункт 21 розділу ІІІ Інструкції передбачає, що у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму\~ Закону № 1404-VІІІ, результати виконання, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені частиною першою\~ статті 40 вказаного Закону. Виходячи зі змісту наведеної вище норми Інструкції у постанові про повернення виконавчого документа стягувачу виконавець вказує результати виконання (суму, яку фактично стягнуто), а на виконавчому документі робить відповідну відмітку щодо залишку нестягнутої суми та суми стягнутого виконавчого збору. Відтак законодавець, передбачивши зазначені дії виконавця, встановив, що виконавчий збір стягується лише з фактично стягнутої на користь стягувача суми за виконавчим листом. У постанові від 22.01.2021 року у справі №400/4023/19 Верховний Суд дійшов висновку, що при стягненні виконавчого збору відповідно до частини третьої\~ статті 40 Закону №1404-VIII\~ без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду. Кабінет Міністрів України постановою від 08 вересня 2016 року №643\~ затвердив Порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця (далі Порядок), що визначає механізм виплати винагород державним виконавцям, а також розміри винагород державних виконавців і основної винагороди приватного виконавця. Згідно з пунктом 4 Порядку фактичним виконанням вважається виконання рішення за виконавчим документом майнового характеру в повному обсязі або частково в порядку, встановленому\~ Законом №'1404-VIII, якщо за таким документом стягнуто виконавчий збір та витрати, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення виконання рішення. Відповідно до пункту 6 Порядку для виплати винагороди державний виконавець, на виконанні у якого перебував (перебуває) виконавчий документ, подає заяву, в якій зазначаються: реквізити виконавчого документа; номер виконавчого провадження в автоматизованій системі виконавчого провадження; повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника; категорія стягнення за виконавчим документом; розмір стягнутого виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, реквізити платіжних доручень; перелік виконавчих дій та строки їх проведення; розрахунок належної до виплати винагороди; відомості про дотримання критеріїв. Вказані вище норми Порядку свідчать про те, що у разі фактичного виконання виконавчого документа майнового характеру у повному обсязі або частково державному виконавцю виплачується винагорода у відсотковому співвідношенні від стягнутої суми або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом, якщо за таким виконавчим документом стягнуто виконавчий збір та витрати, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення виконання рішення. Обов`язковими умовами стягнення виконавчого збору були: 1) фактичне виконання виконавчого документа; 2) вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішень. За своїм змістом виконавчий збір є винагородою за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи привели до виконання рішення. Як видно з матеріалів справи, відповідачем не були вчинені дії щодо фактичного виконання відповідного виконавчого документу, отже спірні постанови підлягають скасуванню. При цьому, відповідачем не надано суду доказів правомірності прийняття ним оскаржуваних постанов. Відповідно до частини 2\~ статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом. Відповідно до частини 2\~ статті 77 КАС України\~ в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що відповідачем не були вчинені дії щодо фактичного виконання відповідного виконавчого документа, у зв`язку з чим відсутні підстави для стягнення з боржника виконавчого збору, у зв`язку з чим постанови відповідача про відкриття виконавчого провадження ВП №66506580 \~та ВП №66507753 від 13.08.2021 про стягнення з [PERSON] виконавчого збору є протиправними, а тому підлягають скасуванню. Щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке. Відповідно до положень пункту 1 частини 3\~ статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України\~ до витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. За змістом\~ статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до частин першої\~ статті 143 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі. Статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України\~ встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. З аналізу вищевказаних правових норм можна дійти висновку, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі. Як видно з матеріалів справи, позивачем надано суду копії: договору про надання правничої допомоги від 16.08.2021 року № б/н (далі Договір), акту наданих послуг від 28.10.2021 року до Договору, копію квитанції від 28.10.2021 року, що підтверджує оплату за Договором, ордер на надання правничої (правової) допомоги, свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю. Загальна сума витрат на професійну правничу допомогу складає 4500 грн. 00 коп. Оцінивши наявні в матеріалах справи докази складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, перевіривши їх розумну необхідність для цієї справи та відповідність наданих послуг видам правової допомоги, визначеним статтями 19, 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», а також враховуючи предмет спору, значення справи для сторін та конкретні обставини справи, суті виконаних послуг, апеляційний суд вважає, що сума, заявлена до відшкодування у розмірі 4500 грн. є співмірною з фактичним обсягом наданих адвокатом послуг. Таким чином, заявлені позивачем до відшкодування 4500 грн. витрат на правничу допомогу є обґрунтованими, відповідають реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про стягнення таких витрат з відповідача. Отже, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про задоволення адміністративного позову. В підсумку, апеляційний суд переглянув оскаржуване рішення суду і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове. Міркування і твердження відповідача не спростовують правильності правових висновків цього рішення, у зв`язку з чим його апеляційна скарга на рішення суду не підлягає задоволенню. Згідно із статтею 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 КАС України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги колегією суддів не встановлено. Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Результат розгляду: denied