Рішення адміністративного суду від 2023-08-18 00:00:00+03

01.12.2022р. [PERSON] звернулася до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Управління соціального захисту населення в Приморському районі м.Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, в якому просила суд: - визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та виплати щорічної грошової допомоги до 5 травня за 2022р. у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком; - зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити недоплачену грошову допомогу до 5 травня за 2022р. у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком, з урахуванням попередньо виплаченої суми допомоги. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що позивач, як учасниця бойових дій, має право на отримання щорічної одноразової грошової допомоги до 5 травня за 2022р. відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком. Однак, відповідачем протиправно та безпідставно виплачено позивачу допомогу лише у розмірі - 1491 грн. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2023 року (ухваленим в порядку спрощеного (письмового) провадження) у задоволенні позову [PERSON] - відмовлено. Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду 1-ї інстанції, позивач 05.05.2023р. подала апеляційну скаргу, в якій зазначила, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення порушено норми матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16.02.2023р. та прийняти нове, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі. Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 17.05.2023р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження. 16.05.2023р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду. Відповідач, належним чином повідомлений про розгляд даної справи, правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався. Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, можуть бути розглянуті судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження. Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України). Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду у межах доводів апеляційної скарги відповідача, колегія суддів дійшла наступних висновків. Судом першої інстанції встановлені наступні обставини. Позивач - [PERSON] є учасницею бойових дій, що підтверджується посвідченням серії [NUMBER] від 03.09.2018р., та має право на пільги, що встановлені законодавством України для ветеранів війни-учасників бойових дій. 08.10.2022р. позивач звернулася до відповідача із заявою про нарахування та виплату грошової допомоги до 5 травня за 2022р. у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком. Проте, відповідач своїм листом від 25.10.2022р. №9183/1514 за результатами розгляду вказаної заяви позивача щодо перерахунку та виплати разової грошової допомоги до 5 травня в 2022р., як учасниці бойових дій у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком, повідомив про те, що ця грошова допомога до 5 травня за 2022р. була призначена та виплачена їй у відповідності до вимог чинного законодавства у розмірі - 1491 грн. Не погодившись із виплаченою сумою одноразової грошової допомоги, позивач звернувся до суду із даним позовом. Вирішуючи справу по суті та повністю відмовляючи у задоволенні позову, суд 1-ї інстанції виходив із необґрунтованості та недоведеності позовних вимог та, відповідно, відсутності підстав для їх задоволення. Однак, колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, не може погодитися із наведеними висновками суду першої інстанції та вважає їх необґрунтованими, з огляду на наступне. Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з ст.68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Зазначені норми означають, що з метою гарантування правового порядку в Україні кожен суб`єкт приватного права зобов`язаний добросовісно виконувати свої обов`язки, які передбачені законодавством України, а у випадку невиконання відповідних приписів - зазнавати встановлених законодавством негативних наслідків. У той же час, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, а також вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури та обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень. Громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом (ст.24 Конституції України). Відповідно до ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або ж тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття із незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Варто зазначити про те, що правовий статус ветеранів війни врегульовано Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993р. №3551-XII. У зв`язку з прийняттям Конституційним Судом України рішення від 27.02.2020р. у справі №1-247/2018(3393/18) та визнанням таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окремого положення п.26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» БК України у частині, яка передбачає, що норми і положення ст.ст.12,13,14,15 та 16 Закону №3551-XII застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, ст.12 Закону №3551-XII діяла та, як наслідок, мала застосовуватись у редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 25.12.1998р. №367-XIV. Починаючи з 27.02.2020р. розмір щорічної разової грошової допомоги до 5 травня підлягає нарахуванню та виплаті органом, уповноваженим здійснювати таку виплату, у відповідності до ст.12 Закону №3551-XII у редакції, відповідно до якої, щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком. Так, Порядком №540 Кабінет Міністрів України встановив, що разова грошова допомога до 5 травня у 2022р. виплачується в таких розмірах, зокрема, учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності та колишнім неповнолітнім (яким на момент ув`язнення не виповнилося 18 років) в`язням концентраційних таборів, гетто, інших місць примусового тримання, а також дітям, які народилися в зазначених місцях примусового тримання їх батьків - 1491 грн. Спір між сторонами виник щодо суми разової грошової допомоги до 5 травня, на отримання якої має позивач у 2022р. як учасник бойових дій. Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої апеляційної скарги, судова колегія звертає увагу на те, що подібні правовідносини вже неодноразово були предметом розгляду у Верховному Суді. Зокрема, у постанові від 13.06.2023р. у справі №560/8064/22, розглянутій Верховним Судом, сформовано такі правові висновки: - держава не може в односторонньому порядку відмовитися від зобов`язання щодо соціального захисту осіб, які вже виконали свій обов`язок перед державою щодо захисту її суверенітету і територіальної цілісності без запровадження рівноцінних або більш сприятливих умов соціального захисту осіб, які захищали Батьківщину, її суверенітет і територіальну цілісність (ветеранів війни, учасників бойових дій, осіб з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни), та членів їхніх сімей; - БК України не можна доручати Кабінету Міністрів України встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом регулювання спеціального Закону №3551-ХІІ; - тимчасове обмеження окремих соціальних пільг особам, які захищають або ж захищали Батьківщину, її суверенітет і територіальну цілісність, та членів їхніх сімей, у разі запровадження режиму воєнного стану, за умови додержання п.5 ч.1 ст.6 Закону №389-VIII, може відбуватись за умови внесення змін до спеціального Закону №3551-ХІІ, який регулює відносини забезпечення соціального захисту ветеранів війни та членів їх сімей, членів сімей загиблих (померлих) ветеранів війни, членів сімей загиблих (померлих) Захисників та Захисниць, а не шляхом внесення змін до бюджетного законодавства з подальшим ухваленням Кабінетом Міністрів України рішення щодо визначення розмірів \~соціальних гарантій; - Уряд в додатку до Порядку №540 установив, що у 2022р. виплата щорічної разової грошової допомоги до 5 травня, передбаченої Законом №3551-XII, зокрема, інвалідам війни здійснюється у розмірах: I групи - 4421 грн, II групи - 3906 грн, III групи - 3391 грн, тобто визначив інші, ніж у вказаному Законі, розміри щорічної допомоги до 5 травня, що свідчить про невідповідність такого нормативного акта Кабінету Міністрів України положенням Закону №3551-XII, який має вищу юридичну силу, а відтак положення цього Порядку щодо визначення розмірів такої щорічної разової грошової допомоги не можуть бути застосовані у відносинах її виплати у 2022р.; - виплата інвалідам війни щорічної разового грошової допомоги до 5 травня у 2022р. має здійснюватися згідно зі ст.13 Закону №3551-ХІІ у редакції Закону №367-ХІV, у таких розмірах: \~\~\~\~\~\~I \~групи \~- \~десять мінімальних пенсій за віком; II групи - вісім мінімальних \~пенсій за віком; III групи - сім мінімальних пенсій за віком». Одночасно, Верховний Суд у зазначеній постанові відійшов від висновків, раніше викладених у постанові від 01.12.2022р. у справі №580/2869/22, щодо правомірності нарахування та виплати щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2022р. у розмірі, визначеному Порядком №540. Застосовуючи ці позиції до обставин справи, колегія суддів встановила, що позивач є позивач є учасницею бойових дій, має відповідне посвідчення та на неї поширюється дія ст.12 Закону №3551-ХІІ. При цьому, як зазначив Верховний Суд у вказаній справі №560/8064/22, норми Порядку №540 не можуть бути застосовані у відносинах виплати щорічної допомоги до 5 травня у 2022р. Таким чином, позивач має право на отримання щорічної допомоги до 5 травня за 2022р. у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком. При цьому, варто звернути увагу на те, що аналогічна правова позиція з цих спірних питань була висловлена і Верховним Судом, зокрема, в постановах від 20.07.2023р. у справі №140/6797/22 та від 20.07.2023р. у справі №380/14630/22. Отже, враховуючи вищевикладені обставини, судова колегія, оцінивши наявні у справі докази, дійшла висновку, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки викладеним вище обставинам справи та не застосував норми Закону і нормативно-правових актів, що врегульовують спірні правовідносини, які виникли між фізичною особою та суб`єктом владних повноважень. Слід також зазначити й про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. За правилами ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову, що, у свою чергу, не було відповідним чином реалізовано відповідачем при розгляді справи в суді 2-ї інстанції. Отже, за таких обставин та приймаючи до уваги свіжі правові позиції Верховного Суду, колегія суддів вважає позовні вимоги [PERSON] цілком обґрунтованими та такими, що \~підлягають задоволенню за наведених вище підстав. Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»). Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. У силу вимог ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду 1-ї інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Отже, за таких обставин та враховуючи, що судом 1-ї інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а також в зв`язку із тим, що деякі висновки суду не відповідають обставинам справи, судова колегія, діючи виключно в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, у відповідності до ч.1 ст.317 КАС України, вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове - про задоволення позовних вимог [PERSON] в повному обсязі.

Результат розгляду: granted