Рішення адміністративного суду від 2022-09-27 00:00:00+03

До Черкаського окружного адміністративного суду звернувся [PERSON] з адміністративним позовом до Військової частини [NUMBER] , в якому просив суд: - визнати протиправними дії відповідача щодо невиплати позивачу середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплати індексації грошового забезпечення) за період з 16.04.2021 по 20.10.2021 (з моменту виникнення спору та повідомлення позивачем відповідача про неповний розрахунок при звільненні до фактичного розрахунку); - зобов`язати відповідача виплатити позивачу середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплати індексації грошового забезпечення) за період з 16.04.2021 по 20.10.2021, з моменту виникнення спору та повідомлення позивачем відповідача про неповний розрахунок при звільненні до фактичного розрахунку, 187 днів, виходячи з розрахунку 243 грн. 38 коп. в день у розмірі 45512 грн. 18 коп. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідач у день звільнення позивача зі служби своєчасно не виплатив йому грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, які на виконання рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 01.07.2021 у справі №580/3215/21 виплачені позивачу лише 20.10.2021, тому позивач вважає, що відповідач має виплатити йому середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП). Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2021 року позов задоволено частково: - визнано протиправною бездіяльність військової частини [NUMBER] щодо не нарахування та не виплати [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.05.2021 по 20.10.2021; - зобов`язано військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.05.2021 по 20.10.2021, що складає 103 (сто три) робочих днів; - у задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначає, що Кодекс законів про працю України не поширюється на дані правовідносини. Позивачем відзиву на апеляційну скаргу до суду не подано. Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, яким передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідно до положень статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що [PERSON] проходив військову службу у званні "молодшого сержанта" на посаді тракториста-машиніста екскаватора аеродромно-експлуатаційного відділення взводу забезпечення в/ч [NUMBER] . Наказом начальника [INFO] від 12.09.2017 року №12-РС молодшого сержанта [PERSON] , тракториста-машиніста екскаватора аеродромно-експлуатаційного відділення взводу забезпечення звільнити з військової служби у запас за пунктом "б" (станом здоров`я). Позивач 28.03.2021 року звернувся до військової частини [NUMBER] із заявою в якій просив здійснити йому виплату заборгованості по індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 12.09.2017. Листом від 01.04.2021 року №248/120 в/ч [NUMBER] повідомив позивача, що у листопаді 2020 року фінансовий орган у військовій частині ліквідований і на даний час в/ч [NUMBER] знаходиться на фінансовому забезпеченні у в/ч [NUMBER] м. Васильків Київської області. Позивач 16.04.2021 року звернувся до військової частини в/ч [NUMBER] із заявою в якій просив здійснити йому нарахування та виплату заборгованості по індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 12.09.2017. Листом від 27.04.2021 року №403 в/ч [NUMBER] повідомив позивача, що в/ч [NUMBER] знаходиться на фінансовому забезпеченні в в/ч [NUMBER] м. Васильків з 01.01.2021 року. Відомості на виплату грошового забезпечення за минулі роки до в/ч [NUMBER] не передавалися. Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 01.07.2021 року по справі №580/3215/21 позов [PERSON] задоволено, зокрема, зобов`язано військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити [PERSON] індексацію грошового забезпечення за період проходження військової служби з 01.01.2016 по 12.09.2017 рік. На виконання вказаного рішення суду від 01.07.2021 року по справі №580/3215/21 відповідач 20.10.2021 року нарахував та виплатив позивачу індексацію грошового забезпечення у сумі 2310 грн. 57 коп. Позивач вважаючи, що відповідач зобов`язаний виплатити йому середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні соціальної відпустки як учаснику бойових дій), звернувся до суду із вказаним позовом. Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог частково, суд першої інстанції виходив з того, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців Збройних Сил України, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, суд приходить до висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 Кодексу законів про працю України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення зі Збройних Сил України. Правова позиція з цього питання викладена у постановах Верховного Суду від 04 вересня 2020 року у справі №120/2005/19-а, від 30 квітня 2020 року по справі №140/2006/19. Крім того, суд першої інстанції зазначив, що з огляду на очевидну неспівмірність несвоєчасно виплачених сум при звільнені позивача з розміром середнього заробітку за час затримки їх виплати при звільненні, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд дійшов висновку, що справедливою, пропорційною і такою, що відповідатиме критеріям співмірності, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат, виходячи з дати звернення позивача до суду за захистом порушеного права 25.05.2021 (до суду надійшов позов №580/3215/21) та до для проведенням остаточного розрахунку відповідачем 20.10.2021 - 103 робочих днів, тому позов в цій частині є частково обґрунтованим, як наслідок, суд дійшов висновку зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.05.2021 по 20.10.2021, що складає 103 робочих днів. Переглядаючи справу за наявними у ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке. В частині задоволення позовних вимог щодо визнання протиправною бездіяльність військової частини [NUMBER] щодо не нарахування та не виплати [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.05.2021 по 20.10.2021, колегія суддів зазначає наступне. За змістом статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року N 2011-XII (надалі - Закон N 2011-XII). Враховуючи, що нормами спеціального законодавства, а саме, Законом України Про військовий обов`язок і військову службу, Законом України Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовця, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи КЗпП України, зокрема, його стаття 117, яка передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналогічна правова позиція неодноразово висловлена в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 18.04.2019 року по справі №806/889/17, від 04 вересня 2020 року по справі №120/2005/19-а, від 30 квітня 2020 року по справі №140/2006/19 та відповідно до частини 5 статті 242 КАС України, підлягає врахуванню судом при розгляді цієї справи. Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладається обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплативши всі суми, що йому належать, а у разі невиконання такого обов`язку виникає відповідальність передбачена статтею 117 КЗпП України. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника під час його звільнення, зокрема захист права працівника на своєчасну оплату праці за виконану роботу. При цьому відшкодування, передбачене статті 117 КЗпП України спрямоване на компенсацію працівнику майнових витрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. З аналізу матеріалів справи та норм права, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо визнання протиправною бездіяльність військової частини [NUMBER] щодо не нарахування та не виплати [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.05.2021 по 20.10.2021. В частині задоволення позовних вимог щодо зобов`язання військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.05.2021 по 20.10.2021, що складає 103 (сто три) робочих днів, колегія суддів. Так, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Колегія суддів бере до уваги, що реалізуючи свої права працівник має діяти добросовісно. При цьому під час захисту прав працівника має бути дотриманий розумний баланс між інтересами такого працівника та роботодавця. Оскільки відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від розміру простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг такої відповідальності може бути неспівмірним та непропорційним наслідкам порушення. Таким чином, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗПП України. Викладене узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 26.05.2019 року по справі №761/9584/15ц (провадження №14-623цс18). При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством. Колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Також, Велика Палата Верховного Суду сформулювала правовий висновок, що з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Так, застосовуючи у даній справі критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, колегія суддів враховує наступні обставини. Колегія суддів звернув увагу, що рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 01.07.2021 року по справі №580/3215/21, встановлено протиправність бездіяльність Військової частини [NUMBER] щодо не нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період служби з 01.01.2016 по 12.09.2017 рік. Виплату позивачу індексації, на виконання рішення суду у справі №580/3215/21 здійснено - 20.10.2021р. При цьому, суд зазначив, що індексація грошового забезпечення за період служби з 01.01.2016 по 12.09.2017 рік є коштами, що належали до виплати позивачу на день його звільнення зі служби. Право на отримання вказаної виплати у позивача виникло у зв`язку з проходженням відповідачем військової служби. На підставі вищевикладеного, судом першої інстанції зазначено, що період затримки розрахунку при звільненні позивача щодо виплати індексації становить з 25.05.2021 по 20.10.2021, що складає 103 робочих днів. Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Згідно з частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Тобто, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача щодо виплати індексації складає 25068,14 грн. (243,38 грн. х 103 днів затримки). Поряд з цим судом першої інстанції встановлено, що сума невиплачених коштів індексації, що належала виплаті позивачу при звільненні та виплачена на виконання рішення суду по справі №580/3215/21становить - 2310,57 грн. При визначенні розміру стягнення середнього заробітку за час затримки, судом враховується правову позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року по справі №821/1083/17, під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем. Колегія суддів звертає увагу, що обрахований відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивача щодо виплати індексації складає 25068,14 грн є істотно більшим, аніж виплачена, на виконання рішення суду, індексація (2310,57 грн.), що в свою чергу не співмірно розміру простроченої заборгованості та майнових втрат позивача, у зв`язку із чим суд, з урахуванням справедливого і розумного балансу між інтересами позивача і відповідача, вважає за необхідне застосувати принципи пропорційності та співмірності та зменшити розмір відшкодування працівникові заробітку за час затримки розрахунку у сумі 2310,57 грн., що відповідає сумі своєчасно невиплачених коштів індексації. Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що абзац 3 резолютивної частини вкласти в наступній редакції - зобов`язати військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.05.2021 по 20.10.2021 року в сумі 2310,57 грн. Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно встановлено обставини справи, проте не правильно застосовано норми матеріального права, а отже, апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, а рішення суду підлягає зміні в пункті 3 резолютивної частини. Судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Частиною 1 ст. 242 КАС України встановлено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін. Приписи п. п. 1, 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що абзац 3 резолютивної частині підлягає зміні, а в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін. Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Результат розгляду: partial