Рішення адміністративного суду від 2022-03-24 00:00:00+02

Позивач, [PERSON] (далі - позивач), звернувся з позовом до Одеської обласної прокуратури, в якому просив визнати протиправною бездіяльність Одеської обласної прокуратури щодо не нарахування та невиплати вихідної допомоги при звільненні та стягнути з Одеської обласної прокуратури на його користь вихідну допомогу у зв`язку зі звільненням у розмірі 22 782, 83 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 16.03.2021 по день ухвалення судового рішення. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивача звільнено з посади прокурора на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру". Вихідна допомога [PERSON] , згідно з ст. 44 КЗпП не виплачувалась. Позивач, посилаючись на постанови Верховного суду зазначив, що у зв`язку з тим, що Законом України "Про прокуратуру" не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні працівників у зв`язку з скороченням штатів, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми КЗпП, а тому право позивача на отримання суми середньомісячного заробітку, як вихідної допомоги, передбачено законодавством. Таким чином, позивач вважає, що у день фактичного звільнення із займаної посади, відповідач був зобов`язаний виплатити йому вихідну допомогу у розмірі середнього місячного заробітку, не нарахування та не виплата такої допомоги свідчить про протиправну бездіяльність відповідача. Позивач вважає, що у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем обов`язку проведення остаточного розрахунку при звільненні, існують підстави для застосування до нього відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2021 року - позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Одеської обласної прокуратури щодо не нарахування та невиплати [PERSON] вихідної допомоги при звільненні. Стягнуто з Одеської обласної прокуратури на користь [PERSON] вихідну допомогу у зв`язку зі звільненням у розмірі 22782,83 грн. (двадцять дві тисячі сімсот вiсiмдесят двi грн. 83 коп.) Стягнуто з Одеської обласної прокуратури на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 2000 (дві тисячі) гривень. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Одеська обласна прокуратура подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позов залишити без розгляду. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначається, що ані Законом №113-ІХ, ані ЗУ «Про прокуратуру» не передбачено виплата вихідної допомоги у разі звільнення прокурора на підставі п.9 ч. 1 ст. 51 ЗУ «Про прокуратуру», а тому вважає безпідставним застосування до спірних правовідносин ст. 44 КЗпП. При цьому, апелянт зазначає про незастосування Одеським окружним адміністративним судом наслідків пропуску місячного строку [PERSON] для звернення до суду у справі щодо стягнення вихідної допомоги при звільненні з публічної служби, чим порушено частину п`яту статті 122, статтю 123 КАС України. В апеляційній скарзі, [PERSON] , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить рішення суду від 18 жовтня 2021 року - скасувати, прийняти нову постанову про задоволення позову в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги ідентичні тим, що викладені в позовній заяві. У відзиві на апеляційну скаргу, позивач зазначив про незгоду з апеляційної скаргою відповідача з вищенаведених підстав. Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Одеської обласної прокуратури підлягає задоволенню, апеляційна скарга [PERSON] підлягає частковому задоволенню з таких мотивів. Судом першої інстанції встановлено, що [PERSON] працював в органах прокуратури України з 25.07.2001 року що підтверджується копією трудової книжки. Наказом керівника Одеської обласної прокуратури № 380к від 10.03.2021 звільнено [PERSON] з посади прокурора Одеської місцевої прокуратури № 4 та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 15 березня 2021 року. Підстава: рішення другої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації 1 прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) № 3 від 20.01.2021. Вихідну допомогу при звільненні позивачу не було виплачено. Перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла такого висновку. За змістом статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частина друга статті 122 КАС України). Відповідно до частини третьої 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина п`ята статті 122 КАС України). Зі змісту наведених норм слідує, що для звернення до адміністративного суду з позовом щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлено місячний строк і цей строк обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Так, згідно з пунктом 17 частини першої статті 4 КАС України публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування. Слід зазначити, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Рішенням Конституційного Суду України №17-рп/2011 від 13 грудня 2011 року визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя. Слід зауважити на тому, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними. За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду. Поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулася із адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами. Питання поважності причин пропуску строку звернення до суду є оціночним та залежить від доказів, якими підтверджуються обставини та підстави такого пропуску. Причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування. Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верхового Суду від 18 березня 2021 року у справі № 200/11827/19-а. Як вбачається з матеріалів справи, спірним у цій справі, зокрема, є питання дотримання позивачем строку звернення до суду з позовом про стягнення вихідної допомоги у зв`язку зі звільненням з органів прокуратури. При цьому, передумовою для вирішення вказаного питання є встановлення чи входить вихідна допомога до структури заробітної плати та, як наслідок, чи поширюється на спірні правовідносини строк встановлений частиною п`ятою статті 122 КАС України, Стаття 44 КЗпП України визначає, що вихідна допомога виплачується працівникові при припиненні трудового договору з певних підстав. При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму (стаття 116 КЗпП України). Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлює стаття 117 КЗпП України. Так, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Отже, у разі невиплати з вини роботодавця власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) належних звільненому працівникові сум у терміни, зазначені у статті 116 КЗпП України, стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня фактичного такого розрахунку включно є спеціальним заходом відповідальності роботодавця. Такий захід спрямований на захист прав звільнених працівників на отримання у передбачений законом строк усіх виплат, на отримання яких працівники мають право, зокрема згідно з умовами трудового договору, та відповідно до законодавчих гарантій. Стаття 2 Закону України «Про оплату праці» у редакції, чинній на час звільнення позивача, відносила до структури заробітної плати основну та додаткову заробітну плату, а також інші заохочувальні та компенсаційні виплати. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Означена структура заробітної плати відображена також у розробленій відповідно до Закону України «Про державну статистику» та Закону України «Про оплату праці» з урахуванням міжнародних рекомендацій у системі статистики оплати праці і стандартів Системи національних рахунків Інструкції зі статистики заробітної плати (далі - Інструкція), затвердженій наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5, що був зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713. Відповідно до пункту 1.3 Інструкції для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До цього фонду, який складається з фонду основної заробітної плати, фонду додаткової заробітної плати й інших заохочувальних та компенсаційних виплат, включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат.Суми вихідної допомоги при припиненні трудового договору та суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні, не належать до фонду оплати праці (пункти 3.8 і 3.9 Інструкції). Отже, вихідна допомога та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (зокрема, і за час затримки виплати такої допомоги) не належать до структури заробітної плати, тобто не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є іншою заохочувальною чи компенсаційною виплатою, що входить до такої структури (близькі за змістом висновки висловлені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (пункт 34); від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (пункт 60)). Така правова позиція зазначена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі № 711/4010/13. Окрім того, Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що як вихідна допомога, так і середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні мають разовий характер. А тому до таких виплат згідно з частиною другою статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» гарантії цього Закону незастосовні. Як вбачається з матеріалів справи, позивача звільнено з посади Одеської місцевої прокуратури № 4 та органів прокуратури 10.03.2021 р. ( Наказ № 380 к ), з яким позивач ознайомився 15.03.2021 року. Однак з даним позовом [PERSON] звернувся 04 серпня 2021 року, тобто поза межами строку, встановленого ч. 5 ст. 122 КАС України. Колегія суддів вважає недоречним посилання позивача на дотримання ним строків звернення до суду в рамках справи № 420/5747/21, оскільки позивач звернувся з позовом про скасування наказу про звільнення незаконним та поновлення на службі в органах прокуратури, і не заявляв вимогу про стягнення вихідної допомоги, з невиплатою якої позивач пов`язує право на стягнення середнього заробітку у цій справі № 420/13810/21. Відповідні обставини судом першої інстанції не перевірялися. Отже, підсумовуючи наведене, можливість своєчасного звернення до адміністративного суду з цим позовом залежала виключно від волевиявлення самого позивача, тобто мала суб`єктивний характер. Доказів, які б свідчили про об`єктивну неможливість вчасного звернення до суду з позовом, суду надано не було, в тому числі і під час апеляційного провадження. Інші позовні вимоги є похідними від вимоги щодо стягнення вихідної допомоги при звільненні, тому також підлягають залишенню без розгляду. За змістом частин третьої-четвертої статті 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду. Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду. Пунктом 8 частини першої статті 240 КАС України визначено, що суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі також - «Конвенція») передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. У справі Європейського суду з прав людини «Стаббігс та інші проти Великобританії» визначено, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав. У Рішенні «Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії» від 25 січня 2000 року Європейський суд зазначив про те, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними. Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає про те, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду у справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року, заява №28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Отже, враховуючи те, що позивачем пропущений встановлений законом строк звернення до суду із цими позовними вимогами і належних обґрунтувань обставин та доказів, на підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду з цим позовом позивачем не наведено і не доведено, колегія суддів вказує на відсутність поважних причин для поновлення строку звернення до суду і про наявність підстав для залишення позовної заяви без розгляду, відповідно до вимог статті 123 КАС України. Судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу ( ч. 1 ст. 319 КАС України). За таких умов, колегія суддів вважає, що відсутня потреба у з`ясуванні обґрунтованості інших доводів апеляційних скарг, оскільки, на підставі встановлених обставин справи та викладених правових норм, сформована правова позиція щодо наявності підстав для залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до адміністративного суду з цим позовом. Відповідно до ст. ст. 242 КАС України КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Відповідно до ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення, суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Результат розгляду: partial