Рішення адміністративного суду від 2022-04-06 00:00:00+03

26.08.2021р. представник адвокат Свірський Т.В., діючий на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах [PERSON] , звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення відповідача Головного управління /ГУ/ Пенсійного фонду /ПФ/ України в Тернопільській обл. № 191950011818 від 16.07.2021р. про відмову в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах; зобов`язати пенсійний орган призначити [PERSON] пенсію за віком на пільгових умовах з 07.07.2021р.; зобов`язати відповідача виплатити позивачу суми пенсії, нараховані за минулий час за період з 07.07.2021р. по дату набрання законної сили судовим рішенням в цій справі; стягнути з відповідача понесені судові витрати, у тому числі витрати на професійну правничу допомогу (а.с.1-6). Згідно ухвали суду від 01.09.2021р. вирішено розгляд цієї справи, що віднесена процесуальним законом до справ незначної складності, проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (а.с.35-36). Відповідно до ухвали суду від 06.10.2021р. здійснено перехід до розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження із повідомленням (викликом) сторін (а.с.100). Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 16.11.2021р. заявлений позов задоволено частково; визнано протиправним та скасовано рішення № 191950011818 від 16.07.2021р. про відмову у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах; зобов`язано відповідача ГУ ПФ України в Тернопільській обл. повторно розглянути заяву [PERSON] про призначення пенсії за віком на пільгових умовах від 07.07.2021р. та прийняти відповідне рішення; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с.117-121). Не погодившись із винесеним судовим рішенням в частині відмовлених позовних вимог і розподілу судових витрат, його оскаржив представник адвокат Свірський Т.В., діючий на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах [PERSON] , який покликаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до помилкового вирішення справи у згаданій частині, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині зобов`язання повторно розглянути заяву про призначення пенсії, відмови у задоволенні решти вимог та прийняти нову постанову, якою спірні вимоги задовольнити, залишивши в решті рішення суду без змін (а.с.126-134). Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд безпідставно залишив без задоволення похідні вимоги (від вимоги про скасування рішення пенсійного органу про відмову в призначенні пенсії), помилково вважаючи, що такі відносяться до дискреційних повноважень суб`єкта владних повноважень. Встановивши протиправність рішення відповідача, суд безпідставно прийшов до вказаного висновку, оскільки за встановлених обставин пенсійний орган зобов`язаний призначити спірну пенсію. При цьому, суд повинен був не лише констатувати порушення прав позивача, але й здійснити ефективне поновлення прав останнього. Зазначення судом про те, що у заяві про призначення пенсії позивачем не вказано ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», є недоречним, оскільки визначеною законодавством формою такої заяви не передбачена необхідність вказівки на підстави призначення пенсії. Окрім цього, суд помилково відмовив у стягненні з відповідача витрат на правову допомогу, при цьому в силу приписів ч.7 ст.139 КАС України такі витрати підлягають стягненню незалежно від факту їх оплати. Відповідачем ГУ ПФ України в Тернопільській обл. скеровано до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вважає її необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. При цьому просить рішення суду скасувати та винести нову постанову, якою в задоволенні заявленого позову відмовити (а.с.181-187). Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача на підтримання поданої скарги, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, з наступних підстав. Як встановлено під час судового розгляду, 07.07.2021р. довірена особа позивача - Свірський Т.В. , діючий на підставі довіреності (а.с.87-88), звернувся до пенсійного органу із заявою № 5379 про призначення пенсії за віком на пільгових умовах (Список № 2) відповідно до ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (а.с.61). До вказаної заяви позивачем були долучені відповідні документи, перелік яких наведений у розписці-повідомленні (а.с.62-63). За результатами розгляду вказаної заяви відповідачем ГУ ПФ України в Тернопільській обл. прийнято рішення № 191950011818 від 16.07.2021р., яким відмовлено в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах (а.с.95 і на звороті). Причиною цієї відмови слугувало те, що стаж роботи, який дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2 становить 11 років 05 місяців 09 днів; необхідний пільговий стаж для призначення пенсії із зниженням пенсійного віку відповідно до ч.2 ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» складає 10 років; необхідний страховий стаж відповідно до наведеної норми становить 26 років 06 місяців. Водночас, страховий стаж позивача складає 26 років 01 місяць 29 днів. При цьому, пенсійним органом враховано всі періоди до страхового та пільгового стажу. Вирішуючи наведений спір та частково задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що під час розгляду документів позивача та вирішення питання стосовно призначення спірної пенсії відповідач повинен був керуватися вимогами ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», а не приписами ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Норми ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» із врахуванням висновків рішення Конституційного Суду України № 1-р/2020 від 23.01.2020р. є більш сприятливим для позивача (згідно останніх при досягненні 55-річного віку є необхідним загальний стаж для призначення спірної пенсії 25 років. з яких не менше 12 років 06 місяців на відповідних роботах). При цьому, до категорії осіб, на яких поширюється дія наведеного рішення Конституційного Суду України і які відповідно мають право на пенсію за віком на пільгових умовах за положеннями Закону № 1788-ХІІ після 23.01.2020р. належать особи, які працювали до 01.04.2015р., були зайняті повний робочий день на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, мали стаж роботи, визначений ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції, яка діяла до 01.04.2015р., та досягли віку, визначеного цією статтею, на момент звернення до ПФ України за призначенням пенсії. Із наведених міркувань суд прийшов до висновку про протиправність рішення відповідача щодо відмови у призначенні пенсії позивачу за віком на пільгових умовах. Водночас, оскільки призначення пенсії за віком на пільгових умовах відноситься до дискреційних повноважень пенсійного органу, суд дійшов до переконання про необхідність зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву [PERSON] про призначення пенсії та прийняти відповідне рішення. Також по причині того, що заявлені до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу не підтверджені документально, тому правові підстави для їх стягнення з іншої сторони є відсутніми. Згідно з ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Відповідно до роз`яснень, які наведені в п.13.1 постанови Пленуму ВАС України № 7 від 20.05.2013р. «Про судове рішення в адміністративній справі», у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення. Рішення суду першої інстанції в частині, що не оскаржена особою, яка подала апеляційну скаргу, не може бути скасовано або змінено апеляційним судом (п.13.2 цієї постанови). Враховуючи, що рішення суду першої інстанції не оскаржується в частині задоволених позовних вимог щодо визнання протиправним та скасування рішення ГУ ПФ України в Тернопільській обл. № 191950011818 від 16.07.2021р. про відмову в призначення пенсії за віком на пільгових умовах, тому в цій частині судове рішення не переглядається судом апеляційної інстанції. Стосовно решти позовних вимог колегія суддів вважає, що наведені висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають нормам права, при цьому судом допущено порушення норм матеріального права, з наступних підстав. В частині вирішення вимог про зобов`язання відповідача призначити позивачу пенсію за віком на пільгових умовах, а також виплатити нараховану пенсію за минулий період, колегія суддів враховує наступне. Відповідно до вимог процесуального закону суд має право визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язати вчинити певні дії. Суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. При цьому застосування такого способу захисту у цій справі вимагає з`ясування судом, чи виконано позивачем усі визначені законом умови, необхідні для призначення йому спірної пенсії. Разом з тим, наведених обставин судом не встановлено. Під час судового розгляду оцінка правомірності відмови у призначенні пенсії стосувалася лише мотивів необхідності застосування в розглядуваному випадку норм ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» із врахуванням висновків рішення Конституційного Суду України № 1-р/2020 від 23.01.2020р., а не приписів ч.2 ст.114 Закону № 1058-ІV, оскільки наведені норми передбачають різний загальний страховий стаж для призначення спірної пенсії. Відповідно до пункту 1 резолютивної частини Рішення № 1-р/2020 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом № 213-VIII (пункт 1 рішення). Згідно з пунктом 3 резолютивної частини зазначеного Рішення застосуванню підлягають стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону № 1788-XII в редакції до внесення змін Законом № 213-VIII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме: на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи, зокрема, працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць, у тому числі чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 06 місяців на зазначених роботах. Водночас, перевірка документів щодо дотримання таких висновків не проводилася. Вказані дії (в тому числі перевірка заявленого стажу) належать до повноважень пенсійного органу і суд позбавлений можливості за таких умов вирішувати питання про призначення пенсії за віком на пільгових умовах. Отже, колегія суддів приходить до переконливого висновку про те, що належним способом захисту та відновлення прав позивача у цій справі буде зобов`язання відповідача повторно розглянути відповідну заяву позивача про призначення йому пенсії за віком на пільгових умовах. При повторному розгляді заяви позивача також в обов`язковому порядку повинні бути враховані відповідачем висновки судового рішення. Такі твердження відповідають вимогам ч.4 ст.245 КАС України. Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до переконливого висновку про часткову обґрунтованість та підставність заявленого позову в наведеній частині, через що останній підлягає до часткового задоволення, при цьому належить зобов`язати ГУ ПФ України в Тернопільській обл. повторно розглянути заяву [PERSON] від 07.07.2021р., поданої його довіреною особою Свірським Т.В. , про призначення пенсії за віком на пільгових умовах (із доданими до неї підтверджуючими документами) та прийняти за результатами її розгляду в установленому порядку рішення, з обов`язковим врахуванням висновків рішення суду, наведених в мотивувальній частині цього судового рішення. Щодо вирішення питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу колегія суддів керується таким. Стаття 59 Конституції України гарантує кожному право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Компенсація витрат на професійну правничу допомогу здійснюється у порядку, передбаченому ст.134 КАС України. За змістом п.1 ч.3 ст.134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. З наведеного слідує, що в підтвердження здійсненої правової допомоги необхідно долучати розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором. Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо. Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування зазначених витрат. Позивачем заявлено до відшкодування витрати, пов`язані з професійною правничою допомогою, отриманою в суді першої інстанції від адвоката, в загальному розмірі 14000 грн. (а.с.46-48). На підтвердження факту надання правової допомоги адвокатом позивачем представлено наступні письмові докази (в копіях/оригіналах): договір № 2 від 16.02.2019р. про надання правової допомоги, за яким правничу допомогу позивачу надано адвокатом Свірським Т.В. (а.с.49-51); додаткову угоду від 17.08.2021р. до договору № 2 від 20.02.2019р., згідно якої визначили обсяг надаваних послуг та їх вартість (а.с.52 акт надання-отримання наданих послуг від 29.09.2021р. до договору № 2 від 20.02.2019р. з описом робіт на загальну суму 14000 грн., при цьому визначено, що клієнт зобов`язується оплатити вартість послуг у спосіб, не заборонений чинним законодавством України (а.с.53); рахунок на оплату адвокатських послуг від 29.09.2021р. на загальну суму 14000 грн. (а.с.54). Отже, надані суду матеріали доводять факт надання позивачу правової допомоги адвокатом Свірським Т.В. в суді першої інстанції. Між тим, доказів понесення таких витрат (фактичної сплати коштів на рахунок/в касу адвоката) позивачем не представлено. Відповідно до ст.17 Закону України № 3477-IV від 23.02.2006р. «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. У справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п.30, ECHR 1999-V). У пункті 269 рішення у цієї справи Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п.55 з подальшими посиланнями). Як відзначено у п.95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява N 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Крім того, у п.154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму. Апеляційний суд вважає, що позивачем не доведено фактичне понесення витрат на правову допомогу в заявленому розмірі 14000 грн. Водночас, спірним питанням є можливість стягнення з відповідача витрат на правову допомогу, які підлягають сплаті позивачем (але ще не оплачені). При цьому, в аспекті вимог процесуального закону та сформованої Верховним Судом позиції, яка викладена у постанові від 03.10.2019р. у справі № 922/445/19, такі витрати є несплаченими на момент винесення судового рішення саме з об`єктивних причин. Так, у вказаній постанові суду касаційної інстанції вказано на те, що сторонами був погоджений порядок оплати цих витрат з моменту винесення судом рішення та отримання рахунку. Звідси, такий механізм відшкодування витрат на правову допомогу, які підлягають сплаті, не може стосуватися неоплачених витрат на правову допомогу через порушення стороною договірних своїх зобов`язань по оплаті при наявності наданих адвокатом послуг. В цілях з`ясування суми витрат на професійну правничу допомогу, що підлягає сплаті позивачем, в аспекті норми ст.134 КАС України, колегія суддів здійснює правовий аналіз договору № 2 від 16.02.2019р. про надання правової допомоги і додатків до нього, акту надання-отримання послуг, умовами яких визначено порядок розрахунків між сторонами. При цьому, сторонами лише визначено, що клієнт зобов`язується оплатити вартість у спосіб, не заборонений чинним законодавством України. Таким чином, конкретні умови оплати правових послуг договірними сторонами не визначено, при цьому останні покликаються на врегульованість цього питання діючим законодавством. Відповідно до ч.2 ст.530 Цивільного кодексу /ЦК/ України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Отже, важливим моментом є факт пред`явлення вимоги про оплату послуг зі сторони виконавця послуг (в розглядуваному випадку - адвокатом Свірським Т.В.). В розглядуваному випадку така вимога пред`явлена адвокатом Свірським Т.В., оскільки після підписання акту надання-отримання наданих послуг від 29.09.2021р. та виставлення рахунку на оплату адвокатських послуг від 29.09.2021р., які слід вважати вимогою про оплату послуг і є достатніми підставами для перерахунку коштів в оплату наданих правничих послуг. Причини неоплати вказаних рахунків позивачем не вказані. Звідси, з урахуванням представлених доказів, колегія суддів приходить до переконання про те, що спірні витрати на правову допомогу не понесені позивачем через його небажання сплачувати такі на підставі виставленого йому рахунку. В частині доводів апеляційної скарги колегія суддів враховує, що суд не має права втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. Водночас, в силу вимог процесуального закону суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат (у даному випадку, за наявності заперечень учасника справи), що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Результат розгляду: partial