Рішення адміністративного суду від 2022-03-03 00:00:00+02

У березні 2019 року [PERSON] звернувся в суд із зазначеним позовом, в якому просив стягнути з Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області (далі - УМВС, відповідач-1) всі суми грошового забезпечення, належні при звільненні зі служби з органів внутрішніх справ (далі - ОВС) у відставку (із зняттям з військового обліку) на підставі п.65 «а» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №114 від 29.07.1991 (далі - Положення №114) за період з 01.02.2018 по 20.02.2018 у розмірі 5651,20 грн, стягнути з УМВС одноразову виплату у розмірі 29174,25 грн, середній заробіток за весь час затримки виплат всіх сум грошового забезпечення, належних йому при звільненні зі служби з ОВС у відставку (із зняття з військового обліку) на підставі п.65 «а» Положення №114 за вищевказаний період по день фактичного розрахунку. Позов мотивований тим, що наказом УМВС від 20.02.2018його було звільнено зі служби з ОВС у відставку (із зняттям з військового обліку) на підставі п.65 «а» Положення №114(за віком) з 20.02.2018 за посадою заступника начальника УМВС - начальника слідчого управління. Цим наказом одночасно призначено йому до виплати одноразову грошову допомогу при звільненні за період служби 07 років 10 місяців 08 днів. Однак, відповідачем не були виплачені кошти, належні йому при звільненні. Справа судами розглядалася неодноразово. Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 16.08.2019, залишеного без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25.11.2019, позовні вимоги [PERSON] було задоволено. Стягнуто з УМВС на користь [PERSON] всі суми грошового забезпечення, належні при звільненні зі служби з ОВС у відставку (із зняттям з військового обліку) на підставі п.65 «а» Положення №114 за період з 01.02.2018 по 20.02.2018 у розмірі 5651,20 грн, одноразову виплату у розмірі 29174,25 грн та середній заробіток за весь час затримки виплат всіх сум грошового забезпечення, належні при звільненні зі служби з ОВС у відставку (із зняття з військового обліку) на підставі п.65 «а» Положення №114 за період з 01.02.2018 по 20.02.2018 по день фактичного розрахунку у розмірі 153147,52 грн. За результатами касаційного перегляду, постановою Верховного Суду від 17.11.2020 касаційну скаргу УМВС було задоволено частково. Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 16.08.2020 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25.11.2019 по справі №260/290/19 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. У своїй постанові Верховний Суд вказав, що у мотивувальній частині рішення суду першої інстанції не наведено жодних розрахунків та не зазначено норм закону, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин у частині стягнення суми за вказаний період та у вказаному розмірі. Судом не вказано з яких підстав він дійшов висновку, що сума, стягнута ним за період з 01.02.2018 по 20.02.2018 у вигляді середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 5651,20 грн, входить до сум, які належать позивачу при звільненні.Судом апеляційної інстанції цей недолік не усунуто, однак при цьому рішення суду першої інстанції в цій частині залишено без змін.Суд касаційної інстанції також вказав, що для правильного застосування наведених норм судам необхідно встановити : 1) чи мала місце невиплата роботодавцем сум, належних позивачу при звільненні, та чітко визначити такі суми, 2) чи наявний спір про розміри належних звільненому працівникові сум, 3) в залежності від наявності спору визначити яка частина статті 117 КЗпП України (перша чи друга) належить до застосування у спірних відносинах та встановити відповідні обставини, 4) для визначення початку періоду затримки розрахунку відповідно до статті 116 КЗпП України необхідно встановити чи працював працівник в день звільнення, якщо ні, то чи звертався він до роботодавця із вимогою про розрахунок і коли. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності. При цьому судами не враховано той факт, що позивач перебуваючи в розпорядженні відповідача після поновлення, був звільнений з посади і на момент винесення наказу про його звільнення у відставку за п.«а» п.65 Положення №114 останній не працював на посаді, а тому за змістом ст.116 КЗпП України початок затримки розрахунку у цьому випадку повинен рахуватися з наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.Правової оцінки доводам УМВС щодо застосування принципу співмірності при визначенні суми середнього заробітку за час затримки розрахунку судами також не надано. За результатами нового розгляду справи рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 12.08.2021 позовні вимоги були задоволені частково. Стягнуто з УМВС в особі комісії з припинення на користь [PERSON] одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 29174,25 грн, середній заробіток за весь час затримки виплати одноразової грошової допомоги при звільненні за період з 20.02.2018 по 12.08.2021 в розмірі 225765 грн та судові витрати в розмірі 384,20 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, УМВС та [PERSON] подали апеляційні скарги. В обґрунтування доводів апеляційної скарги УМВС зазначає, що суд першої інстанціїне взяв до уваги висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 17.11.2020 та факт виконання 20.08.2020 постанови Закарпатського окружного адміністративного суду від 16.08.2019, залишеної без змін постановою Восьмого адміністративного суду від 25.11.2019 у цій справі, що призвело до повторного стягнення сум одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 29174,25 грн та середнього заробітку за весь час затримки виплати одноразової грошової допомоги при звільненні за період з 20.02.2018 по 11.08.2021 в розмірі 225765 грн.Також зазначає, що з 13.12.2016 втратили чинність нормативно-правові акти, які регламентували порядок та розміри нарахування та виплати грошового забезпечення та відсутній порядок видачі грошового атестату, а тому у ліквідаційної комісії УМВС відсутні повноваження та асигнування для виплати грошового забезпечення. Станом на 20.02.2018 вихідна допомога передбачена лише для тих працівників, які на момент опублікування Закону України «Про Національну поліцію» проходили службу в ОВС, мали календарну вислугу не менше п`яти років і до 07.11.2015 були звільненні зі служби незалежно від підстав звільнення та продовжили роботу в МВС України або Національній поліції на посадах, що заміщуються державними службовцями відповідно до Закону України «Про державну службу», а в навчальних, медичних закладах та науково-дослідних установах - будь-яких посадах. У 2018 році асигнувань для виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги УМВС не виділялось, оскільки жодним нормативно-правовим актом не було передбачено виплату одноразової грошової допомоги при звільненні працівника рядового та начальницького складу ОВС. Також вказує, що суд першої інстанції при стягненні середнього заробітку за час затримки виплат, належних при звільненні не взяв до уваги принцип співмірності розміру відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку до розміру суми заробітку за 20 днів. Просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти постанову, якою відмовити позивачу у задоволенні позову повністю. В обґрунтування доводів апеляційної скарги [PERSON] зазначає, що відповідач не довів належними та допустимими доказами правомірність своїх дій в контексті положень статей 72-77 КАС України в частині відмови в позовних вимогах, а суд першої інстанції не перевірив, не встановив та не дав оцінку, що у період з 01.02.2018 по 20.02.2018 він був зарахований за посадою в розпорядження і мав право на грошове забезпечення. Однак, з часу поновлення його за рішенням суду на службі з 01.02.2018 по теперішній час відповідачем не було виплачено вимушений прогул за період з 16.11.2017 по 31.01.2018 включно (77 днів) у період затримки виконання постанови Львівського окружного адміністративного суду від 15.11.2017 по справі №2а-1769/10/0770 в частині негайного поновлення на службі, а тому з дня поновлення на службі за вказаною постановою його щомісячне грошове забезпечення з 01.02.2018 по день звільнення становило 8335,50 грн, а тому наявні усі підстави для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправними дій УМВС щодо невиплати йому грошового забезпечення за час перебування у розпорядженні відповідача, а відтак виплати цих сум при розрахунку звільнення зі служби. Додатково зазначає, що аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 13.12.2019 по справі №86/12716/15. Таким чином, його грошове забезпечення за період 01.02.2018 по 20.02.2018 складає 5651,20 грн, виходячи із щомісячного грошового забезпечення встановленого відповідачем до дня поневолення на службі за рішенням суду в розмірі 8335,50 грн. Тому просить оскаржуване ним рішення в частині відмови у задоволенні позову скасувати та прийняти постанову, якою позовні вимоги задовольнити повністю. Особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи. Відтак, в контексті положень ч.4 ст.229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. При цьому, колегія суддів не вбачає підстав для відкладення судового засідання та вважає за можливе провести апеляційний розгляд за відсутності сторін. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову, якою адміністративний позов задовольнити частково, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] перебував на службі в ОВС з вересня 1988 року. У лютому 2005 року позивач був призначений на посаду заступника начальника управління - начальника слідчого управління УМВС. У вересні 2007 року, у зв`язку з реорганізацією штатів був перепризначений на посаду заступника начальника УМВС - начальника слідчого управління УМВС. З 28.10.2008 проходив службу на посаді заступника начальника Головного управління МВС - начальника слідчого управління. Встановлено, що наказом МВС України №597 від 09.04.2010«По особовому складу`[PERSON]. було звільнено з ОВС у відставку (зі зняттям з військового обліку) на підставі п.п.«а» п.65 (за віком) Положення №114. Підставою для звільнення став рапорт позивача від 24.03.2010. На підставі наказу №597 від 09.04.2010, ГУ МВС було прийнято наказ №150 від 12.04.2010 про звільнення [PERSON] з ОВС у відставку з 12.04.2010 (зі зняттям з військового обліку) на підставі п.п. «а» п.65 (за віком) Положення №114. У подальшому наказом МВС України №2587 о/с від 21.12.2015 були внесені зміни до наказу №597о/с від 09.04.2010, зокрема, змінено підставу звільнення та зазначено, що позивача звільнено за п.64 «ж» (за власним бажанням) Положення №114. Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 15.11.2017по справі №2а-1769/10/0770, залишеною без змін постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 13.03.2018 та постановою Верховного Суду від 16.05.2019, визнано протиправними та скасовано наказ МВС України №597 від 09.04.2010, наказ ГУ МВС України в Закарпатській області №150 від 12.04.2010, наказ МВС України №2587 о/с від 21.12.2015, яким внесено зміни до наказу МВС України №597о/с від 09.04.2010 та поновлено [PERSON] в ОВС на посаді заступника начальника УМВС - начальника слідчого управління, з 12.04.2010 та стягнуто з УМВС на його користь грошове забезпечення за час вимушеного прогулу в розмірі 783821,44 грн, без урахування сум обов`язкових до сплати податків та внесків. На виконання постанови Львівського окружного адміністративного суду від 15.11.2017, наказамиУМВС №1378 о/с від 15.12.2017 та №19 о/с від 01.02.2018 позивача було поновлено з 12.04.2010 на посаді заступника начальника УМВС - начальника слідчого управління. Наказом УМВС №20 о/с від 01.02.2018 [PERSON] , заступника начальника УМВС, з 01.02.2018 було зараховано в розпорядження УМВС, звільнивши із займаної посади. У подальшому наказом УМВС №36 о/с від 20.02.2018 позивача було звільнено зі служби з ОВС у відставку (із зняттям з військового обліку) за п.65 «а» (за віком) Положення №114 з 20.02.2018 за посадою заступника начальника УМВС - начальника слідчого управління та одночасно призначено виплатити одноразову грошову допомогу при звільненні за період 07 років 10 місяців 08 днів. Позивачем було подано голові ліквідаційної комісії УМВС Пеняку І.І. лист з вимогою про виплату грошового та всіх сум, належних при звільненні зі служби з ОВС у відставку (із зняттям з військового обліку) на підставі п.65 «а» (за віком) Положення №114 за період з 01.02.2018 по 20.02.2018 та виплатити одноразову грошову допомогу при звільненні за період служби 07 років 10 місяців 08 днів. За результатами розгляду звернення позивача листом №24-П/106/05/5-2018 від 17.05.2018 голова ліквідаційної комісії УМВС Пеняк I.I. його повідомив про те, що з 06.11.2015 міліція, як державний орган, припинила свої функції, завдання, діяльність, а з 06.11.2015 в УМВС були скорочені всі посади, а щодо самого Управління як юридичної особи розпочато процедуру ліквідації. З 13.12.2016 втратили чинність нормативно-правові акти, які регламентували порядок та розміри нарахування та виплати грошового забезпечення та відсутній порядок видачі грошового атестату, тому у ліквідаційної комісії УМВС відсутні повноваження та асигнування для виплати грошового забезпечення за період з 01.02.2018 та виплати одноразової допомоги за період 07років 10 місяців 08 днів. Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач станом на день звільнення 20.02.2020 не працював та звернувся про виплату належних йому сум з вимогою зареєстрованою у відповідача 27.04.2020. Судом першої інстанції встановлено, що у період з 01.02.2018 по 20.02.2018 при зарахуванні у розпорядження позивач вже був звільнений з посади і ніякі посадові обов`язки поліцейського не виконував, заробітна плата йому не нараховувалась, а тому на нього не поширюється положення щодо грошового забезпечення згідно постанови Кабінету Міністрів України№623 від 14.09.2016, якою затверджено Порядок виплати грошового забезпечення поліцейських, зарахованих у розпорядження (далі - Порядок №623).Оскільки позивач звернувся до відповідача з вимогою про виплату належних йому сум при звільненні 27.04.2020, то з відповідача підлягає стягненню середній заробіток позивача саме з цього дня до дня постановлення судового рішення. А тому, виходячи з даних, які мітятьсяу довідці УМВС №149 від 29.03.2011, суд першої інстанції дійшов висновку, що середній заробіток за весь час затримки виплат всіх сум грошового забезпечення, які належні позивачу при звільненні, слід рахувати з 20.02.2018 по день винесення рішення суду 12.08.2021, що становить 799 робочих днів та у підсумку складає 225765,44 грн(799 х 282,56 = 225765,44).Також суд вказав, що відповідачем не було доведено правомірність відмови позивачу у виплаті всіх сум грошового забезпечення, належні при звільненні зі служби з ОВС у відставку (із зняттям з військового обліку) на підставі п.65 «а» Положення №114, а відтак дійшов висновку про задоволення позовних вимог за виключенням суми за період з 01.02.2018 по 20.02.2018. Проте, колегія суддів вважає, що до таких висновків суд першої інстанції прийшов з неповним з`ясуванням всіх обставин, що мають значення для справи та невідповідністю висновків, викладених в оскаржуваному судовому рішенні обставинам справи, виходячи з наступного. За змістом ч.5 ст.353 КАС України, висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов`язковими для суду першої або апеляційної інстанції при новому розгляді справи. Отже, при новому розгляді цієї справи обов`язковому врахуванню підлягали правові висновки та мотиви, викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 17.11.2020. Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та в спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частиною першою статті 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Відповідно до статті 8 Конституції, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Стаття 43 Конституції України кожному гарантує право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди захищається законом. Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки, визначалося Положенням №114(тут і надалі у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Відповідно до п.п. «а» п.65 Положення №114, особи рядового і начальницького складу звільняються зі служби у відставку (із зняттям з військового обліку) за віком - при досягненні граничного віку, встановленого пунктом 7 цього Положення та Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» для перебування в запасі осіб, які мають відповідні військові звання. За змістом ч.1 ст.9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби за станом здоров`я, працівникам міліції (особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), які на момент опублікування Закону України «Про Національну поліцію» проходили службу в органах внутрішніх справ, мали календарну вислугу не менше п`яти років і до 07.11.2015 були звільнені із служби в органах внутрішніх справ незалежно від підстав звільнення та продовжили роботу в Міністерстві внутрішніх справ або Національній поліції (їхніх територіальних органах, закладах і установах) на посадах, що заміщуються державними службовцями відповідно до Закону України «Про державну службу», а в навчальних, медичних закладах та науково-дослідних установах - на будь-яких посадах, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення зі служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 16 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше. Частиною першою статті 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Середній заробіток визначається за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 (далі - Порядок №100). Стосовно позовних вимог про стягнення з УМВС на користь позивача усіх сум грошового забезпечення, належних при звільненні зі служби з ОВС за період з 01.02.2018 по 20.02.2018 у розмірі 5651,20 грн, колегія суддів зазначає наступне. На виконання постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 15.11.2018, наказом МВС №1378о/с від 15.12.2017 та наказом ліквідаційної комісії УМВС №19о/с від 01.02.2018, [PERSON] було поновлено на посаді заступника начальника УМВС - начальника слідчого управління, наказом УМВС №20 о/с від 01.02.2018 було зараховано в розпорядження УМВС за посадою заступника начальника УМВС - начальника слідчого управління. Конституційний Суд України у рішенні від 29.01.2008 №2-рп/2008 дійшов висновку, що право заробляти собі на життя є невід`ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене. Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських визначено наказом МВС України №260 від 06.04.2016 (далі - Наказ №260) Розділом 5 Наказу №260 визначено умови виплати грошового забезпечення поліцейських, зарахованих у розпорядження, яким передбачено, що поліцейським, зарахованим у розпорядження на підставі п.1 ч.1 ст.67 Закону України «Про Національну поліцію», грошове забезпечення виплачується в розмірі, установленому за посадою, яку займав поліцейський до дати зарахування в розпорядження, з розрахунку посадового окладу, окладу за спеціальним званням та надбавки за стаж служби в поліції. Поліцейським, зарахованим у розпорядження на підставі п.2 ч.1 ст. 67 Закону України «Про Національну поліцію», грошове забезпечення виплачується в розмірі, установленому за посадою, яку займав поліцейський до дати відрядження (прикомандирування) до таких органів. У разі відсутності в штаті органу поліції посади, яку займав поліцейський на дату відрядження (прикомандирування), грошове забезпечення виплачується в розмірі, установленому за рівнозначною посадою. Розмір грошового забезпечення за посадою, яку займав поліцейський до дати відрядження (прикомандирування), або за рівнозначною посадою - у разі відсутності посади в штаті, визначається з розрахунку посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер). Премія та надбавка за специфічні умови проходження служби в поліції встановлюються в разі виконання обов`язків служби відповідно до тимчасових функціональних обов`язків, визначених керівником органу поліції, з урахуванням попередніх посад, які обіймав поліцейський, рівня його знань та професійного досвіду. Поліцейським, зарахованим у розпорядження на підставі п.3 ч.1 ст.67 Закону України «Про Національну поліцію», грошове забезпечення виплачується в розмірі, який установлюється, виходячи з розрахунку окладу за спеціальним званням, з урахуванням надбавки за стаж служби в поліції. Поліцейським, зарахованим у розпорядження на підставі п.4 ч.1 ст.67 Закону України «Про Національну поліцію», грошове забезпечення виплачується в розмірі, установленому за посадою, яку займав поліцейський на дату зарахування в розпорядження (крім премії). Розмір грошового забезпечення за посадою, яку займав поліцейський на дату зарахування в розпорядження, визначається з розрахунку посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер). Надбавка за специфічні умови проходження служби в поліції виплачується в розмірі, що була йому встановлена до зарахування в розпорядження. Поліцейським, зарахованим у розпорядження на підставі п.5 ч.1 ст.67 Закону України «Про Національну поліцію», грошове забезпечення не виплачується. Виплата грошового забезпечення поліцейським, які перебувають у розпорядженні, здійснюється з дня звільнення з попередньої посади і зарахування в розпорядження до дня, з якого він почав виконувати обов`язки за новою посадою, але не більше двох місяців, крім випадків, визначених п.3-5 ч.1 ст.67 Закону України «Про Національну поліцію». Оскільки наказ МВС України №499 від 31.12.2007 «Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ» (далі - Наказ №499), яким було затверджено та введено в дію з 01.01.2008 Інструкцію про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ; оклади за спеціальними званнями осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ; розміри надбавки за вислугу років особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ; схеми посадових окладів осіб начальницького складу органів внутрішніх справ; додаткові види грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ втратив чинність з 13.12.2016 згідно наказу МВС України №1131 від 31.10.2016 «Про визнання такими, що втратили чинність, деяких наказів Міністерства внутрішніх справ України» та діє Закон України «Про національну поліцію», згідно ст.94 Закону України «Про Національну поліцію», постанови Кабінету Міністрів України №988 від 11.11.2015 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» та з метою впорядкування структури та умов грошового забезпечення поліцейських та курсантів вищих навчальних закладів МВС зі специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, прийнято Наказ №260, відтак суд застосовує до даних правовідносин аналогію закону, відповідно до ст.7 КАС України. Судом встановлено, що загальна кількість робочих днів за час перебування у розпорядженні УМВС у період з 01.02.2018 по 20.02.2018 становить 20 дні. Як вбачається з розрахунку, який було застосовано у постанові Львівського адміністративного суду від 15.11.2017 по справі №2а-1769/10/0770, залишеною без змін постановою Верховного суду України від 16.05.2019, заробітна плата позивача за попередні два місяці, що передували звільненню складала: за лютий 2010 року - 8335,50 грн, за березень 2010 року - 8335,50 грн, середньоденна заробітна плата - 282,56 грн. Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що загальна сума грошового забезпечення за час перебування у розпорядженні УМВС у період з 01.02.2018 по 20.02.2018 становить 5651,20 грн, яке Управління зобов`язане виплатити позивачу. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 по справі №821/1083/17 зазначила, що на переконання Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, висновок, викладений у рішенні ЄСПЛ від 08.04.2010 у справі «Меньшакова проти України», а саме у пункті 57 рішення, не узгоджується та суперечить практиці Верховного Суду України, за яким після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум (постанова від 15.09.2015 провадження №21-1765а15). Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що немає жодних підстав вважати, що ЄСПЛ надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 КЗпП України всупереч практиці Верховного Суду України (постанова від 15.09.2015 провадження №21-1765а15). Вказане рішення ЄСПЛ не може розглядатися як підстава для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 15.09.2015 по справі №21-1765а15. День звільнення є останнім робочим днем, який відповідним чином обліковується та оплачується на рівні звичайного робочого дня (вказана правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 24.10.2019 по справі №821/1226/16). Саме в цей день (день звільнення, або день виключення зі списків частини для військовослужбовців) на підставі ст.116 КЗпП України роботодавець повинен був виплатити звільненому працівнику всі суми, що належать йому від підприємства. А тому строк затримки по виплаті заробітної плати слід рахувати з 20.02.2018, оскільки відповідальність за порушення зазначених норм починається з наступного дня після не проведення зазначених виплат. Обчислення середнього заробітку за період затримки розрахунку проводиться із застосуванням Порядку №100, абзацом 3 пункту 2 якого передбачено, що у всіх інших випадках (крім випадків обчислення середньої заробітної плати для оплати щорічної відпустки) збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до п.8 Порядку №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Таким чином, відповідно до положень чинного законодавства нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні проводиться шляхом множення середньоденного грошового забезпечення на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім грошовим забезпеченням. Затримка розрахунку при звільненні становить 1002 календарних днів (період з 20.02.2018 по 03.03.2022). Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 283125,12 грн (середньоденне грошове забезпечення 282,56 грн х1002 календарних дні). Колегія суддів звертає увагу на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пунктах 39-41 постанови від 18.03.2020 по справі №711/4010/13-ц, згідно яких встановлений ст.117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця. Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до ст. 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке: Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором. Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум. Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника. Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Аналогічні висновки викладені також Верховним Судом у постанові від 20.05.2020 по справі №816/1640/17. У пунктах 77, 78 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 по справі №761/9584/15-ц зазначено, що законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. У пункті 92 вищевказаної постанови Великої Палати Верховного Суду викладено правову позицію, відповідно до якої з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Тому Велика Палата Верховного Суду також відступила від висновку Верховного Суду України, сформованого у постанові від 27.04.2016 по справі №6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України. Враховуючи розмір грошового забезпечення та істотність цієї частки порівняно із сумою середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що заявлена до стягнення у цій справі сума середнього заробітку є очевидно неспівмірною зі встановленим розміром заборгованості з виплати грошової компенсації. З урахуванням принципу справедливості та співмірності середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком позивача. Вказане узгоджується також з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 24.07.2019 по справі №805/3167/18-а, від 03.04.2019 по справі №662/1626/17, від 30.10.2019 по справі №806/2473/18, які в силу положень ч.5 ст.242 КАС України мають бути враховані при розгляді цієї справи. Істотність частки індексації грошового забезпечення у порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає: (сума грошового забезпечення за період з 01.02.2018 по 20.02.2018) -5651,20грн/283125,12 грн (середній заробіток за весь час затримки розрахунку за період з20.02.2018 по 03.03.2022 (1002 дні) х 100 = 1,99%. Сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 1,99% становить5634,19 грн(282,56 грн (середньоденний заробіток позивача) х 1,99% х 1002 ( кількість днів затримки розрахунку =5634,19). Таким чином, з урахуванням принципу справедливості та співмірності, колегія суддів вважає, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу у розмірі 5634,19 грн, з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком. Стосовно позовних вимог про стягнення з УМВС одноразової виплати при звільненні зі служби з ОВС у розмірі 29174,25 грн, колегія суддів зазначає наступне. Відповідно до ст.9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби за станом здоров`я, працівникам міліції (особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), які на момент опублікування Закону України «Про Національну поліцію» проходили службу в органах внутрішніх справ, мали календарну вислугу не менше п`яти років і до 7 листопада 2015 року були звільнені із служби в органах внутрішніх справ незалежно від підстав звільнення та продовжили роботу в Міністерстві внутрішніх справ або Національній поліції (їхніх територіальних органах, закладах і установах) на посадах, що заміщуються державними службовцями відповідно до Закону України «Про державну службу», а в навчальних, медичних закладах та науково-дослідних установах - на будь-яких посадах, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення зі служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 16 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше. Яке було встановлено судом першої інстанції та не заперечується позивачем, згідно довідки ліквідаційної комісії №659/106/5-2021 від 04.08.2021, [PERSON] при звільнення з ОВС відповідно до наказу УМВС №150 о/с від 12.04.2010 було виплачено та отримано одноразову грошову допомогу. При цьому, колегія суддів вважає безпідставними доводи позивача з покликанням на необхідність повторного вирішення питання стягнення з відповідача одноразової грошової допомоги при звільненні при новому розгляді справи судом після скасування судового рішення Верховним Судом, як свого роду гарантія від заявлення суб`єктом владних повноважень вимоги про повернення коштів, оскільки до спірних правовідносин не підлягає застосуванню положення статті 381 КАС України, відповідно до якої не допускається поворот виконання судових рішень у вище зазначеній категорії справ за винятком випадків повідомлення позивачем завідомо неправдивих відомостей або поданням підроблених документів. При цьому, скасування судового рішення в касаційному порядку не є достатньою підставою для повороту виконання судового рішення. Згідно ст.317 КАС України, суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення суду першої інстанції та ухвалює нове, коли має місце неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність таких обставин, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи чи питання. Таким чином, з урахуванням встановлених судом обставин та беручи до уваги наведені вище положення норм матеріального права, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги є суттєвими і дають підстави для висновку про неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи та невідповідністю його висновків обставинам справи, через що оскаржуване рішення підлягає скасуванню з прийняттям постанови про часткове задоволення позову.

Результат розгляду: partial