Рішення адміністративного суду від 2022-03-11 00:00:00+02

16 липня 2020 року [PERSON] звернувся в суд з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, в якому, з урахуванням зміни позовної заяви, просив: визнати протиправними дії щодо застосування обмежень граничного розміру при нарахуванні та виплаті щомісячного пенсійного забезпечення; зобов`язати здійснити нарахування та виплату щомісячного пенсійного забезпечення без обмежень граничного розміру пенсій з урахуванням проведених виплат, починаючи з 01 січня 2017 року. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 26 січня 2021 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо обмеження пенсії [PERSON] максимальним розміром. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області здійснити з 01 січня 2018 року перерахунок та виплату пенсії [PERSON] без обмеження максимальним розміром з урахуванням раніше проведених виплат. У задоволенні решти вимог відмовлено. 25 червня 2021 року [PERSON] звернувся в суд із заявою про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду, в якій просив зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області подати у 15-денний строк з дня набрання ухвалою законної сили звіт про виконання рішення суду від 26 січня 2021 року у справі № 380/5577/20 в частині зобов`язання здійснити з 01 січня 2018 року перерахунок та виплату пенсії без обмеження максимальним розміром з урахуванням раніше проведених виплат. Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 20 липня 2021 року, залишеною без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 30 вересня 2021 року, заяву задоволено частково. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області подати до Львівського окружного адміністративного суду звіт про виконання рішення суду від 26 січня 2021 року у справі № 380/5577/20 у 30-денний строк з дня набрання ухвалою законної сили. 06 серпня 2021 року Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області подало до суду звіт щодо виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26 січня 2021 року у справі № 380/5577/20. 10 вересня 2021 року [PERSON] звернувся до суду із заявою про винесення ухвали за наслідками розгляду звіту. 15 листопада 2021 року [PERSON] подав до суду клопотання про встановлення додаткового судового контролю за виконанням рішення суду, а саме про визнання протиправними дій вчинених суб`єктом владних повноважень відповідачем на виконання рішення суду та накладення штрафу на керівника Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області. Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 07 грудня 2021 року в задоволенні заяви [PERSON] про встановлення додаткового судового контролю за виконанням рішенням суду та накладення штрафу на керівника відмовлено. Звіт Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 05 серпня 2021 року про виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26 січня 2021 року у справі № 380/5577/20 прийнято. Приймаючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що фактично відсутні підстави вважати рішення суду у цій справі невиконаним, оскільки, як слідує із матеріалів справи, відповідачем проведено перерахунок пенсії позивача в межах покладених судом зобов`язань. Не погодившись з прийнятою ухвалою, [PERSON] подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржувану ухвалу та прийняти нове судове рішення, яким заяву задовольнити повністю. Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржувана ухвала є незаконною та необґрунтованою, прийнятою з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що висновок суду про те, що зміною правового регулювання в межах спірних правовідносин стало набрання чинності судовим рішенням у справі № 380/6128/20 є помилковим, оскільки рішення не грунтувалось на попередніх нормах, які втратили чинність. Внесення змін до законодавства, яким керувався суд не відбулось. В матеріалах справи відсутні, а відповідачем не подані належні та допустимі докази виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26 січня 2021 року у даній справі в повному обсязі та без будь-яких обмежень. У разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю, суд апеляційної інстанції розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів (п. 1 ч. 1 ст. 311 КАС України). Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав. Приймаючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність підстав для встановлення судового контролю. Колегія суддів погоджується з обгрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав. Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 129 та ст. 129-1 Конституції України обов`язковість рішень суду визначена як одна з основних засад судочинства. Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Згідно із ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Суб`єктами, на яких поширюється обов`язковість судових рішень являються всі органи державної влади і органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, посадові чи службові особи та громадяни. За приписами ч. 2, 3 ст. 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Приписами ст. 370 КАС України встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності,- за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Конституційний Суд України, розглядаючи справу № 1-7/2013 у Рішенні від 26 червня 2013 року, звернув увагу, що вже неодноразово вказував на те, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012). За приписами ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини в пункті 40 рішення у справі «Горнсбі проти Греції» вказав, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов`язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін. Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (рішення у справі «Піалопулос та інші проти Греції», пункт 68). В рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року Європейський Суд з прав людини вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (п. 43). У справі «Сорінг проти Об`єднаного Королівства» від 07 липня 1989 року Європейський суд визначив, що на державі лежить прямий обов`язок дотримуватися громадянських прав осіб і забезпечувати належне та своєчасне виконання рішення суду, що набрало законної сили. Виконання будь-якого судового рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя, а отже, має відповідати вимогам ст. 6 Конвенції. Поза сумнівом, вирішення справи в суді без невиправданого і необґрунтованого зволікання є запорукою ефективного захисту особою своїх прав. Водночас судовий захист, як і діяльність суду, не може вважатися дієвим, якщо судові рішення не виконуються або виконуються неналежним чином і без контролю суду за їх виконанням, зазначено в Концепції Пункт 1 ст. 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру. Право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень-складовою права на справедливий судовий захист. Отже, обов`язок виконати судове рішення виникає з моменту набрання ним законної сили. Частиною 1 ст. 255 КАС України врегульовано, що рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. Положеннями ч. 1 та ч. 2 ст. 382 КАС України визначено, що суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Половина суми штрафу стягується на користь позивача, інша половина - до Державного бюджету України. Таким чином, такий контроль здійснюється судом шляхом зобов`язання надати звіт про виконання судового рішення, розгляду поданого звіту на виконання постанови суду першої інстанції, а в разі неподання такого звіту - встановленням нового строку для подання звіту та накладенням штрафу. При цьому, зазначені процесуальні дії є диспозитивним правом суду, яке може використовуватися в залежності від наявності об`єктивних обставин, які підтверджені належними та допустимими доказами. Верховний Суд у постанові від 20 лютого 2019 року у справі № 806/2143/15 (адміністративне провадження № К/9901/5159/18) звернув увагу, що зазначені правові норми КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, пов`язані з невиконанням судового рішення в цій справі. Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції» Суд підкреслив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як невід`ємна частина судового розгляду. Здійснення права на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру було б ілюзорним, якби внутрішня правова система допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося б на шкоду однієї зі сторін. Приписами ч. 2 ст. 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Слід зазначити, що спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення. Вказана позиція повністю кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)). Отже, «ефективний засіб правового захисту» в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату. З матеріалів справи слідує, що предметом дослідження у цій справі були правовідносини щодо перерахунку пенсії [PERSON] з 01.01.2018 та обмеження такої максимальним розміром (у розмірі десяти прожиткових мінімумів для осіб, які втратили працездатність). Суд наголошує, що застосування ст. 382 КАС України має на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставою її застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи - позивача, та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі. Вказаний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 20.02.2019 у справі № 806/2143/15, який в силу приписів ч. 5 ст. 242 КАС України враховується судом при вирішенні спірних правовідносин. Судом можуть бути вжиті заходи реагування судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах у формі встановлення нового строку для подачі звіту та накладення штрафу на особу, відповідальну за виконання рішення суду. Накладення на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання постанови, штрафу є мірою покарання, а тому можливість суду накласти такий штраф може бути реалізована лише за умови встановлення судом обставин, які свідчать про умисне невиконання рішення суду, недобросовісність у діях суб`єкта владних повноважень, які свідчать про ухилення останнього від виконання рішення суду. Згідно рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26 січня 2021 року \~відповідача зобов`язано здійснити з 01 січня 2018 року перерахунок та виплату пенсії [PERSON] без обмеження максимальним розміром з урахуванням раніше проведених виплат. Разом з цим, рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2020 року у справі № 380/6128/20 позов [PERSON] до [INFO] , Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області задоволено частково. Визнано протиправними дії [INFO] щодо відмови [PERSON] у підготовці та наданні до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області уточненої нової довідки з оновленим розміром грошового забезпечення, у відповідності до вимог ст.ст. 43, 63 Закону України від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», положень постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», із обов`язковим зазначенням відомостей про розміри щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії, для здійснення обчислення та перерахунку з 01 квітня 2019 року основного розміру його пенсії; зобов`язано Львівський обласний військовий комісаріат підготувати та надати до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області нову довідку про розмір грошового забезпечення [PERSON] станом на 05 березня 2019 року, у відповідності до вимог ст.ст. 43, 63 Закону України від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», положень постанов Кабінету Міністрів України № 704, № 45, ст. 9 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», у якій вказати оновлений розмір окладу за посадою, військового звання, відсоткової надбавки за вислугу років, надбавки за особливості проходження служби, премії, надбавки за службу в умовах режимних обмежень та інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення), які враховуються при призначенні та перерахунку пенсії за відповідною посадою, яку [PERSON] займав на дату звільнення зі служби, для проведення перерахунку основного розміру його пенсії з 01 квітня 2019 року; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області здійснити [PERSON] проведення перерахунку пенсії у встановлений строк після отримання від ОВК оновленої довідки на ім`я [PERSON] , з 01 квітня 2019 року, із врахуванням оновленого розміру його пенсії та недоплачених сум. Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04 лютого 2021 у справі № 380/6128/20 апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області задоволено частково. Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2020 року у справі № 380/6128/20 змінено в частині мотивів задоволення позовної вимоги про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області здійснити [PERSON] проведення перерахунку пенсії у встановлений строк після отримання від [INFO] оновленої довідки на [PERSON] , з 01 квітня 2019 року, із врахуванням оновленого розміру його пенсії та недоплачених сум; у решті рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2020 року по справі № 380/6128/20 залишити без змін. Обов`язок відповідача з виплати пенсії позивачу у розмірі, встановленому судовим рішення припиняється у разі зміни правового регулювання виплати зазначених соціальних виплат, оскільки судове рішення ґрунтувалось на попередніх нормах, які втратили чинність. Дія такого судового рішення не може бути поширена на правовідносини після зміни правового регулювання, скільки це б призвело до порушення положень частини 2 статті 19 Конституції України, відповідно до якої органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду у постанові від 22 січня 2019 року у справі № 281/667/17. Як вірно зазначено судом першої інстанції, на час винесення рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26 січня 2021 року судове рішення у справі № 380/6128/20, яким відповідача зобов`язано провести перерахунок пенсії з 01 квітня 2019 року, виходячи з розмірів грошового забезпечення, визначених станом на 05 березня 2019 року, ще не набрало законної сили. А обмеження пенсії [PERSON] максимальним розміром з 01 квітня 2019 року, виходячи з розміру грошового забезпечення станом на 05 березня 2019 року не досліджувалось судом при винесенні рішення від 26 січня 2021 року. З огляду на викладене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду у справі від 26 січня 2021 року, яке набрало законної сили, не визначалось кінцевої дати проведення перерахунку пенсії позивача без обмеженням максимальним розміром, а лише зазначено про необхідність перерахунку і виплати пенсії [PERSON] без обмеженням максимальним розміром з 01 січня 2018 року. Матеріалами справи, а саме розрахунком на доплату (виплату, утримання) пенсії позивача, за пенсійною справою № ХВ 57405 на суму 17457,62 грн за період з січня 2018 року по березень 2019 року, підтверджується виконання судового рішення у справі № 380/5577/20. Колегія суддів зазначає, що судові рішення виконуються органами Пенсійного фонду України в межах покладених судом зобов`язань. З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав вважати рішення суду у цій справі невиконаним, оскільки, як слідує із матеріалів справи, відповідачем проведено перерахунок пенсії позивача в межах покладених судом зобов`язань. Також, судом першої інстанції правомірно прийнято звіт Головного управління ПФУ у Львівській області. Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29). Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи. За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржувану ухвалу слід залишити без змін.

Результат розгляду: denied