Рішення адміністративного суду від 2022-11-04 00:00:00+02

в листопаді 2021 року позивач, [PERSON] , звернувся в суд з позовом до Головного управління ДПС у Чернівецькій області (відповідача), в якому просив визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДПС в Чернівецькій області № Ф-2125-56-У від 11 лютого 2021 року у сумі 43555,19 грн. Чернівецький окружний адміністративний суд рішенням від 01.06.2022 позов задовольнив. Судове рішення мотивоване тим, що Головним управлінням ДПС у Чернівецькій області \~нараховано позивачу недоїмку по сплаті єдиного соціального внеску у період, коли він був працевлаштованим та не повинен був сплачувати такий внесок, тому така вимога є протиправною та підлягає скасуванню. Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити. Аргументами на підтвердження вимог скарги зазначає, що \~станом на 19.05.2022 \~в інтегрованій картці платника зі сплати єдиного внеску по єдиному соціальному внеску, що сплачується фізичними особами-підприємцями, в т.ч. які обрали спрощену систему оподаткування та особами, які проводять незалежну професійну діяльність, (код платежу 710400001) обліковується заборгованість у сумі 43555,19 грн, тому вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-2125-56 від 11.02.2021 було застосовано до позивача у зв`язку із несвоєчасною сплатою єдиного внеску, що передбачено Законом України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає, що відповідачем було порушено процедуру, яка передує прийняттю вимоги по сплаті боргу (недоїмки) поза межами законодавчо визначених строків. Згідно з положеннями ч. 3\~ ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства\~ України (далі-КАС України), суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Виходячи з приписів ст.ст. 311, 263 КАС України, вищезазначена апеляційна скарга розглядається в порядку письмового провадження. Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії В03 №708081 [PERSON] 25.07.1994 зареєстрований як фізична особа-підприємець. Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 27.08.2021 [PERSON] за власним рішенням припинено підприємницьку діяльність. Таким чином, у період з 25.07.1994 року по 27.08.2021 позивач мав статус фізичної особи-підприємця. Дослідженням матеріалів справи судом також встановлено, що з березня 2000 року по травень 2019 року [PERSON] працював на різних підприємствах, що підтверджується Індивідуальними відомостями про застраховану особу [PERSON] з Пенсійного фонду України (форма ОК-5). Зокрема, в період з 03 жовтня 2016 року по 02 травня 2019 року [PERSON] працював у TOB «ІНВЕСТКОМ» на посаді фахівця з продажу, що підтверджується довідкою TOB «ІНВЕСТКОМ», Індивідуальними відомостями про застраховану особу [PERSON] з Пенсійного фонду України (форма ОК-5) та відомостями трудової книжки [PERSON] . При цьому, Індивідуальними відомостями про застраховану особу [PERSON] з Пенсійного фонду України (форма ОК-5) та довідкою TOB «ІНВЕСТКОМ» підтверджується те, що у період з березня 2000 року по травень 2019 року при нарахуванні та виплаті [PERSON] заробітної плати роботодавцями сплачено відповідні страхові внески. 11.02.2021 Головним управлінням ДПС у Чернівецькій області сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску № Ф-2125-56-У-53, якою від позивача вимагається сплатити борг у розмірі 43555,19 грн. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне. Критерії, за якими адміністративний суд перевіряє рішення суб`єктів владних повноважень, визначені у ч. 2\~ст. 2 КАС України. Згідно частин першої, другої та третьої\~статті 242 КАС України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Крім того, ст.\~ 2\~ та ч. 4 ст.\~ 242 КАС України\~встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Частиною другою\~статті 19 Конституції України\~передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~Конституцією\~та законами України. Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень. Так, спеціальним законом, який визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку є Закон України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 08.07.2010 \~№2464-VI (далі Закон №2464-VI). Під застрахованою особою розуміють фізичну особу, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок (пункт 3 частини 1 статті 1 Закону №2464-VI). Статтею 4 Закону №2464-VI визначено перелік платників єдиного соціального внеску. Разом з тим, у частині 4 статті 4 Закону №2464-VI визначено перелік осіб, які звільняються від сплати за себе єдиного внеску, зокрема такими є особи, зазначені у пунктах 4 та 5-1 частини першої цієї статті, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування. Частиною 2 статті 6 Закону №2464-VI визначені обов`язки платника єдиного внеску, серед яких обов`язок своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок (пункт 1), подавати звітність та сплачувати до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування. У разі надсилання звітності поштою вона вважається поданою в день отримання відділенням поштового зв`язку від платника єдиного внеску поштового відправлення із звітністю (пункт 4). Згідно частини 3 цієї ж статті Закону №2464-VI обов`язки, передбачені частиною другою цієї статті, поширюються на платників, зазначених у пунктах 1, 4, 5, 5-1 та 16 частини першої статті 4 цього Закону. Тобто ці обов`язки поширювалися і на позивача. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 7 Закону №2464-VI (в редакції зі змінами внесеними Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України від 06.12.2016 року № 1774-VIII) єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5- 1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску. Під мінімальним страховим внеском Закон №2464-VI розуміє суму єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця (пункт 5 частини 1 статті 1), тоді як під максимальною величиною бази нарахування єдиного внеску розуміється максимальна сума доходу застрахованої особи на місяць, що дорівнює п`ятнадцяти розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої законом, на яку нараховується єдиний внесок (пункт 4 частина 1 статті 1 Закону №2464-VI). Відповідно до частини 5 статті 8 Закону №2464-VI єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску. У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску. В той же час відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця, яку особа фактично не здійснює, Законом №2464-VI не врегульовано. Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати. Метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. Наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності. Таким чином, особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем. Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДПС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску. Такий висновок суду узгоджується із правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постановах від 23.01.2020 у справі №480/4656/18, від 04.12.2019 у справі №440/2149/19, від 27.11.2019 у справі №160/3114/19. Як встановлено судом першої інстанції, позивач з березня 2000 року по травень 2019 року \~працював на різних підприємствах, що підтверджується Індивідуальними відомостями про застраховану особу [PERSON] з Пенсійного фонду України (форма ОК-5). Зокрема, в період з 03 жовтня 2016 року по 02 травня 2019 року [PERSON] працював у TOB «ІНВЕСТКОМ» на посаді фахівця з продажу, що підтверджується довідкою TOB «ІНВЕСТКОМ», Індивідуальними відомостями про застраховану особу [PERSON] з Пенсійного фонду України (форма ОК-5) та відомостями трудової книжки [PERSON] . При цьому, Індивідуальними відомостями про застраховану особу [PERSON] з Пенсійного фонду України (форма ОК-5) та довідкою TOB «ІНВЕСТКОМ» підтверджується те, що у період з березня 2000 року по травень 2019 року при нарахуванні та виплаті [PERSON] заробітної плати роботодавцями сплачено відповідні страхові внески. При цьому, у вказаний період із заробітної плати позивача роботодавцями сплачено відповідні страхові внески. Доказів отримання позивачем у цей період доходів від провадження підприємницької діяльності відповідачем до суду не надано. Натомість, згідно наданих відповідачем пояснень, нарахування ЄСВ в ІКП ФОП [PERSON] відбувалось наступним чином: - 01.10.2013 заборгованість - 5766,45 грн. (передано Пенсійним Фондом України в Чернівецькій обл.); 19.04.2018 нараховано 2457,18 грн. за І квартал 2018 р. (819,06 грн.*3); 19.07.2018 нараховано 2457,18 грн. за II квартал 2018 р. (819,06 грн.*3); 19.10.2018 нараховано 2457,18 грн. за III квартал 2018 р. (819,06 грн.*3); 21.01.2019 нараховано 2457,18 грн. за ІV квартал 2018 р. (819,06 грн.*3); 19.04.2019 нараховано 2754,18 грн. за І квартал 2019 р. (918,06 грн.*3); 19.07.2019 нараховано 2754,18 грн. за II квартал 2019 р. (918,06 грн.*3); 19.10.2019 нараховано 2754,18 грн. за IІІ квартал 2020 р. (918,06 грн.*3); 21.01.2020 нараховано 2754,18 грн. за ІV квартал 2020 р. (918,06 грн.*3); 19.04.2020 нараховано 2078,12 грн. за І квартал 2020 р. (1039,06 грн.*2); 20.07.2020 нараховано 1039,06 грн. за II квартал 2020 р. (1039,06 грн.*1); 19.10.2020 нараховано 3178,12 грн. за III квартал 2020 р. (1039,06 грн.*2+1100*1); 19.01.2021 нараховано 2200,00 грн. за ІV квартал 2020 р. (1100*2). Тобто, одночасне нарахування та сплата єдиного внеску є некоректним, оскільки таке оподаткування набуває подвійного характеру. Таким чином, враховуючи встановлені обставини справи, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що вимога відповідача про сплату боргу (недоїмки) \~\~№ Ф-2125-56-У-53, якою від позивача вимагається сплатити борг у розмірі 43555,19 грн., є протиправною та підлягала скасуванню. У контексті оцінки доводів апеляційної скарги колегія суддів звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах "Проніна проти України" (пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, колегія суддів вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку. Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.\~315,\~316 КАС України\~суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Результат розгляду: denied