Рішення адміністративного суду від 2022-09-26 00:00:00+03

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася [PERSON] (надалі - позивач) з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (надалі - відповідач), в якому просила суд: - визнати противоправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (вул. Бульварно- Кудрйвська, 16, м. Київ, 04053, код ЄДРПОУ 42098368) від 27.08.2020 № 2609-0314-8/119912 про відмову у призначенні мені - [PERSON] ( [ADDRESS] , ІПН [NUMBER] ) спеціальної пенсії відповідно до Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 №1697-VII (зі змінами) через незарахування до загального страхового стажу періоду роботи з 11.10.1990 по 24.12.1996 з причин засвідчення запису про звільнення печаткою УРСР. - зобов`язати Головне управління Пенсійного Фонду України в м. Києві призначити мені - [PERSON] пенсію відповідно до ч. 5 ст. 86 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 №1697-VII (зі змінами) з дня звернення, тобто з 19.08.2020, ураховуючи наявність страхового стажу понад 31 рік, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів в органах прокуратури 21 рік 04 місяці 24 дні, на підставі довідки прокуратури Автономної Республіки Крим № 18/1-74 від 07.08.2020. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що відповідачем необґрунтовано відмовлено у призначенні [PERSON] спеціальної пенсії відповідно до Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 №1697-VII (зі змінами) через незарахування до загального страхового стажу періоду роботи з 11.10.1990 по 24.12.1996 з причин засвідчення запису про звільнення печаткою УРСР, чим порушено право позивача на пенсійне забезпечення відповідно до вимог чинного законодавства. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 грудня 2021 року позов задоволено частково: - визнано противоправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 27.08.2020 № 2609-0314-8/119912 про відмову у призначенні - [PERSON] спеціальної пенсії відповідно до Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 №1697-VII (зі змінами) через незарахування до загального страхового стажу періоду роботи з 11.10.1990 по 24.12.1996 з причин засвідчення запису про звільнення печаткою УРСР; - зобов`язано Головне управління Пенсійного Фонду України в м. Києві призначити [PERSON] пенсію відповідно до ч. 5 ст. 86 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 №1697-VII (зі змінами) з дня звернення, тобто з 19.08.2020, ураховуючи наявність страхового стажу понад 31 рік, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів в органах прокуратури 21 рік 04 місяці 24 дні, на підставі довідки прокуратури Автономної Республіки Крим № 18/1-74 від 07.08.2020; - стягнуто на користь [PERSON] ( [ADDRESS] , ІПН [NUMBER] ) понесені нею витрати по сплаті судового збору у розмірі 1681,60 грн. (одна тисяча шістсот вісімдесят одну гривню 60 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16, ЄДРПОУ 42098368). Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції з огляду на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, оскаржувана відмова у призначенні пенсії за віком є правомірною, оскільки у позивача відсутній необхідний страховий стаж (24 роки 3 місяці 20 днів), згідно ч. 1 ст. 86 вищевказаного Закону України "Про прокуратуру". Крім того, апелянт зазначає, що всупереч вимогам підпункту 4.1 пункту 4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників та пункту 7 Положення про Єдиний державний реєстр підприємств та організацій України запис про звільнення скріплений печаткою УРСР та не містить ідентифікаційний код, а тому позивачу відмовлено в призначенні пенсії. Позивач заперечує проти апеляційної скарги у повному обсязі, з підстав зазначених у письмовому відзиві на апеляційну скаргу та зазначає, що апеляційна скарга є необґрунтованою, а рішення суду першої інстанції прийнято у відповідності до вимог законодавства. Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). З огляду на викладене, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного. Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, що [PERSON] , 19 серпня 2020 року звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою про призначення їй пенсії відповідно до ч. 5 ст. 86 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 №1697-VII, як працівнику органів прокуратури. Відповідачем листом від 27.08.2020 № 2609-0314-8/119912 відмовлено у призначенні пенсії за ч. 1 ст. 86 вищевказаного Закону України "Про прокуратуру" з посиланням на те, що її стаж за вислугу років становить 24 роки 3 місяці 20 днів, у тому числі стаж роботи на посадах прокурорів 21 рік 4 місяці 24 дні. Не враховано до загального страхового стажу період роботи з 11.10.1990 по 24.12.1996, оскільки запис про звільнення засвідчений печаткою УРСР. Вважаю, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про відмову у призначенні пенсії є протиправним, таким, що не відповідає Конституції України та чинному законодавству України, позивач звернулась до суду з даним адміністративним позовом. Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що трудова книжка позивача містить всі необхідні записи про роботу у спірний період, а саме відомості про дату прийняття позивача на посаду, назву цієї посади, дані про реквізити наказів про прийняття на роботу та звільнення з роботи; ці записи є належним та допустимим доказом підтвердження трудового стажу позивача. Суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для зарахування до трудового стажу позивача періоди роботи з 17.09.1990 року по 23.09.1991 рік, оскільки такі підтверджені записами в її трудовій книжці, недостовірності або інших ознак юридичної неточності якої не встановлено, а тому таку належить розглядати як належний та допустимий доказ у справі. Надаючи правову оцінку правомірності прийнятого судом першої інстанції рішення з урахуванням доводів апеляційної скарги та встановлених обставин справи, колегія суддів зазначає про таке. Відповідно до положень частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. Положеннями статті 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року №1788-XII (надалі - Закон № 1788-XII) встановлено, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом. Статтею 2 Закону № 1788-XII визначені види пенсій: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років. Відповідно до частини 1 статті 56 Закону № 1788-XII до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв. Статтею 62 Закону № 1788-XII встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до пункту 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою КМУ від 12.08.1993 № 637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. Відповідно до пунктів 2.2 - 2.4, 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58 до трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди. Записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону. Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). У разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів. З наведеного нормативно-правового регулювання вбачається, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. І лише за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. Судом першої інстанції встановлено, що трудова книжка позивача містить всі необхідні записи про роботу у спірний період, а саме відомості про дату прийняття позивача на посаду, назву цієї посади, дані про реквізити наказів про прийняття на роботу та звільнення з роботи; ці записи є належним та допустимим доказом підтвердження трудового стажу позивача. Трудова книжка позивача містить усі необхідні записи про роботу у спірний період (11.10.1990 - 24.12.1996), зазначений у листі ГУ ПФУ в м. Києві від 27.08.2020 № 2609-0314-8/119912 і, отже, є достатнім підтвердженням права на пенсійне забезпечення. Крім того, у листі Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (до реорганізації органів ПФУ) від 12.12.2016 № 39959/05 повідомлено, що згідно з доданими до заяви про призначення пенсії документами страховий стаж позивача становить 31 рік 08 місяців 26 днів, а стаж роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури - 17 років 02 місяці 17 днів. При цьому жодних посилань на неможливість зарахування до страхового стажу позивача періоду роботи у виробничому кооперативі "Синус" з 11.10.1990 по 24.12.1996 у зв`язку з тим, що запис про звільнення завірений печаткою УРСР, у вищезазначеному листі не було. Таким чином, станом на дату звернення до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою про призначення пенсії, позивачу виповнилося повних 57 років, загальний страховий стаж [PERSON] становить понад 31 рік, стаж роботи на посадах прокурорів 21 рік 04 місяці 24 дні (01.09.1998 - 23.01.2020), що підтверджено документами, які було надано відповідачу у додатках до заяви від 19.08.2020, зокрема: - трудовою книжкою [NUMBER] від 01.09.1980 року; - довідкою №18/1-74 від 07.08.2016, виданою прокуратурою Автономної Республіки Крим. Отже, трудова книжка позивача містить інформацію про трудовий стаж з відповідними записами про роботу позивача на підприємстві у період з 11.10.1990 - 24.12.1996 року, містить посилання на відповідні накази на підставі яких зроблено записи про прийняття позивача на роботу та звільнення з роботи, такі записи засвідчені підписом уповноважених осіб та печаткою. Відповідач зазначає про неможливість зарахування позивачу страхового стажу за період роботи з 11.10.1990 - 24.12.1996 року у зв`язку з тим, що запис трудової книжки №18 від 24.12.1996 року про звільнення позивача з роботи завірений печаткою не існуючої на той час Української Радянської Соціалістичної Республіки. Колегія суддів звертає увагу, що підприємство не змінило свою печатку новою після припинення СРСР, не робить документи, які засвідчені нею, неправдивими. Відповідно до статті 26 Цивільного кодексу УРСР, правоздатність юридичної особи виникає з моменту затвердження її статуту або положення. Якщо статут підлягає реєстрації, правоздатність юридичної особи виникає в момент реєстрації. В подальшому, з метою забезпечення єдиного державного обліку підприємств та організацій усіх форм власності постановою Кабінету Міністрів України від 22 січня 1996 року № 118 затверджено Положення про Єдиний державний реєстр підприємств та організацій України, який введено в дію з 1 січня 1996 року, (далі - Положення № 118) згідно з яким Єдиний державний реєстр підприємств та організацій України - це автоматизована система збору, накопичення та обробки даних про підприємства та організації всіх форм власності, а також їх відокремлені підрозділи (філії, відділення, представництва тощо). Згідно з пунктом 15 Положення № 118 у разі включення суб`єкта господарської діяльності до Державного реєстру йому встановлюється ідентифікаційний код і коди класифікаційних ознак. Ідентифікаційний код є єдиним для всього інформаційного простору України і зберігається за суб`єктом протягом усього періоду його існування. Водночас, з 1 січня 2004 року набрав чинності Господарський кодекс України відповідно до частини 7 статті 58 якого встановлювалось, що на печатках і штампах суб`єкта господарювання повинен зазначатись ідентифікаційний код, за яким цього суб`єкта включено до державного реєстру суб`єктів господарювання, або ідентифікаційний код громадянина-підприємця. З 1 липня 2004 року набрав чинності Закон України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців», дія якого поширювалась на державну реєстрацію всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності та підпорядкування, а також фізичних осіб-підприємців. Відповідно до пункту 3 «Прикінцевих положень» вищевказаного Закону, закони, нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, діють у частині, що не суперечить цьому Закону. Крім того, положення Постанови президії Верховної Ради України від 11.05.1992 «Про заходи щодо забезпечення виконання вимог дозвільної системи» № 2318-XII та Інструкції про порядок видачі дозволів на виготовлення печаток і штампів, затвердженої наказом МВС України від 18.10.1993 № 643, не містять вказівок про нечинність фактично існуючих печаток та штампів та про обов`язок їх заміни. У відповідності до абз. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про підприємства в Україні", норми якого були чинними на час роботи позивача на підприємстві, останнє має самостійний баланс, розрахункові (поточні) та інші рахунки в установах банків, печатку зі своїм найменуванням, а також знак для товарів і послуг. Вимог щодо зазначення на печатці ідентифікаційного коду юридичної особи зазначений Закон не містив. Опис печаток і штампів був визначений у розділі 4 Інструкції про порядок видачі дозволів на оформлення замовлень на виготовлення печаток і штампів, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 18 жовтня 1993 року № 643 (надалі - Інструкція № 643). На час її прийняття вимога про зазначення на печатці ідентифікаційного номеру була відсутня. Постановою Кабінету Міністрів України від 29 квітня 1994 року № 276 було затверджене Положення про державну реєстрацію суб`єктів підприємницької діяльності (надалі - Положення № 276), яким вперше встановлено вимогу щодо зазначення номеру, що присвоюється суб`єкту господарювання під час його державної реєстрації. Так, у відповідності до абз. 3 п. 11 Положення № 276 на печатках і штампах повинен зазначатися номер свідоцтва про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності. У зв`язку з прийняттям вказаного Положення, наказом Міністерства внутрішніх справ України від 12 липня 1994 року № 379 були внесені зміни до Інструкції № 643. Зокрема, п. 4.2 вказаної інстанції було доповнено новим абзацом, який передбачав, що на печатках і штампах суб`єктів підприємницької діяльності повинен зазначатися номер свідоцтва про державну реєстрацію. З огляду на вищевказане, колегія суддів дійшла висновку про безпідставність встановлення спірного страхового стажу позивача в порядку, визначеному згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 12.09.1993 № 637 «Про затвердження порядку підтвердження трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній», оскільки трудова книжка містить усі необхідні записи про трудовий стаж позивача у період з 11.10.1990 - 24.12.1996 року. Дана позиція узгоджуються з позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 07 лютого 2018 року по справах №275/615/17, №644/9324/16-а, від 27 березня 2020 року по справі №607/4451/16-а. За такого правового регулювання та обставин справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо протиправності дій відповідача та наявності підстав для задоволення позовних вимог в частин визнання протиправним та скасувати Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 27.08.2020 № 2609-0314-8/119912 про відмову у призначенні - [PERSON] спеціальної пенсії відповідно до Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 №1697-VII (зі змінами) через незарахування до загального страхового стажу періоду роботи з 11.10.1990 по 24.12.1996 з причин засвідчення запису про звільнення печаткою УРСР Щодо зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві призначити [PERSON] пенсію відповідно до ч. 5 ст. 86 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 №1697-VII (зі змінами) з дня звернення, тобто з 19.08.2020, ураховуючи наявність страхового стажу понад 31 рік, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів в органах прокуратури 21 рік 04 місяці 24 дні, на підставі довідки прокуратури Автономної Республіки Крим № 18/1-74 від 07.08.2020, колегія суддів зазначає, що в даному випадку це є належним захистом порушених прав позивача та уникненням в майбутньому триваючих спорів. Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позову частково та вважає, що судом першої інстанції повно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Отже, колегія суддів апеляційної інстанції доходить до висновку, що інші доводи апелянтів не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються. Крім того, колегія суддів звертає увагу, що зміст апеляційної скарги є ідентичним відзиву на адміністративний позов, а отже, доводи, викладені заявником в апеляційній скарзі були предметом дослідження суду першої інстанції і не знайшли свого належного підтвердження під час розгляду апеляційної скарги. При цьому апеляційна скарга не містять посилання на обставини, передбачені статтями 317-319 Кодексу адміністративного судочинства України, за яких рішення суду підлягає скасуванню. Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін. За змістом частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін. Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Результат розгляду: denied