Рішення адміністративного суду від 2022-02-17 00:00:00+02

[PERSON] (далі - [PERSON] , позивачка) звернулася до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної податкової служби у Сумській області (далі - ГУ ДПС у Сумській області, відповідач) про зобов`язання відповідача надати позивачці копії Декларацій про доходи, розрахунки сум страхових внесків на загальнообов`язкове пенсійне страхування. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 08.01.1998 Державна податкова адміністрація видала позивачці довідку про присвоєння ідентифікаційного номера [NUMBER] . У серпні 2020 року позивачка звернулась до органів Пенсійного фонду України для з`ясування питання щодо можливості отримання нею пенсії за віком. За результатами вказаного звернення позивачка з`ясувала, що відповідач у 1998 році неправильно присвоїв їй ідентифікаційний номер, тому всі сплачені нею внески до пенсійного фонду належним чином не обліковані. 05.10.2020 відповідач видав позивачці нову картку платника податків з новим ідентифікаційним номером. З метою підтвердження факту сплати внесків, що дають право на отримання пенсії за період з 30.04.2003 по 06.10.2005, позивачка листами від 04.08.2021 та 12.05.2021 зверталась до відповідача з проханням надати копії Декларацій про доходи, розрахунки сум страхових внесків на загальнообов`язкове пенсійне страхування. Листами від 05.05.2021 та від 26.05.2021 відповідач відмовив позивачці у наданні копій вищезазначених декларацій, мотивуючи тим, що строк зберігання документів, які витребовує позивачка, становить 5 років. Позивачка вважає вказану відмову протиправною, оскільки запитувані нею документи фактично існують та ще не знищені, акти про вилучення документів для знищення не складались. Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 10.09.2021 у задоволенні позову [PERSON] до Головного управління Державної податкової служби у Сумській області про зобов`язання вчинити дії - відмовлено. Позивачка, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просила його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Апелянтка посилається на те, що відповідно до п. 130 Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затвердженого наказом Мінюсту від 12.04.2012 № 578/5, справи фондів (історичні (біо-графічні) і тематичні довідки до фондів, акти приймання-передавання документів, акти, довідки про результати перевіряння наявності й стану документів, акти про вилучення документів для знищення, про нестачу й невиправні пошкодження документів, акти про видавання - справ у тимчасове користування, огляди фондів, списки, аркуші, картки фондів) підлягають постійному зберіганню, а у разі ліквідації організації передаються до державного архіву або архівного відділу міської ради. Проте, відповідач не надав до суду вказаний документ, а суд першої інстанції не дослідив належним чином дану обставину. Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Згідно зі ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Відповідно до ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, відзив на апеляційну скаргу, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга \~не підлягає задоволенню з таких підстав. Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що на звернення позивачки від 08.04.2021 та від 12.05.2021 з приводу поданих нею декларацій про доходи та обчислення суми необхідних виплат для нарахування стажу Головне управління ДПС у Сумській області листами від 05.05.2021 вих. номер 216/В/18-28-24-06-14 та 26.05.2021 вих. номер 249/В/18-28-24-06-14 повідомило заявницю, що інформація про систему оподаткування та отримані доходи починаючи з 2012 року використовується контролюючими органами для адміністрування податків згідно з введеною в експлуатацію з 01.01.2013 року системи "Податковий блок", затвердженої Наказом Державної податкової служби України від 24 грудня 2012 року № 1197 "Про введення в експлуатацію інформаційної системи "Податковий блок". Станом на 21.05.2021 в системі "Податковий блок" відсутня інформація щодо поданих нею декларацій про доходи. Для отримання інформації щодо сплати пенсійних внесків роботодавцями за 2003-2005 роки запропоновано звернутися до ГУ ПФУ в Сумській області (а.с.7-11). Позивачка для захисту своїх прав, звернулася до суду з позовом. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у спірних правовідносинах відповідач діяв у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а також з використанням повноважень з метою, з якою ці повноваження йому надано, обґрунтовано, тобто, з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено), добросовісно та розсудливо, відтак, позовні вимоги є необгрунтованими. Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів вважає за необхідне \~зазначити таке. За правилами частини третьої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи. Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з ч.1 ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Частиною 2 статті 34 Конституції України встановлено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Відповідно до ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суспільні відносини з приводу розгляду та вирішення звернень громадян, а також обігу наданої у відповідь на такі звернення інформації унормовані, насамперед, приписами Закону України "Про інформацію" від 02.10.1992 №2657-XII, Закону України "Про звернення громадян" від 02.10.1996 №393/96-ВР. Відповідно до ст. 5 Закону України "Про інформацію" від 02.10.1992р. №2657-XII (далі за текстом - Закон №2657-XII) кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. Статтею 20 Закону № 2657-XII встановлено, що за порядком доступу інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом. Будь-яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом Питання практичної реалізації громадянами України, наданого їм статтею 40 Конституції України, права на звернення урегульовано Законом України "Про звернення громадян" від 02.10.1996 № 393/96 (далі - Закон № 393/96). Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону \~393/96 громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення. За змістом статті 3 Закону № 393/96 під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги. Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо. Відповідно до \~статті 5 Закону № 393/96 звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань. Письмове звернення надсилається поштою або передається громадянином до відповідного органу, установи особисто чи через уповноважену ним особу, повноваження якої оформлені відповідно до законодавства. Письмове звернення також може бути надіслане з використанням мережі Інтернет, засобів електронного зв`язку (електронне звернення). У зверненні має бути зазначено прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги. Письмове звернення повинно бути підписано заявником (заявниками) із зазначенням дати. В електронному зверненні також має бути зазначено електронну поштову адресу, на яку заявнику може бути надіслано відповідь, або відомості про інші засоби зв`язку з ним. Застосування електронного цифрового підпису при надсиланні електронного звернення не вимагається. Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону № 393/96 звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду. Якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення (частина 3 статті 7 Закону № 393/96) . Статтею 15 Закону № 393/96 визначено, що органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань). Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки. Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення. Відповідно до ч.1 ст. 20 Закону № 393/96 звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів. Аналізуючи вказані норми права колегія суддів доходить висновку, \~що звернення, яке відповідає вимогам Закону № 393/96, повинно бути прийнято, всебічно та повно розглянуто у встановлені законом строки, та за наявності для того підстав, суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого входить вирішення спірного питання, повинен вжити усіх передбачених законом заходів для поновлення порушеного права особи та усунення причин та умов, які сприяли порушенням. За загальним правилом звернення громадян підлягають розгляду тим суб`єктом, якому вони адресовані. Якщо вирішення порушеного у зверненні питання не належить до повноважень відповідного органу, він повинен переслати його за належністю і повідомити про це громадянина, який подав звернення, для чого встановлено п`ятиденний строк. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 03.12.2018 у справі № 804/9185/15. Вимоги до підтвердження даних, визначених у податковій звітності містяться у статті 44 Податкового кодексу України (далі - ПК України), за змістом пункту 44.1 якої вказано, що для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Згідно з пунктом 179.1 статті 179 ПК України платник податку зобов`язаний подавати річну декларацію про майновий стан і доходи (податкову декларацію) відповідно до цього Кодексу. Як свідчать матеріали справи та встановлено судом, позивачка звернулася до відповідача із заявами про отримання копій декларацій про доходи, розрахунки сум страхових внесків на загальнообов`язкове пенсійне страхування, які обґрунтувала необхідністю подання відомостей до органів Пенсійного фонду для підтвердження факту сплати страхових внесків, що дають право на отримання пенсії, \~за період з 30.04.2003 по 06.10.2005. Листами від 05.05.2021 та від 26.05.2021 відповідач відмовив позивачці у наданні копій вищезазначених декларацій, мотивуючи свою відмову тим, що строк зберігання документів, які витребовує \~позивачка, становить 5 років (а.с.7-11). Так, пунктом 284 Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 12 квітня 2012 року № 578/5, обумовлено, що строк зберігання декларацій про доходи, розрахунки сум страхових внесків на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, становить 5 років. Наведене свідчить про те, що на момент звернення позивачки до контролюючого органу з проханням надати копії декларацій, строк їх зберігання закінчився, а тому відмова відповідача у їх наданні є правомірною. Згідно із вимогами ч. 1 ст. 77 та ч. 1 ст. 90 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, в суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Колегія суддів погоджуючись з висновком суду першої інстанції, що позивачкою, під час розгляду справи, не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що документи фактично існують та ще не знищені, а не ґрунтуються виключно на припущеннях. Відповідно ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10)своєчасно, тобто протягом розумного строку. Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у спірних правовідносинах відповідач діяв у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а також з використанням повноважень з метою, з якою ці повноваження йому надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено), добросовісно та розсудливо, відтак, позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Отже, колегія суддів переглянувши рішення суду першої інстанції, вважає, що при його прийнятті суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, є безпідставними, спростовуються наведеним вище та не впливають на правомірність висновків суду першої інстанції, оскільки зміст апеляційної скарги, яка фактично дублює позовну заяву, подану до суду першої інстанції, містить виключно суб`єктивне бачення позивачкою обставин справи, які розглянуто судом першої інстанції та надано належну правову оцінку, в апеляційній скарзі скаржницею не зазначено, в чому полягає невірність застосування судом норм матеріального права, які саме норми та яким чином було порушено чи неправильно застосовано, а відтак, підстави для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції відсутні. Щодо доводів апелянтки, що акти про вилучення документів для знищення можуть підтверджувати факт фактичного знищення запитуваних позивачкою документів, колегія суддів зазначає наступне. В позовній заяві позивачка не заявляла вимог про надання до суду актів про вилучення документів для знищення. Разом з тим, на виконання вимог ухвали Другого апеляційного адміністративного суду від 09.12.2021 року, відповідачем надано копію акта Державної податкової інспекції в м. Суми від 30.11.2009 року про вилучення для знищення документів, не внесених до Національного архівного фонду, відповідно до якого декларації громадян про доходи за 2003-2005 роки вилучені для знищення та передані разом з іншими документами на переробку за приймально-здавальною накладною. Таким чином, судом апеляційної інстанції встановлено та підтверджено наявними у справі доказами, що відповідач, відмовляючи позивачці у наданні копій декларацій за 2003- 2005 роки, діяв правомірно.

Результат розгляду: denied