Рішення адміністративного суду від 2022-01-31 00:00:00+02

У жовтні 2019 року позивач, [PERSON] , звернулась до суду першої інстанції з адміністративним позовом, у якому просила: - визнати протиправними дії Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо відмови у виплаті [PERSON] гарантованої суми відшкодування за вкладом, розміщеним [PERSON] у ПАТ Банк «Контракт» за Договором банківського вкладу на вимогу «Зручний Контракт» №1397/2015 від 24.09.2015, у розмірі 198 000,00грн., - за заявою [PERSON] від 05.09.2019 року; - стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних oсіб (код ЄДРПОУ: 21708016; адреса місцезнаходження: 04053, м. Київ, вул. Січових Стрільців, 17) на користь [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] ; місце проживання зареєстроване за адресою: [ADDRESS] ) гарантовану суму відшкодування за вкладом, розміщеним [PERSON] у ПАТ Банк «Контракт» за Договором банківського вкладу на вимогу «Зручний Контракт» №1397/2015 від 24.09.2015 року, у розмірі 198 000.00 грн. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 липня 2021 року адміністративний позов задоволено частково: Визнано протиправними дії Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо відмови у виплаті [PERSON] гарантованої суми відшкодування за вкладом, розміщеним [PERSON] у ПАТ Банк «Контракт» за Договором банківського вкладу на вимогу «Зручний Контракт» №1397/2015 від 24.09.2015, у розмірі 198 000,00грн., - за заявою [PERSON] від 05.09.2019 року Зобов`язано Фонд гарантування вкладів фізичних осіб виплатити на користь [PERSON] гарантовану суму відшкодування за вкладом, розміщеним [PERSON] у ПАТ Банк «Контракт» за Договором банківського вкладу на вимогу «Зручний Контракт» №1397/2015 від 24.09.2015 року, у розмірі 198 000,00грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права. Зокрема, в обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт вказує, що причиною невиплати позивачу спірної суми вкладу за її заявою від 12 вересня 2019 року була наявність постанови слідчого СВ Святошинського УП ГУНП у м. Києві від 10 травня 2018 року про визнання об`єктів речовими доказами у кримінальному провадженні № 420181010800000080 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 Кримінального кодексу України, яка у відповідності до вимог ст. 40 КПК України є обов`язковою для виконання, а станом на дату ухвалення рішення судом першої інстнації, кошти позивачу вже були виплачені. Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 листопада 2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 липня 2021 року у справі за адміністративним позовом [PERSON] до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа: Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Контракт», про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії та призначено до розгляду в порядку письмового провадження. Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 31 січня 2022 року продовжено строк розгляду апеляційної скарги Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 липня 2021 року на розумний строк, достатній для всебічного та повного розгляду справи. Відповідно до статті 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження. Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 24 вересня 2015 року, між [PERSON] та ПАТ Банк «Контракт» укладено договір № 1397/2015 банківського вкладу на вимогу «Зручний Контракт», згідно з умовами якого банк відкриває рахунок для обліку вкладу. На виконання умов договору №1397/2015 Банк для обліку вкладу відкрив позивачу рахунок № [NUMBER] . Як вбачається з матеріалів справи, а саме платіжних доручень від 24.09.2015 року та 25.09.2015 року, позивачем, через касу банку були внесені грошові кошти у загальному розмірі 198 000,00 грн. На підставі постанови Правління Національного банку України № 671 від 06.10.2015 «Про віднесення ПАТ Банк «Контракт» до категорії неплатоспроможних» рішенням виконавчої дирекції Фонду №183 від 06.10.2015 запроваджено у ПАТ Банк «Контракт» тимчасову адміністрацію строком на 3 місяці з 07.10.2015 по 06.01.2016 та призначено уповноважену особу Фонду на здійснення тимчасової адміністрації. Постановою Правління Національного банку України № 876 від 10.12.2015 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ Банк «Контракт» та рішенням виконавчої дирекції Фонду «Про початок процедури ліквідації ПАТ Банк «Контракт» та делегування повноважень ліквідатора банку» №220 від 10.12.2015 розпочато процедуру ліквідації ПАТ Банк «Контракт» та призначено Уповноважену особу Фонду Шкурка Віктора Михайловича та делеговано йому строком на два роки з 11.12.2015 по 10.12.2017 (включно) всі повноваження ліквідатора ПАТ Банк «Контракт», визначені статтями 37, 38, 47-52, 52(1), 53 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Рішенням виконавчої дирекції Фонду від 27.11.2017 №5173 продовжено строки здійснення процедури ліквідації ПАТ Банк «Контракт» строком на один рік до 10.12.2018 включно. Виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення від 08.10.2018 №2739 про зміну уповноваженої особи Фонду на ліквідацію ПАТ Банк «Контракт» на [PERSON] з 11.10.2018. 29 травня 2018 року позивач звернулася до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з заявою, в якій просила виплатити останній гарантовану суму відшкодування за вкладом, розміщеним у ПАТ «Банк Контракт» за договором банківського вкладу на вимогу «Зручний Контракт» № 1397/2015 від 24.09.2015 року. Листом від 27.06.2018 №30-036-13593/18 було повідомлено позивача, що підстави для виплати відшкодування відсутні з огляду на те, що кошти за рахунком № [NUMBER] визнані речовим доказом. 05 вересня 2019 року [PERSON] повторно звернувся до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб із заявою про виплату гарантованої суми відшкодування за вкладом. Листом від 17.09.2019 року №30-036-16208/19 Фондом гарантування вкладів фізичних осіб повідомлено про те, що відкрите кримінальне провадження №42018101080000080 від 02.05.2018 року та зазначив, що у вищезазначеному кримінальному провадженні відповідно до вимог ст. 100 КПК України постановою слідчого СВ Святошинського УП ГУНП у м. Києві від 10.05.2018 кошти, розмішені на рахунку позивача в ПАТ «БАНК «КОНТРАКТ» визнано речовими доказами. внаслідок чого посадовим особам ПАТ «БАНК «КОНТРАКТ», а також будь-яким іншим особам заборонено Відчужувати, розпоряджатися та використовувати зазначені кошти. Вважаючи дії щодо відмови у виплаті гарантованої суми відшкодування за вкладом протиправними, позивач звернулась до суду з відповідним адміністративним позовом. Суд першої інстанції адміністративний позов задовольнив частково та зазначив, що відповідач не надав суду будь-яких інших доказів, які б підтверджували наявність у межах спірних правовідносин обставин, які б перешкоджали виплаті на користь позивача гарантованої суми відшкодування за вкладом у ПАТ Банк «Контракт». Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне. Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України та Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23 лютого 2012 року № 4452-VI (далі - Закон № 4452-VI, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону № 4452-VI цим Законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 2 Закону № 4452-VI вклад - це кошти в готівковій або безготівковій формі у валюті України або в іноземній валюті, які залучені банком від вкладника (або які надійшли для вкладника) на умовах договору банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або шляхом видачі іменного депозитного сертифіката, включаючи нараховані відсотки на такі кошти. Пунктом 4 ч. 1 ст.2 названого Закону визначено, що вкладник - це фізична особа (у тому числі фізична особа - підприємець), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката. Частиною 1 ст. 4 Закону № 4452-VI, визначено, що основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону № 4452-VI Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами. Виконання зобов`язань Фонду перед вкладниками здійснюється Фондом з дотриманням вимог щодо найменших витрат Фонду та збитків для вкладників у спосіб, визначений цим Законом, у тому числі шляхом передачі активів і зобов`язань банку приймаючому банку, продажу банку, створення перехідного банку протягом дії тимчасової адміністрації або виплати відшкодування вкладникам у строк, встановлений цим Законом. Гарантії Фонду не поширюються на відшкодування коштів за вкладами у випадках, передбачених цим Законом. Згідно з ч. 2 ст. 26 Закону № 4452-VI вкладник набуває право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами після прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку. Частина 4 ст. 26 Закону № 4452-VI визначено вичерпний перелік підстав, коли Фонд не відшкодовує кошти, а саме: 1) передані банку в довірче управління; 2) за вкладом у розмірі менше 10 гривень; 3) за вкладом, підтвердженим ощадним (депозитним) сертифікатом на пред`явника; 4) розміщені на вклад у банку особою, яка є пов`язаною з банком особою або була такою особою протягом року до дня прийняття Національним банком України рішення про віднесення такого банку до категорії неплатоспроможних (у разі прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених ч. 2 ст. 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність», - протягом року до дня прийняття такого рішення); 5) розміщені на вклад у банку особою, яка надавала банку професійні послуги як аудитор, оцінювач, у разі якщо з дня припинення надання послуг до дня прийняття Національним банком України рішення про віднесення такого банку до категорії неплатоспроможних не минув один рік (у разі прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених ч. 2 ст. 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність», - один рік до дня прийняття такого рішення); 6) розміщені на вклад власником істотної участі банку; 7) за вкладами у банку, за якими вкладники на індивідуальній основі отримують від банку проценти за договорами, укладеними на умовах, що не є поточними ринковими умовами відповідно до ст. 52 Закону України «Про банки і банківську діяльність», або мають інші фінансові привілеї від банку; 8) за вкладом у банку, якщо такий вклад використовується вкладником як засіб забезпечення виконання іншого зобов`язання перед цим банком, у повному обсязі вкладу до дня виконання зобов`язань; 9) за вкладами у філіях іноземних банків; 10) за вкладами у банківських металах; 11) розміщені на рахунках, що перебувають під арештом за рішенням суду. Таким чином, після прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку Закон № 4452-VI гарантує повернення кожному вкладнику банку суми відшкодування коштів за вкладом, у тому за договором про банківського рахунку, у межах 200000,00 грн. Відмовлено у відшкодуванні коштів за вкладом може бути лише за наявності підстав, передбачених ч. 4 ст. 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». За правилами ч.ч. 1 - 3 ст. 27 Закону № 4452-VI уповноважена особа Фонду складає перелік рахунків вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду відповідно до вимог цього Закону та нормативно-правових актів Фонду станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку. Уповноважена особа Фонду протягом 15 робочих днів з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку формує: 1) перелік рахунків, за якими вкладники мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду, із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню; 2) перелік рахунків вкладників, кошти яких не підлягають відшкодуванню Фондом відповідно до п.п. 4 - 6 ч. 4 ст. 26 цього Закону; 3) переліки рахунків, за якими вкладники на індивідуальній основі отримують від банку відсотки за договорами, укладеними на умовах, що не є поточними ринковими умовами відповідно до ст. 52 Закону України «Про банки і банківську діяльність», або мають інші фінансові привілеї від банку та осіб, які використовують вклад як засіб забезпечення виконання іншого зобов`язання перед цим банком, що не виконане; 4) перелік рахунків вкладників, що перебувають під арештом за рішенням суду; 5) перелік рахунків вкладників, вклади яких мають ознаки, визначені статтею 38 цього Закону. Кошти за такими вкладами виплачуються Фондом після проведення аналізу ознак, визначених статтею 38 цього Закону, у тому числі шляхом надіслання запитів клієнтам банку, у порядку та строки, встановлені Фондом, а також підтвердження відсутності таких ознак. Виконавча дирекція Фонду затверджує реєстр відшкодувань вкладникам для здійснення виплат відповідно до наданого уповноваженою особою Фонду переліку рахунків, за якими вкладник має право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду. Відповідно до приписів розділу ІІІ Положення про порядок відшкодування Фондом гарантування вкладів фізичних осіб коштів за вкладами, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 09 серпня 2012 року №14 (далі по тексту - Положення) Фонд складає зміни та/або доповнення до Загального реєстру, що затверджуються виконавчою дирекцією Фонду на підставі змін та/або доповнень до Переліку, прийнятих Фондом. Протягом процедури ліквідації уповноважена особа Фонду може надавати до Фонду додаткову інформацію про вкладників стосовно: зменшення (збільшення) кількості вкладників, яким необхідно здійснити виплати відшкодування; зміни розміру належних їм сум; зміни особи вкладника; змін реквізитів вкладників; змін розміру сум разом із змінами реквізитів вкладників. Фонд здійснює відшкодування коштів за вкладами відповідно до Загального реєстру за частинами Загального реєстру. Під час дії тимчасової адміністрації до чергових частин Загального реєстру включаються ГСР (Гарантована сума за рахунком) тільки за тими договорами банківського вкладу, що не були включені до першої частини Загального реєстру, щодо яких знято обмеження здійснення неплатоспроможним банком операцій та строк дії яких закінчився станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку. При цьому, Уповноважена особа може надавати Фонду протягом процедури ліквідації додаткову інформацію про вкладників, зокрема щодо збільшення кількості вкладників, яким необхідно здійснити виплати відшкодування. Як вбачається з матеріалів справи, 18 серпня 2020 року Фондом гарантування вкладів фізичних осіб позивача було включено до загального Реєстру вкладників ПАТ Банк «Контракт», які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду в межах гарантованої суми. У апеляційній скарзі відповідач також не заперечує того, що позивача включено до переліку вкладників, які мають право на відшкодування гарантованої суми вкладу за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Разом із тим, стверджуючи про правомірність своїх дій щодо невиплати позивачу гарантованої суми за вкладом за заявою від 05 вересня 2019 року відповідач посилається на наявність постанови Святошинського управління поліції ГУ НП у м. Києві від 10 травня 2019 року про визнання об`єктів речовими доказами, відповідно до якої визнано грошові кошти [PERSON] , які розміщені на рахунку позивача , речовим доказом у кримінальному провадженні №42018101080000080. Як раніше зазначалось вичерпний перелік підстав, коли Фонд не відшкодовує кошти за вкладом передбачений ч. 4 ст. 26 Закону № 4452-VI. Серед таких підстав відсутні посилання на можливість відмови у виплаті гарантованої суми відшкодування з причин, що були зазначені відповідачем у листі від 17.09.2019 року №30-036-16208/19. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, ухвалою слідчого судді Подільського районного суду м. Києва від 19.04.2018 року у справі № 758/4508/18 задоволено клопотання [PERSON] про скасування арешту накладеного ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 28.01.2016, та скасовано накладений ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 28.01.2016 арешт по рахунку № [NUMBER] , відкритого в банківській установі ПАТ Банк «Контракт» на ім`я [PERSON] . З огляду на те, що Фонд гарантування вкладів фізичних осіб не довів наявність підстав, із якими Закон № 4452-VI пов`язує невиплату гарантованої суми відшкодування за вкладом, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що дії Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо відмови у виплаті [PERSON] гарантованої суми відшкодування коштів за договором банківського вкладу №1397/2015 від 24.09.2015 у розмірі 198 000,00 грн., є протиправними. Разом з тим, з матеріалів справи встановлено та не заперечується позивачем (відзиву на апеляційну скаргу надано не було), що гарантована сума відшкодування вкладу була виплачена [PERSON] 31 серпня 2020 року, тобто до моменту постановлення рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 липня 2021 року, що підтверджується витягом з Переліку виплачених відшкодувань вкладникам ПАТ «КБ «Контракт». З огляду на зазначені обставини, колегія суддів вважає, що станом на час прийняття рішення суду першої інстанції були відсутні правові підстави для зобов`язання Фонду гарантування вкладів фізичних осіб виплатити на користь [PERSON] гарантовану суму відшкодування коштів за вкладом, розміщеним за договором №1397/2015 від 24.09.2015 року у розмірі 198 000,00 грн. Оскільки суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Фонду гарантування вкладів фізичних осіб підлягає частковому задоволенню, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 липня 2021 року - скасуванню в частині задоволених судом першої інстанції вимог [PERSON] про зобов`язання Фонду гарантування вкладів фізичних осіб виплатити на її користь гарантовану суму відшкодування коштів за вкладом, розміщеним за договором №1397/2015 від 24.09.2015 року у розмірі 198 000,00 грн. з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні такої вимоги. Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України та судову практику, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа: Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Контракт», про зобов`язання вчинити дії. Згідно з положеннями статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Відповідно до вимог частини четвертої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення, є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню у відповідній частині з прийняттям в цій частині постанови про відмову у задоволенні позовних вимог.

Результат розгляду: partial