Рішення адміністративного суду від 2022-04-21 00:00:00+03

[PERSON] (далі [PERSON] , позивач) звернувся з адміністративним позовом до Івано-Франківської міської ради (далі відповідач), в якому (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог) просить визнати протиправним та скасувати пункт 22.1 рішення відповідача від 29.04.2021 №185-8 в частині відмови громадянину [PERSON] в затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,4518 га, кадастровий номер 2625881200:01:003:0012 (далі також спірна земельна ділянка) та передачі її у власність, для ведення особистого селянського господарства; зобов`язати відповідача прийняти рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки [PERSON] для ведення особистого селянського господарства та передати вказану земельну ділянку позивачу у приватну власність. Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12 січня 2022 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано пункт 22.1 рішення відповідача від 29.04.2021 року № 185-8 в частині відмови [PERSON] в затвердженні проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки. Зобов`язано відповідача повторно розглянути заяву [PERSON] про затвердження проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки та прийняти рішення з урахуванням висновків, викладених у рішенні суду. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржив відповідач, який покликаючись на те, що рішення є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, просить рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду \~від 12 січня 2022 року скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю. В обґрунтування апеляційних вимог покликається на аналогічні доводи викладені у відзиві на позовну заяву, а саме зазначає, що Івано-Франківська міська рада у межах своєї компетенції та відповідно до чинного законодавства розглянула заяву позивача та прийняла рішення про відмову у затвердженні проекту землеустрою. Крім того, проект землеустрою погоджений ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області (висновок №1901/82-20 від 21.09.2020), що на думку відповідача є грубим порушенням частини 1 статті 186-1 Земельного кодексу України, оскільки ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області реалізовує повноваження виключно на території Вінницької області і на територію Івано-Франківської області такі повноваження поширюватись не можуть. Також зазначає, що дану справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, а справа підлягає розгляду місцевими загальними судами в порядку, визначеному Цивільним процесуальним кодексом України. Зазначено, що оскільки за КП «Франківськ Агро» Івано-Франківської міської ради було зареєстроване право постійного користування спірною земельною ділянкою, даний спір є цивільно-правовим. Звертає увагу на те, що в ході судового розгляду справи заявлялося клопотання про закриття провадження у справі, однак суд першої інстанції безпідставно його відхилив. Позивач та третя особа не скористалися правом подання відзиву на апеляційну скаргу. Представник апелянта, яка приймає участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, просила задовольнити апеляційну скаргу. Інші учасники справи, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися. Їх неявка, виходячи з положень частини другої статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), не перешкоджає розгляду справи. Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши та обговоривши матеріали справи, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом першої інстанції вірно встановлено, що [PERSON] звернувся до Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області (далі ГУ Держгеокадастру в Івано-Франківській області) із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки. Відповідно до наказу ГУ Держгеокадастру в Івано-Франківській області від 02.09.2020 № 9-1151/15-20-СГ «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки» надано дозвіл [PERSON] на розроблення проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки з метою подальшої передачі її у власність для ведення особистого селянського господарства. ТОВ «ВААР» на замовлення позивача розроблено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки [PERSON] для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться за межами населеного пункту с. Добровляни, Добровлянської сільської ради, Тисменицького району, Івано-Франківської області. Сторонами не заперечується, що 29.12.2020 дана земельна ділянка передана в комунальну власність Івано-Франківської міської територіальної громади та 01.02.2021 зареєстрована в Державному реєстрі речових прав. В подальшому, позивач звернувся до відповідача із заявою про затвердження проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки. Рішенням Івано-Франківської міської ради (8 сесія) восьмого скликання від 29.04.2021 за №185-8 «Про розгляд звернень громадян щодо оформлення права власності на земельні ділянки», зокрема, пунктом 22.1 вирішено відмовити гр. [PERSON] у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки та передачі її у власність, для ведення особистого селянського господарства (вказана земельна ділянка є комунальною власністю Івано-Франківської МТГ із 29.12.2020, відсутня інформація щодо погодження цього питання громадською радою). Позивач, вважаючи необґрунтованим оскаржуваний пункт рішення від 29.04.2021 № 185-8 та таким, що прийнятий з порушенням вимог чинного законодавства, звернувся до суду за захистом своїх прав та законних інтересів. Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції покликається на те, що згідно оскаржуваного рішення відмова у затвердженні проекту землеустрою позивача мотивована відсутністю інформації щодо погодження громадською радою, однак така підстава відмови в погодженні проекту землеустрою не ґрунтується на нормах закону, оскільки жоден з етапів процесу безоплатної передачі земельних ділянок державної та комунальної власності у власність громадян такого погодження не вимагає. Суд апеляційної інстанції вирішуючи питання щодо можливості розгляду цієї справи в порядку адміністративного судочинства, враховує наступне. Відповідно до статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Пунктом 1 частини 1 статті 19 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження. Як визначено у пункті 7 частини 1 статті 4 КАС України, вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг. Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Натомість, визначальними ознаками приватноправових відносин є юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу особи. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням існуючого приватного права (як правило, майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень. Суттю адміністративного судочинства є судовий контроль за діяльністю суб`єктів владних повноважень у сфері дотримання прав та свобод громадян та юридичних осіб за допомогою процесуального закону. Однією з визначальних особливостей КАС України є те, що позивачем в адміністративній справі може бути фізична чи юридична особа, чиї права, свободи чи інтереси вони вважають порушеними, а відповідачем суб`єкт владних повноважень. При визначенні юрисдикції справи, необхідно виходити з характеру спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач, суб`єктного складу сторін, предмету спірних правовідносин. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 01.04.2010 №10-рп/2010 у справі за конституційним поданням Вищого адміністративного суду України щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 143 Конституції України, пунктів «а», «б», «в», «г» статті 12 Земельного кодексу України (надалі - ЗК України), пункту 1 частини першої статті 17 КАС України роз`яснив, що: - положення пунктів «а», «б», «в», «г» статті 12 ЗК України у частині повноважень сільських, селищних, міських рад відповідно до цього Кодексу вирішувати питання розпорядження землями територіальних громад, передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності треба розуміти так, що при вирішенні таких питань ці ради діють як суб`єкти владних повноважень; - положення пункту 1 частини першої статті 17 КАС України стосовно поширення компетенції адміністративних судів на «спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності» слід розуміти так, що до публічно-правових спорів, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів, належать і земельні спори фізичних чи юридичних осіб з органом місцевого самоврядування як суб`єктом владних повноважень, пов`язані з оскарженням його рішень, дій чи бездіяльності. Згідно зі статтею 151-2 Конституції України, рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені. При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі. За змістом положень статті 122 ЗК України вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або в користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування. Згідно із частиною 1 статті 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Частиною 1 статті 123 ЗК України передбачено, що надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання). Надання у користування земельної ділянки в інших випадках здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). У такому разі розроблення такої документації здійснюється на підставі дозволу, наданого Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування, відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, крім випадків, коли особа, зацікавлена в одержанні земельної ділянки у користування, набуває право замовити розроблення такої документації без надання такого дозволу. З матеріалів справи встановлено, що предметом даного спору є протиправність п. 22 рішення № 185-8 від 29.04.2021 «Про розгляд звернень громадян щодо оформлення права власності на земельні ділянки» та зобов`язання відповідача прийняти рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (площею 0,4518 га, кадастровий номер 2625881200:01:003:0012) за рахунок земель сільськогосподарського призначення, яка розташована та межами населеного пункту с. Добровляни, Добровлянської сільської ради, Тисменицького району, Івано-Франківської області та передати її у власність позивачу. Також встановлено, що згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права № 293588880 від 04.01.2022 за КП «Франківськ Агро» Івано-Франківської міської ради було зареєстроване право постійного користування земельною ділянкою площею 0,4518 га, кадастровий номер 2625881200:01:003:0012. У пункті 11 постанови від 17.02.2021 у справі № 813/1009/17 Велика Палата Верховного Суду навела висновок, згідно з яким: «…якщо під час розгляду справи фактично відбулася зміна предмета спору настільки, що дії чи рішення суб`єкта владних повноважень вичерпали свою управлінську владну функцію, трансформувалися і насправді набули іншої природи правовідносин, на які правила адміністративного судочинства не поширюються, то у такому випадку адміністративний суд повинен закрити провадження у справі і не вправі розглядати вимоги про визнання протиправним рішення суб`єкта владних повноважень, яке вичерпало свою дію і по суті більше не порушує чиїхось прав чи свобод. У протилежному випадку судовий розгляд за правилами адміністративного судочинства вимог про визнання протиправним акта органу місцевого самоврядування про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки фактично призведе до порушення правил предметної юрисдикції та розгляду адміністративним судом спору про право цивільне, тобто спору, який вже має приватноправовий характер». Тому колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції помилково вирішив, що в контексті фактичних обставин та передумов спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів, оскільки з огляду на його суб`єктний склад, характер та суть сформованих спірних правовідносин такий спір мав би розв`язуватися в порядку цивільного судочинства. Суд апеляційної інстанції також зазначає, що завданням цивільного судочинства, відповідно до статті 2 Цивільного процесуального кодексу України, є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Юрисдикція цивільних справ визначена статтею 19 цього Кодексу, якою передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами. Визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі з обов`язком суб`єкта владних повноважень доказувати суду правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Отже, зважаючи на суб`єктний склад та характер правовідносин у цій справі колегія суддів приходить до висновку, що спір у цій справі не є публічно-правовим та не належить до юрисдикції адміністративних судів, оскільки з огляду на його суб`єктний склад, характер і суть сформованих спірних правовідносин спір між сторонами має бути розв`язано за результатами розгляду цивільної справи. Вказана правова позиція апеляційного суду узгоджується із постановами Великої Палати Верховного Суду від 17.02.2021 у справі № 813/1009/17 та постановами Верховного Суду від 14.04.2021 у справі № 617/1469/16-а, від 15.06.2021 у справі № 818/761/18, які в силу приписів частини 5 статті 242 КАС України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховуються апеляційним судом під час вирішення наведеного спору. У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права. Також, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Європейський суд з прав людини в пункті 24 рішення від 20.07.2006 у справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у п. 1 ст. 6 Конвенції передбачає всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів. Відповідно до частини 1 статті 319 КАС України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги. Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що оскаржене рішення суду необхідно скасувати і провадження у справі за закрити, на підставі пункту 1 частини 1 статті 238 КАС України (справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства). При цьому, колегія суддів зазначає, що закриття провадження в адміністративній справі не є обмеженням права на доступ до суду, оскільки судом роз`яснено позивачу, що дана справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Одночасно, відповідно до статей 239, 319 КАС України, суд апеляційної інстанції зазначає, що оскільки провадження в даній адміністративній справі підлягає закриттю на підставі пункту 1 частини 1 статті 238 КАС України (справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства), тому позивачу роз`яснюється, що розгляд цієї справи віднесено до юрисдикції цивільного суду, і такий розгляд справи повинен здійснюватися в порядку цивільного судочинства. Також позивачу роз`яснюється про наявність у нього права протягом 10 днів з дня отримання ними копії цієї постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду про закриття провадження у справі звернутися до цього суду апеляційної інстанції із письмовою заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією. У разі наявності підстав для підсудності справи за вибором позивача у такій заяві позивача має бути зазначено лише один суд, до підсудності якого відноситься вирішення спору. Така заява позивача розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження, і за результатами розгляду постановляється ухвала про передачу справи до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд даної справи.

Результат розгляду: partial