Рішення адміністративного суду від 2022-09-19 00:00:00+03

[PERSON] (далі також [PERSON] , позивач) звернулася до суду з адміністративним позовом до Військової частини [NUMBER] ([INFO]) Державної прикордонної служби України (далі також ВЧ [NUMBER] , відповідач) про визнання бездіяльності протиправною щодо не проведення 02.11.2021 остаточного розрахунку при звільненні з військової служби на день виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення; зобов`язання нарахувати та виплатити належні при звільненні суми індексації грошового забезпечення за період проходження військової служби, компенсацію вартості неотриманого речового майна, що належить до видачі, грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за 2018, 2019, 2021 роки як військовослужбовцю-жінці, що має дітей віком до 15 років, матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань за 2021 рік, підйомну допомогу на членів сім`ї під час проходження військової служби у зв`язку з переведенням до нового місця служби. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що в день виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення, військова частина зобов`язана була провести з нею повний розрахунок, однак станом на 02.11.2021 відповідач не провів остаточного розрахунку при звільненні, а саме не нарахував та не виплатив додаткову відпустку за 2018, 2019, 2021 роки (тривалістю по 10 календарних днів кожна) військовослужбовцю - жінці, що має дітей віком до 15 років, індексацію грошового забезпечення за період проходження військової служби; компенсацію вартості неотриманого речового майна, що належить до видачі, матеріальну допомогу на вирішення соціально - побутових питань та підйомну допомогу на членів сім`ї під час проходження військової служби у зв`язку з переведенням до нового місця служби. Звертає увагу суду на те, що при звільненні з військової служби нею були подані рапорти про отримання вищевказаних коштів, проте відповідачем протиправно залишено їх без виконання. Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 16.02.2022 позовні вимоги задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність військової частини [NUMBER] [INFO] Державної прикордонної служби України щодо не проведення 02 листопада 2021 року [PERSON] остаточного розрахунку при звільненні з військової служби на день виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення. Зобов`язано військову частину [NUMBER] [INFO] Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити [PERSON] належні при звільненні індексацію грошового забезпечення за період проходження військової служби з 01.07.2015 по 31.05.2016, з 01.03.2018 по 17.07.2018 та 24.08.2019 по 31.12.2019 (з врахуванням виплачених сум), матеріальну допомогу на вирішення соціально побутових питань за 2021 рік, грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої частиною першою статті 19 Закону України «Про відпустки», за 2018, 2019, 2021 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, підйомну допомогу на членів сім`ї під час проходження військової служби у розмірі місячного грошового забезпечення. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Не погодившись із ухваленим рішенням відповідачем подано апеляційну скаргу, у якій із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати рішення суду, та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. В апеляційній скарзі покликається зокрема на те, що під час проходження військової служби позивачу виплачувалось належне грошове забезпечення, яке обчислювалось та нараховувалось у межах виділених Військовій частині [NUMBER] коштів, у відповідності до ст. 17 Конституції України, ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 року №1294, Постанови Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року №889 та Інструкції № 558. Щодо компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як військовослужбовцю-жінці, яка має дитину, апелянт звертає увагу на те, що судом першої інстанції не було враховано обставини, що у листопаді 2021 року Військовою частиною [NUMBER] було здійснено виплату [PERSON] грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як жінці яка працює і мас двох або більше дітей віком до 15 років - у розмірі 11372,00 грн.. Щодо права на отримання щорічної додаткової відпустки апелянт вказує про те, що в разі нарахування та виплати позивачу компенсації за невикористані додаткові відпустки, передбачені пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону України «Про статус ветерани війни, гарантії їх соціального захисту» не може здійснюватися компенсація за невикористані відпустки, передбачені, частиною 8 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», оскільки позивачці нараховано та виплачено грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2019, 2020, 2021 роки загальною тривалістю 42 календарних днів в сумі 21227 грн. 73 коп. Таким чином, апелянт вважає, що грошовій компенсації не підлягають календарні дні щорічної додаткової відпустки, передбаченої як військовослужбовцю-жінці, яка має двох або більше дітей віком до 15 років, оскільки у 2019-2021 роках у неї виникло право на отримання додаткової відпустки на підставі пункту 12 частини 1 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» або грошової компенсації у разі її невикористання. Щодо нарахування та виплати невиплаченої індексації грошового забезпечення, вважає вимоги позивача безпідставними, також зазначає про те, що жодним нормативно-правовим актом не визначено обов`язку щодо здійснення виплати матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань військовослужбовцям, адже це по своїй суті є правом командира Військової частини [NUMBER] , а не обов`язком. Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалась, однак відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. У відповідності до частини першої статті 311 КАСУ, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами. Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи те, що [PERSON] проходила військову службу в структурних підрозділах Державної прикордонної служби України в період з 2005 року по 2021 рік, в тому числі з 17.02.2005 по 18.07.2018 та з 23.08.2019 по 02.11.2021 в [INFO] (військова частина [NUMBER]) Західного регіонального управління Державної прикордонної служби, та перебувала на всіх видах забезпечення. Позивач є матір`ю двох дітей, що не досягли 15-років, [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , про що свідчать копії свідоцтв про народження (а. с. 41, 42). Згідно наказу начальника 6 прикордонного загону №641-ос від 25.10.2021 «Про особовий склад» штаб-сержанта [PERSON] (П-037580) було звільнено з військової служби за підпунктом «г» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Згідно наказу начальника 6 прикордонного загону №659-ос від 02.11.2021 «Про особовий склад» штаб-сержанта [PERSON] (ПІ-037580) було виключено зі списків військової частини у зв`язку із звільненням з військової служби. У зв`язку із звільненням, позивачку направлено на військовий облік, а її особову справу відправлено до [INFO]. Також встановлено, що при звільненні з військової служби, позивач подала рапорти про отримання належних при звільненні сум індексації грошового забезпечення за період проходження військової служби, компенсації вартості неотриманого речового майна, що належить до видачі, грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за 2018, 2019, 2021 роки як військовослужбовцю-жінці, що має дітей віком до 15 років, матеріальної допомогу на вирішення соціально-побутових питань за 2021 рік, підйомної допомоги на членів сім`ї під час проходження військової служби у зв`язку з переведенням до нового місця служби. Відповідачем не було проведено остаточного розрахунку при звільненні позивачки з військової служби, а відтак вважаючи таку бездіяльність військової частини [NUMBER] протиправною, позивач звернулась до суду із даним позовом. Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що встановленими обставинами справи та наявними доказами підтверджується, що відповідач безпідставно не провів належних виплат позивачці, про які вона зазначає в позовній заяві, однак щодо компенсації вартості неотриманого речового майна, яке належало позивачці при звільненні з військової служби в сумі 51885,12 грн. суд вважав, що вказана сума грошової компенсації станом на момент розгляду справи відповідачем відшкодована, відтак в цій частині позовних вимог відмовив. Колегія суддів частково погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень. Відповідно до ч. 1ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ (далі - Закон №2232-XII), військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Згідно з ст. 40 Закону №2232-XII гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України «Про Збройні Сили України», Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» та іншими законами. Щодо позовних вимог про виплату індексації грошового забезпечення апеляційний суд звертає увагу на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону № 2232 військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Військова служба є особливим видом публічної служби, тому її проходження передбачає особливе регулювання служби військовослужбовців, а саме межі реалізації ними своїх службових прав у зв`язку з специфікою їх правового статусу, відносини щодо звільнення та проходження військової служби врегульовані як загальним законодавством України про працю, так і спеціальним законодавством. При цьому, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо спеціальними нормами не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі. Спеціальним законом, який здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби, порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців є Закон № 2011. Відповідно до ст. 9 Закону № 2011 держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Згідно з абз. 2 ч. 3 ст. 9 Закону № 2011 грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону, а порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України, а саме Порядком проведення індексації грошових доходів населення № 1078 від 17.07.2003 року (далі - Порядок № 1078). Індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг (ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 року № 1282-XII, далі - Закон № 1282). Згідно зі ст. 2 Закону № 1282 індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру: пенсії; стипендії; оплата праці (грошове забезпечення); суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, крім щомісячних страхових виплат потерпілим на виробництві (з урахуванням виплат на необхідний догляд за потерпілим) та членам їхніх сімей і пенсій, які індексуються відповідно до закону за цими видами страхування; суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, крім суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування; розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі. Враховуючи наведене, індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. За вимогами вказаних нормативно-правових актів проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи в тому числі військовослужбовців. Норми Закону № 1282 та Порядку № 1078 визначають джерело коштів на проведення індексації. П. 6 Порядку № 1078 безпосередньо не скасовує виплату індексації заробітної плати (грошового забезпечення) та не пов`язує індексацію з надходженням коштів до власника підприємства, установи, організації. В Законі йдеться про фінансові ресурси бюджетів всіх рівнів. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кечко проти України» від 08.11.2005 року зазначено, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (п. 23 рішення). Щодо посилань відповідача на відсутність фінансового ресурсу, як на підставу для невиплати позивачу індексації грошового забезпечення суд зазначає, що якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними. Органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань. Матеріалами справи підтверджується, що позивачці в період з червня 2016 року по лютий 2018 року включно та з 01.01.2020 по 02.11.2021 нараховувалась та виплачувалась індексація грошового забезпечення. При цьому, згідно із особових карток грошового забезпечення [PERSON] встановлюється, що у періоди з 01.07.2015 по травень 2016 року, з березня 2018 року по 17.07.2018 та 24.08.2019 по 31.12.2019 індексація грошового забезпечення у період проходження позивачкою служби у військовій частині [NUMBER] не нараховувалась та не виплачувалась. На підставі вищенаведеного, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що наявні правові підстави для задоволення позовних вимог в частині нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.07.2015 по 31.05.2016, з 01.03.2018 по 17.07.2018 та 24.08.2019 по 31.12.2019. Щодо твердження апелянта про те, що позивачка не має права на отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як військовослужбовець-жінка, яка має двох дітей віком до 15 років, оскільки така була виплачена військовою частиною [NUMBER] у листопаді 2021 року, колегія суддів вважає такі твердження необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи враховуючи наступне. Пунктом 8 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України. Статтею 4 Закону України від 15.11.1996 №504/96-ВР «Про відпустки» (далі - Закон №504/96-ВР) передбачено такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток. Згідно зі статтею 19 названого Закону одному з батьків, які мають двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або які усиновили дитину, матері (батьку) особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України). За наявності декількох підстав для надання цієї відпустки її загальна тривалість не може перевищувати 17 календарних днів. Відповідно до частини сьомої статті 20 Закону №504/96-ВР додаткові відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи надаються понад щорічні відпустки, передбачені статтями 6, 7 і 8 цього Закону, а також понад щорічні відпустки, встановлені іншими законами та нормативно-правовими актами, і переносяться на інший період або продовжуються у порядку, визначеному статтею 11 цього Закону. За приписами статті 24 Закону №504/96-ВР у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Відтак, слід дійти висновку, що чинним законодавством закріплені гарантії військовослужбовців на отримання, окрім основної щорічної відпустки, за наявності передбачених законом підстав, додаткових відпусток, при цьому додаткові відпустки працівникам, які мають дітей надаються понад щорічні відпустки, передбачені статтями 6, 7 і 8 Закону України «Про відпустки», а також понад щорічні відпустки, встановлені іншими законами та нормативно-правовими актами. Судом встановлено, що позивач має двох неповнолітніх дітей віком до 15 років, а тому окрім основної щорічної відпустки, на підставі статті 19 Закону №504/96-ВР має право на додаткову відпустку як матір двох дітей віком до 15 років (тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів). Відповідно до абзацу другого пункту 14 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічні основні відпустки та додаткові відпустки в рік звільнення надаються на строки, установлені пунктами 1 та 4 цієї статті. Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей. Щодо доводів апелянта про те, що з урахуванням дії в Україні особливого періоду та призупинення відповідних прав військовослужбовців щодо додаткових відпусток, позивач не набув відповідного права на отримання грошової компенсації за неотримані додаткові відпустки, колегія суддів такі відхиляє та зазначає наступне. Визначення поняття особливого періоду наведене у Законі України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та Законі України «Про оборону України». Ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» передбачено, що особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Мобілізація - це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - це комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України» особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Колегія суддів вважає зазначити, що відповідно до змісту наведених норм в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової відпуски. Разом з тим, Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби. Також у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; грошова компенсація відпустки особі. Таким чином, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток в особливий період є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Проте обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується нормами законодавства, якими такі відпустки передбачені. Із змісту п.3 розділу XXXI «Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197 (далі - Порядок № 260) видно, що у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки. Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки. Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі додаткової. Так, норми Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не обмежують та не припиняють право військовослужбовця на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації. Тобто, на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідачем протиправно не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки. Припинення надання відпустки на час особливого періоду не означає припинення права на відпустку, яке (тобто, право на відпустку) може бути реалізовано у один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати не визначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі. Окрім того, суд першої інстанції вірно зазначив про те, що з особистої картки грошового забезпечення та заробітної плати позивача за 2021 рік та довідки відповідача від 14.02.2022, [PERSON] в листопаді 2021 було виплачено грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як жінці, яка працює і має двох дітей до 15 років в сумі 11372,00 грн за 2016, 2017, 2020. При цьому суд вірно звернув увагу на те, що доказів щодо виплати такої компенсації за 2018, 2019 та 2021 відповідачем не надано. Окрім того, колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими доводи апелянта про те, що у відповідача відсутні відомості про здійснення такої компенсації в період проходження військової служби в Луганському 12 прикордонному загоні. Аналізуючи наведені вище правові норми та встановлені фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень діяв не у спосіб, що передбачений законами та Конституцією України, оскільки протиправно не нарахував та не виплатив позивачці грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за 2018, 2019, 2021 роки, як військовослужбовцю-жінці, що має дітей віком до 15 років. А тому позовні вимоги в цій частині є підставними. Щодо зобов`язання нарахувати та виплатити позивачці підйомну допомогу на членів сім`ї під час проходження військової служби у розмірі місячного грошового забезпечення. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що в період з 18.07.2018 по 23.08.2019 позивач проходила військову службу у військовій частині 9938 - 3 прикордонному загоні (м. Лисичанськ) Державної прикордонної служби України. 23.08.2019 позивачку було переведено до нового місця проходження військової служби - військової частини [NUMBER] 6 Волинського прикордонного загону Державної прикордонної служби України. Як зазначає позивач та не заперечує відповідач, підйомна допомога членам сім`ї [PERSON] у зв`язку з переведенням її до нового місця проходження військової служби не нараховувалась та не виплачувалась, при тому, що позивачем були надані усі необхідні документи для проведення такої виплати. Так, наказом Міністерства оборони України №45 від 05.02.2018 затверджено Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил України підйомної допомоги. (далі - Порядок №45). На час виникнення спірних правовідносин до набрання чинності Порядком №45 діяла Інструкція про порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил України підйомної допомоги, затверджена наказом Міністра оборони України №370 від 22.10.2001. (далі - Інструкція №370). Згідно пункту 1 Інструкції №370 особам офіцерського складу (далі - офіцери), прапорщикам (мічманам) та військовослужбовцям рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом (далі - військовослужбовці, які проходять службу за контрактом), що переїхали до нового місця служби з одного населеного пункту в інший у зв`язку з призначенням на посади або зміною постійної дислокації військової частини (підрозділу) до місця постійної дислокації військової частини або підрозділу зі зміною місця проживання, виплачується підйомна допомога в розмірі місячного грошового забезпечення. Згідно пункту 2 Інструкції №370 розмір підйомної допомоги визначається з окладу за основною посадою, на яку призначений військовослужбовець або яку він займав до дня прибуття військової частини (підрозділу) до нового пункту постійної дислокації, окладу за військове звання та додаткових видів грошового забезпечення на день виникнення права на отримання підйомної допомоги. Згідно пункту 4.1 Інструкції №370 підйомна допомога офіцерам, прапорщикам (мічманам) і військовослужбовцям, які проходять службу за контрактом, виплачується тим, які переїхали у зв`язку з призначенням на посади, - за новим місцем служби на підставі наказу про призначення і наказу командира військової частини про вступ військовослужбовця до виконання обов`язків за посадою. Відтак, підйомна допомога є допомогою, що виплачується в розмірі місячного грошового забезпечення особам офіцерського складу, прапорщикам (мічманам) та військовослужбовцям рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, що 1.переїхали до нового місця служби з одного населеного пункту в інший у зв`язку з призначенням на посади або 2. зміною постійної дислокації військової частини (підрозділу) до місця постійної дислокації військової частини або підрозділу зі зміною місця проживання. Задовольняючи позовні вимоги в цій частині, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідачем безпідставно не нараховано та не виплачено позивачу підйомну допомогу в порядку, визначеному Інструкцією № 370. Суд вірно вказав, що позивач у зв`язку з її прибуттям до нового місця проходження військової служби, направила до військової частини довідку про склад сім`ї, яка отримана з [INFO] разом з документами, які підтверджують проживання сім`ї позивачки у м. Лисичанську, з якого прибула сім`я так і проживанням в м. Луцьку. Суд також врахував правові позиції Верховного Суду у постановах від 25.11.2019 у справі №825/1943/15-а, від 29.03.2018 у справі №809/1936/15, у яких зроблено висновок, що зазначені правові норми не містять жодних застережень щодо необхідності реєстрації особи за новим місцем проходження служби, а пов`язують підстави для виплати підйомних виключно з переїздом на нове місце служби такої особи; підйомна допомога виплачується особі після фактичного прибуття в пункт нової постійної дислокації військової частини. Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги відповідача в цій частині також не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи. Щодо доводів апелянта про протиправність рішення суду першої інстанції в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2021, колегія суддів вважає їх обґрунтованими та зазначає наступне. Наказом МВС України від 25.06.2018 року № 558 затверджено Інструкцію про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України (далі - Інструкція № 558), відповідно до ч. 6 якої військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби) за рішенням начальника (командира) органу Держприкордонслужби може надаватися у межах фонду грошового забезпечення, затвердженого в кошторисі органу Держприкордонслужби, один раз на рік матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань (далі - матеріальна допомога) в розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення. Розмір матеріальної допомоги щороку встановлюється Адміністрацією Держприкордонслужби виходячи з наявного фонду грошового забезпечення. Матеріальна допомога надається військовослужбовцю на підставі рапорту, який подається за командою. Питання щодо виплати матеріальної допомоги військовослужбовцям розглядаються комісією, склад якої затверджується наказом начальника (командира) органу Держприкордонслужби. Рішення комісії оформлюється протоколом, який затверджується начальником (командиром) органу Держприкордонслужби, і разом з рапортами військовослужбовців передається до фінансово-економічного підрозділу для виплати матеріальної допомоги. Сторонами не заперечується невиплата позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2021 рік. Проте, для отримання матеріальної допомоги необхідним є дотримання певної процедури. Позивач має подати рапорт про бажання отримати таку допомогу, що було нею зроблено 22.10.2021. Питання виплати матеріальної допомоги військовослужбовцям розглядаються комісією, рішення якої оформлюється протоколом, який затверджується начальником (командиром) органу Держприкордонслужби, і разом з рапортами військовослужбовців передається до фінансово-економічного підрозділу для виплати матеріальної допомоги. Відповідачем в апеляційній скарзі зазначається, що протокол про прийняте рішення комісії на виплату матеріальної допомоги відсутній, тобто рапорт позивача на виплату матеріальної допомоги на засіданні комісії не розглядався. Оскільки відповідачем у встановленому чинним законодавством порядку не приймалось рішення про відмову позивачу у виплаті матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, а тому відсутнє порушене право. За таких умов, необхідним та ефективним способом захисту прав позивача буде зобов`язання відповідача розглянути рапорт про виплату матеріально допомоги для вирішення соціально-побутових питань та прийняти рішення у відповідності до вимог чинного законодавства, а не зобов`язання здійснити нарахування та виплату такої допомоги. Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до частини першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є частково обґрунтованими, а тому підлягають частковому задоволенню з обранням належного способу захисту порушених прав позивача. Суд також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (заява N 4909/04 від 10 лютого 2010 року): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) від 09 грудня 1994 року, серія A,303-A, п. 29). Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про підставність позовних вимог в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачці належні при звільненні індексацію грошового забезпечення за період проходження військової служби з 01.07.2015 по 31.05.2016, з 01.03.2018 по 17.07.2018 та 24.08.2019 по 31.12.2019 (з врахуванням виплачених сум), грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої частиною першою статті 19 Закону України «Про відпустки», за 2018, 2019, 2021 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, підйомну допомогу на членів сім`ї під час проходження військової служби у розмірі місячного грошового забезпечення. Однак в частині задоволення позовних вимог щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачці матеріальну допомогу на вирішення соціально побутових питань за 2021 рік, неповно з`ясував обставин, що мають значення для справи, та порушив норми матеріального права, відтак колегія суддів вважає, що в цій частині рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню. Відповідно до частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Результат розгляду: partial