Рішення адміністративного суду від 2022-09-27 00:00:00+03

[PERSON] звернувся до Київського районного суду м. Полтави з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, в якому просив: стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області нараховане і не отримане щомісячне довічне грошове утримання в сумі 1622949,13 грн., інфляційні збитки 137808,63 грн., 3 % річних в розмірі 48688 грн., пеню в сумі 50644,90 грн., 150000 грн. моральної шкоди, а всього 2010090,66 грн. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 16.11.2021 р., яка залишена без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 26.09.2022 р., справу за позовом [PERSON] до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про стягнення заборгованості по виплаті щомісячного довічного грошового утримання, штрафних санкцій та моральної шкоди направлено за підсудністю до Полтавського окружного адміністративного суду. Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 28.01.2022 р. закрито провадження у справі за адміністративним позовом [PERSON] до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області в частині позовних вимог про стягнення із Головного управління Пенсійного Фонду України в Полтавській області на користь позивача нарахованого та не отриманого щомісячного довічного грошового утримання в сумі 1622949,13 грн. та 150000 грн. моральної шкоди. Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 28.01.2022 р. у задоволенні позовних вимог [PERSON] про стягнення на користь позивача інфляційних збитків в розмірі 137808,63 грн., 3 % річних в розмірі 48688 грн. та пені в сумі 50644,90 грн. Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 28.01.2022 р. та направити справу для продовження розгляду до іншого суду за встановленою підсудністю. В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме: вимог Цивільного кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та на не відповідність висновків суду обставинам справи, оскільки вказаний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства судом загальної юрисдикції. Відповідач подав до суду апеляційної інстанції письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (в подальшому - КАС України), суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Судовим розглядом встановлено, що рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 31.08.2020 р. у справі № 440/1571/20, яке залишено без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 16.11.2020 р., частково задоволено позов [PERSON] до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, а саме: визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області від 04.03.2020 р. № 328; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області здійснити перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці [PERSON] у розмірі 90 % грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, на підставі довідки про суддівську винагороду від 25.02.2020 р. № 01-46/74/2020, виданої Апеляційним судом Полтавської області, з урахуванням фактично виплачених сум, починаючи з 19.02.2020 р.; в іншій частині позовних вимог відмовлено. 24.11.2020 р. позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив виконати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 31.08.2020 р. 02.12.2020 р. Полтавським окружним адміністративним судом видано виконавчий лист № 440/1571/20. 14.12.2020 р. державним виконавцем ВПВР Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 440/1571/20. 11.01.2021 р. позивач звернувся до відповідача із заявою в якій просив виконати вимоги постанови державного виконавця від 14.12.2020 р., за результатами розгляду якої листом Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області від 08.02.2021 р. позивача повідомлено, що на виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 31.08.2020 р. у справі № 440/1571/20, яке залишено без змін постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 16.11.2020 р., позивачу проведено перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, починаючи з 19.02.2020 р., відповідно до покладених на Головне управління зобов`язань. [PERSON] звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на користь позивача нарахованого і не отриманого щомісячного довічного грошового утримання в сумі 1622949,13 грн. за період з 19.02.2020 р. по 28.02.2021 р. Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 30.03.2021 р. у справі № 440/2675/21, яка залишена без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 16.07.2021 р., відмовлено у відкритті провадження у вказаній справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 170 Кодексу адміністративного судочинства України. Позивач, вважаючи, що відповідачем відповідні виплати його грошового довічного утримання не виплачені в строк, передбачений чинним законодавством звернувся до суду з цим позовом про стягнення з відповідача інфляційних втрат, 3% річних та пені. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ГУПФ України в Полтавській області не є боржником, що прострочив виконання грошового зобов`язання, у розумінні статті 625 Цивільного Кодексу України, у зв`язку з чим вимоги статей 549 та 625 Цивільного Кодексу України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, а питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення, встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 р., № 159, проте, позивачем не заявлено відповідних вимог, а позовна заява не вмотивована відповідними підставами. Суд апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав. Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних особистих прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є зазвичай фізична особа (стаття 19 Цивільного процесуального кодексу України). Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих правовідносин з їх специфічними суб`єктами та їх підпорядкованістю. Таким чином, загальними критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути і пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ. Отже, спори, які виникають у судах у зв`язку з невиконанням суб`єктом владних повноважень своїх функцій (щодо його незаконних дій та/або зобов`язання до виконання таких повноважень), та ухвалення за результатами розгляду цих спорів судових рішень не змінює правову природу та характер правовідносин, які виникли між сторонами, а тому спори щодо порушення своїх зобов`язань суб`єктом владних повноважень, зокрема щодо перерахування, нарахування, виплати грошових сум, у тому числі після судового рішення або на його виконання, повинні розглядатись судами за юрисдикцією, визначеною відповідно до характеру цих правовідносин. Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом. Відповідно до Положення "Про Пенсійний фонд України", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.2014 р. № 280, Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню. Одним із завдань Пенсійного фонду є забезпечення своєчасного і в повному обсязі фінансування та виплати пенсій, допомоги на поховання та інших виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів Пенсійного фонду України та інших джерел, визначених законодавством. Тобто, Пенсійний фонд України, як суб`єкт владних повноважень, наділений владними управлінськими функціями, а правовідносини, які виникли між сторонами, є публічно-правовими та такими, що виникли з приводу соціальних гарантій. Згідно із ч. 3 ст. 11 Цивільного кодексу України, ч. 1 ст. 13 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України визначив зобов`язання як правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно із ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Цивільне зобов`язання передбачає наявність обов`язку боржника відносно кредитора, якому кореспондується право кредитора вимагати у боржника виконання відповідного обов`язку, і таке зобов`язання, відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 11 Цивільного кодексу України може виникати на підставі договорів та інших правочинів, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інших юридичних фактів, безпосередньо з актів цивільного законодавства тощо. Частиною 2 статті 4 Цивільного кодексу України встановлено, що основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Загальні підходи до визначення змісту порушення зобов`язань містяться в статті 610 Цивільного кодексу України, а саме, відповідно до якої порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України передбачений обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України) виникає обов`язок сплатити кредитору разом із сумою основного боргу суму інфляційних втрат як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та 3% річних від простроченої суми. У кредитора при цьому, згідно із ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України виникає кореспондуюче право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат та 3 % річних за період прострочення сплати основного боргу. Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних, відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" також передбачено проведення компенсаційних виплат відповідно до коефіцієнту проросту споживчих цін за порушення термінів виплати доходів громадян, передбачених цим законом. Правова природа такої відповідальності не відрізняється від правової природи відповідальності, яка виникає на підставі статті 625 Цивільного кодексу України в частині її акцесорного характеру та похідної правової природи спору. Таким чином, враховуючи акцесорний характер, визначених статтею 625 Цивільного кодексу України та Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" зобов`язань, спори про відшкодування, передбачених ними грошових сум, з огляду на їх похідний характер від основного спору, підлягають розгляду за правилами тієї юрисдикції, за правилами якої підлягає розгляду основний спір, у зв`язку з чим, вказана справа підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства, оскільки вони стосуються виплати частини доходів у вигляді довічного грошового утримання (адміністративні правовідносини), які Пенсійний орган зобов`язаний призначити за рішенням адміністративного суду. Аналогічний висновок щодо застосування вимог процесуального права, викладений в постановах Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 р. у справі № 761/10730/18, від 19.06.2019 р. у справі № 646/14523/15-ц, від 07.04.2020 р. у справі № 910/4590/19, від 05.05.2020 р. № 761/218908/16-ц, від 07.07.2020 р. у справі № 296/10217/15-ц, від 22.09.2020 р. у справі № 918/631/19, від 09.02.2021 р. у справі № 520/17342/18. Відповідно до ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Як вбачається з позовних вимог [PERSON] , позивач вважає, що відповідачем у справі не виконано рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 31.08.2020 р. у справі № 440/1571/20, у зв`язку з чим позивач просить стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на його користь інфляційні збитки 137808,63 грн., 3% річних в розмірі 48688 грн., пеню в сумі 50644,90 грн. Суд апеляційної інстанції зазначає, що не згода з виконанням судового рішення, оскаржується в порядку, встановленому статтею 383 Кодексу адміністративного судочинства України. Порядок оскарження рішення, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень в порядку ст. 382, ст. 383 Кодексу адміністративного судочинства України, прийнятого на виконання судового рішення, є більш оптимальним для особи, яка вважає що її права порушені, з огляду, зокрема, на положення частини п`ятої статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якої, розгляд заяви про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень здійснюється судом протягом 10 днів, з дня її отримання. Таким чином, обраний позивачем спосіб захисту не усуває юридичного конфлікту та не відповідає об`єкту порушеного права, а тому в такий спосіб неможливо захистити чи відновити право у разі визнання його судом порушеним. Аналогічний висновок щодо застосування вимог процесуального права, викладений в постанові Верховного Суду від 24.09.2020 р. у справі № 640/15623/19. Суд апеляційної інстанції зазначає, що вимоги про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, які прийняті (вчинені або не вчинені) на виконання судового рішення, в окремому судовому провадженні не розглядаються, а підлягають розгляду в порядку статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 238 Кодексу адміністративного судочинства України, суд закриває провадження у справі якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Згідно із ч. 1 ст. 319 Кодексу адміністративного судочинства України , судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу. Із врахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції вважає, оскільки правовідносини між сторонами спору в цій справі носять публічно-правовий характер, а заявлені позовні вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача на його користь інфляційних збитків в розмірі 137808,63 грн., 3 % річних в розмірі 48688 грн. та пені в сумі 50644,90 грн. є похідними від основного спору про нарахування виплати, перерахунку соціальних виплат, то рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 28.01.2022 р. підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі.

Результат розгляду: partial