Рішення адміністративного суду від 2022-06-02 00:00:00+03

[PERSON] звернулася до Черкаського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області (далі - відповідач, ГУ ПФУ в Черккаській області), у якому просила: - визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області у призначенні пенсії по інвалідності державного службовця, відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723-XII; - скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області №971010186158 від 21.09.2021 про відмову у призначенні пенсії по інвалідності державного службовця, відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723-XII; - зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області призначити та здійснити нарахування й виплату з 20.09.2021 пенсії державного службовця, відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723-XII у розмірі 60% від заробітної плати, зазначеної у довідках №166/23-00-10-0225 від 16.09.2021 та №167/23-00-10-0225 від 16.09.2021. Також просила встановити судовий контроль за виконанням рішення суду. Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2022 року позов задоволено частково, визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області у призначенні [PERSON] пенсії по інвалідності державного службовця, відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723-XII, визнати протиправними та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області №971010186158 від 21.09.2021 про відмову у призначенні [PERSON] пенсії по інвалідності державного службовця, відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723-XII, зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області повторно розглянути заяву [PERSON] від 20.09.2021 про перехід на інший вид пенсії та прийняти рішення з урахуванням висновків суду. В решті позову відмовлено. Не погоджуючись із таким судовим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить його змінити, та задовольнити позовні вимоги у заявлений нею спосіб, а саме: зобов`язати відповідача призначити та здійснити нарахування та виплату пенсії з 20.09.2021 пенсію державного службовця відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу`у розмірі 60% від заробітної плати, зазначеної у довідках №166/23-00-10-0225 від 16.09.2021 та №167/23-00-10-0225 від 16.09.2021, а також встановити судовий контроль за виконанням судового рішення. В апеляційній скарзі апелянт наполягає на тому, що є інвалідом ІІ групи, має стаж роботи на посаді державної служби понад 20 років, перед зверненням за призначенням пенсії працювала на посаді, віднесеній до посад державних службовців, тому має право на призначення пенсії по інвалідності згідно статті 37 Закону України «Про державну службу». При цьому апелянт вважає, що за умов встановлення приналежності її стажу до стажу державної служби, задоволення позовних вимог шляхом зобов`язання відповідача повторно розглянути її заяву не забезпечує повного поновлення її прав та не убезпечує від повторного звернення до суду. Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 11.05.2022 відкрито апеляційне провадження, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження. Відповідачем відзив на апеляційну скаргу не подавався. Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів встановила наступне. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] у період з 01.08.1986 до 06.11.1986 працювала у Держстраху м. Сміла, з 10.11.1986 до 28.10.1994 в управлінні Держстраху Черкаської області (HACK «Оранта»), з 31.10.1994 до 24.04.1997 в ДПА по Придніпровському району (ДПІ по Придніпровському району), з 25.04.1997 до 30.09.2004 працювала в Державній податковій інспекції у м. Черкаси (ДПА у м. Черкаси), з 01.10.2004 до 03.04.2012 в Державній податковій інспекції у місті Черкаси (Черкаська ОДПІ), з 04.04.2012 до 01.07.2013 в Державній податковій інспекції у м. Черкаси Черкаської області, з 02.07.2013 до 11.02.2015 в Державній податковій інспекції у м. Черкаси Головного управління Міндоходів у Черкаській області, з 12.02.2015 до 23.05.2017 в Державній податковій інспекції у м. Черкаси Головного управлінні ДФС України у Черкаській області, з 24.05.2017 до 28.08.2019 в Головному управлінні ДФС України у Черкаській області, та з 29.08.2019 до 30.06.2020 в Головному управлінні ДПС України у Черкаській області на посадах, віднесених до посад державної служби. Позивач 24.03.1995 прийняла присягу Державного службовця України. Згідно довідки Головного управління ДПС у Черкаській області від 16.09.2021 №2115/Н/23-00-11-0134 стаж державної служби [PERSON] станом на 30.06.2020 складає 33 роки 10 місяців 25 днів. Наказом Головного управління ДПС у Черкаській області від 30.06.2020 №132-о позивач звільнена із займаної посади згідно з пунктом 3 частини першої статті 83, статті 86 Закону України «Про державну службу» за угодою сторін. Також згідно з довідкою до акту огляду МСЕК від 23.10.2012 позивач є особою з інвалідністю ІІ групи (загальне захворювання) й отримує пенсію по інвалідності на підставі Закону №1058-IV. Позивач звернулася до відповідача із заявою від 20.09.2021 про перехід на пенсію відповідно до Закону України «Про державну службу». Рішенням №971010186158 від 21.09.2021 відповідач відмовив позивачу у призначенні пенсії відповідно до статті 37 Закону №3723-ХІІ, у зв`язку з тим, що посади, які обіймала позивач в органах державної податкової служби не віднесено до відповідних категорій посад державної служби, передбачених статтею 25 Закону №3723-ХІІ, а також з тієї підстави, що позивач не досягла 60-річного віку. Вважаючи зазначене рішення відповідача протиправним, позивач звернулася до суду з адміністративним позовом. Переглядаючи рішення суду першої інстанції від 24.02.2022, колегія суддів бере до уваги, що статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Принципи, правові та організаційні засади забезпечення державної служби, зокрема порядок реалізації права на пенсійне забезпечення державних службовців, визначається Законом України від 10.12.2015 № 889-VIII "Про державну службу" (далі - Закон №889-VIII). Відповідно до пункту 2 розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №889-VIII з 01.05.2016 втратив чинність Закон України від 16.12.1993 № 3723-XII "Про державну службу" (далі - Закон № 3723-XII) крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у п. 10 і 12 цього розділу. Зокрема, п. 10, 12 розд. ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 889-VIII передбачено, що державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону № 3723-XII та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статтею 37 Закону № 3723-XII у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців. Для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону №3723-XII та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-XII у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців. Виходячи з наведеної норми, за наявності в особи станом на 01.05.2016 певного стажу державної служби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років незалежно від того, чи працювала особа станом на 01.05.2016 на державній службі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону №3723-XII, але за такої умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців. Частиною першою статті 37 Закону №3723-XIІ встановлено, що на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону №1058-IV, за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абз. 1 ч. 1 статті 28 згаданого Закону, у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 01 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування. Водночас, за приписами частини дев`ятої статті 37 Закону №3723-XII визначено, що пенсія по інвалідності у розмірах, передбачених частиною першою цієї статті, призначається за наявності страхового стажу, встановленого для призначення пенсії по інвалідності відповідно до Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон № 1058-IV) особам, визнаним інвалідами І або II групи у період перебування на державній службі, які мають стаж державної служби не менше 10 років, а також особам з числа інвалідів І або II групи незалежно від часу встановлення їм інвалідності, які мають не менше 10 років стажу державної служби на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, якщо безпосередньо перед зверненням за призначенням такої пенсії вони працювали на зазначених посадах. Пенсія по інвалідності відповідно цього Закону, призначається незалежно від причини інвалідності за умови припинення державної служби. Якщо зазначені особи повертаються на державну службу, виплата пенсії по інвалідності припиняється на період до звільнення з роботи або досягнення ними граничного віку перебування на державній службі (частина десять статті 37 Закону №3723-XII). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 (справа №822/524/18) суд на підставі аналізу зазначених вище норм законодавства зазначив, що законодавство не пов`язує нарахування пенсії по інвалідності з такою умовою, як досягнення певного віку. Відтак, посилання відповідача в оскаржуваному рішенні на те, що позивач не досягла 60-річного віку як на підставу для відмови у переведенні з пенсії по інвалідності на пенсію державного службовця по інвалідності, є протиправними та не узгоджуються з положеннями чинного законодавства. Також стосовно відсутності у позивача необхідного стажу державної служби колегія суддів зазначає, що [PERSON] у період з 01.08.1986 по 30.06.2020 перебувала на державній службі, що підтверджується записами трудової книжки серії [NUMBER] та довідкою Головного управління ДПС у Черкаській області від 16.09.2021 №2115/Н/23-00-11-0134. Посилання відповідача на те, що посади, які займала позивач не відносяться до посад державної служби є необґрунтованими, виходячи з наступного. Відповідач визнає, що загальний стаж позивача складає 44 роки 3 місяці 7 днів. З них, як стверджує позивач, та такі доводи підтверджуються довідкою ГУ ДПС у Черкаській області №2115/Н/23-00-11-0134 від 16.09.2021 та записами трудової книжки, 33 роки 10 місяців 25 днів стажу державної служби. Відтак, станом на 01.05.2016 року стаж державної служби позивача становив понад 20 років. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 25 липня 2012 року №680 "Питання присвоєння рангів державним службовцям та визначення співвідношень між рангами державних службовців і рангами посадових осіб місцевого самоврядування, з військовими званнями, дипломатичними рангами та іншими спеціальними званнями" затверджено Порядок присвоєння рангів державним службовцям. Відповідно Додатку 6 зазначеного порядку, співвідношення між рангами державних службовців і спеціальними званнями працівників органів державної служби вказано, що відповідні спеціальні звання посадових осіб податкової служби прирівнюються до рангів державного службовця. Отже, враховуючи, що [PERSON] є особою з інвалідністю ІІ групи, має стаж на посаді державної служби понад 20 років та перед зверненням за призначенням пенсії працювала на посаді, віднесеній до посад державних службовців, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач має право на призначення пенсії по інвалідності згідно зі статтею 37 Закону №3723-XII, а тому наявні правові підстави для переведення позивача з пенсії по інвалідності, призначеної їй відповідно до Закону №1058-IV, на пенсію державного службовця по інвалідності ІІ групи відповідно до Закону №3723-XII. Вказаний висновок узгоджується з висновком Великої палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 13.02.2019 року у зразковій справі № 822/524/18. Також колегія суддів звертає увагу, що ЄСПЛ у п. 52, 56 рішення від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у світлі практики Суду. На думку ЄСПЛ, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника. Таким чином, у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи. Водночас, колегія суддів вважає, що обраний судом першої інстанції спосіб захисту прав позивача, зокрема щодо зобов`язання повторно розглянути заяву від 20.09.2021 з урахуванням висновків суду про наявність стажу державної служби понад 20 років, не забезпечує повного відновлення прав позивача та ставить її в умови правової невизначеності. Відповідно до частини третьої статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України суд наділений повноваженнями щодо зобов`язання відповідача прийняти рішення у разі встановлення факту порушення прав, свобод чи інтересів позивача і необхідність їх відновлення таким способом, який би гарантував повний захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечував його виконання та унеможливлював необхідність наступних звернень до суду. Також стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, були порушені, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо такепорушення було вчинено особами, які здійснювати свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним засобом необхідно розуміти таке, що призводить до потрібних результатів, наслідків, що дають найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Отже, якщо відмова відповідного органу визнана судом протиправною, а іншого варіанту поведінки у суб`єкта владних повноважень за законом не існує, суд має право зобов`язати такий орган влади вчинити конкретні дії, які б гарантували захист законних прав і свобод позивача, оскільки це і є основним завданням адміністративного судочинства. При цьому зобов`язання судом суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, які належать до його компетенції не є привласненням судом собі таких повноважень і функцій відповідача, оскільки суд не вирішує в цьому разі питання про надання певного статусу, не призначає допомогу у певному розмірі, а лише зобов`язує державний орган вчинити дії у спосіб, на підставі та в межах повноважень, визначених законодавством. Виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов правильних висновків у справіі, проте обрав спосіб захисту позивача, який не забезпечує повного повновлення її прав. Разом з тим, колегія суддів не знаходить підстав для встановлення судового контролю за виконанням судового рішення, оскільки відсутні підстави вважати, що відповідач ухилятиметься від виконання. Позивач в цій частині не навів переконливих та достатніх доказів на підтримку своєї позиції. За таких обставин, судова колегія знаходить правові підстави для зміни рішення суду першої інстанції від 24 лютого 2022 року та часткового задоволення апеляційної скарги [PERSON] . Відповідно до статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Підстави для перерозподілу судових витрат у даній справі відсутні.

Результат розгляду: partial