Рішення адміністративного суду від 2022-02-07 00:00:00+02

в серпні 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до \~\~Військової частини [NUMBER] , в якому просив: - визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати йому грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 04 квітня 2019 року; - зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 04 квітня 2019 року; - визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за виконання службових обов`язків у вихідні, неробочі та святкові дні за період з 2017 року по 2019 рік; - зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за виконання службових обов`язків у вихідні, неробочі та святкові дні за період з 2017 року по 2019 рік. Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2019 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини [NUMBER] ( [ADDRESS] , ЄДРПОУ [NUMBER] ) щодо ненарахування та невиплати [PERSON] ( [ADDRESS] ,інд.код [NUMBER] ) грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 04.04.2019. Зобов`язано Військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити [PERSON] грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 по 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 04.04.2019 Зобов`язано Військову частину [NUMBER] розглянути звернення [PERSON] від 28.05.2019 в межах норм чинного законодавства. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено за необґрунтованістю. 06 вересня 2021 року представник позивача звернувся до суду першої інстанції з заявою про виправлення описки в рішенні Житомирського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2019 року. Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2021 року в задоволенні заяви відмовлено. Не погодившись із прийнятою ухвалою, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та ухвалити постанову про задоволення заяви. Відповідач своїм правом, передбаченим ст.300, 304 КАС України не скористався та не подав відзив на апеляційну скаргу. Сьомий апеляційний адміністративний суд ухвалою від 13 грудня 2021 року, з урахуванням п.7 ч.1 ст.306, ст.307, п. 2 ч. 1 \~\~ст. 311 КАС України, \~\~вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. За таких умов згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України при розгляді справи в порядку письмового провадження фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши апеляційну скаргу в межах її доводів та вимог, \~колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, ухвалу суду першої інстанції скасувати, прийняти постанову, якою заяву представника позивача про виправлення описки в рішенні Житомирського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2019 року - задовольнити, виходячи з наступного. Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду неоспорені факти про те, що [PERSON] звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить: - визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати йому грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 04 квітня 2019 року; - зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 04 квітня 2019 року; - визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за виконання службових обов`язків у вихідні, неробочі та святкові дні за період з 2017 року по 2019 рік; - зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за виконання службових обов`язків у вихідні, неробочі та святкові дні за період з 2017 року по 2019 рік. Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 11.12.2019 року позов задовольнити частково. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини [NUMBER] ( [ADDRESS] , ЄДРПОУ [NUMBER] ) щодо ненарахування та невиплати [PERSON] ( [ADDRESS] .інд.код. [NUMBER] ) грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 04.04.2019. Зобов`язано Військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити [PERSON] грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 по 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 04.04.2019 Зобов`язано Військову частину [NUMBER] розглянути звернення [PERSON] від 28.05.2019 в межах норм чинного законодавства. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено за необґрунтованістю. Не погодившись із судовим рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Встановивши невідповідність апеляційної скарги вимогам ст.296 КАС України, Сьомим апеляційним адміністративним судом відповідно до ухвали від 21 січня 2020 року залишено апеляційну скаргу Військової частини [NUMBER] без руху. При цьому особі, яка подала апеляційну скаргу, запропоновано протягом п`яти днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху усунути недоліки апеляційної скарги. Оскільки недоліки апеляційної скарги усунуті не були, суд апеляційної інстанції від 18 лютого 2020 року повернув апеляційну скаргу апелянту. На підставі рішення Житомирського окружного адміністративного суду у даній справі, 10.03.2020 року було видано два виконавчих листи, які 31.03.2020 року були направлені до відділу ДВС за територіальною юрисдикцією. Однак, вказані виконавчі листи 09.04.2020 року міжрайонним відділом ДВС по Близнюківському, Лозівському районах та місту Лозова Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції м. Харків повернуті стягувачу без виконання, у зв`язку з тим, що у виконавчому листі не вказана повна адреса боржника Військової частини [NUMBER] . Також, згідно перевірки даних в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань за кодом ЄДРПОУ 27615275 боржника, інформацію про боржника - Військової частини [NUMBER] не знайдено. 06 вересня 2021 року на адресу суду першої інстанції надійшла заява позивача про виправлення описки у рішенні суду, а саме змінити в резолютивній частині рішення суду першої інстанції \~адресу і код ЄДРПОУ Військової частини [NUMBER] . Відмовляючи в задоволенні заяви суд першої інстанції виходив з того, що на підтвердження інформації, що Військова частина [NUMBER] знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та має код ЄДРПОУ [NUMBER] до матеріалів справи не надано жодного доказу, у зв`язку з чим відсутні підстави для внесення виправлень. Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне. Так, апелянт зазначає, що перед пред`явленням адміністративного позову, позивачем, шляхом доступу до сайту Мін`юсту було з`ясовано, що відомості про відповідача відсутні в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських \~формувань як по назві так і по коду, оскільки відповідно до чинних норм про державну таємницю, дані про деякі військові частини можуть не вноситись до державних реєстрів. У зв`язку з чим, апелянт вказує, що враховуючи відсутність відомостей щодо відповідача в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських \~формувань, ідентифікаційний код Військової частини [NUMBER] в позові зазначено, останній який був вказаний відповідачем у довідці №542 від 04.04.2019 року. Водночас, колегія суддів звертає увагу, що в матеріалах справи міститься запит адвоката позивача до Міноборони України, Військовою частиною [NUMBER] було надано відповідь від 06.05.2020 року, якою повідомлено, що дійсно, відповідно до Закону України \~"Про державну таємницю", наказу начальника Генерального штабу Збройних сил України від 30.06.1999 року № 43 \~до переліку конфіденційної інформації належать відомості щодо військових організацій та їх відокремлених підрозділів ЗСУ, яким присвоєні ідентифікаційні коди директивами Міністерства оборони України. Повідомлено, що відповідно до ст. наказу СБУ від 12.08.2005 року №440, та п.4 ст.16 розділу ІІ Закону України "Про державну реєстрацію юридичних та фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" дані, що становлять державну таємницю не заносяться у тому числі і про військову частину [NUMBER] . Також, повідомлено, що за обліковими даними військової частини [NUMBER] Військова частина [NUMBER] знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до Житомирського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом, [PERSON] свої позовні вимоги обґрунтований \~зокрема довідками Військової частини [NUMBER] \~від 03.10.2018 року №2560/25, \~та від 04.04.2019 року № 542, які були предметом дослідження судом першої інстанції при прийнятті рішення. Досліджуючи зміст вказаних довідок, судом апеляційної інстанції встановлено, що в кутовому штампі довідки від 03.10.2018 року №2560/25 зазначено ідентифікаційний код [NUMBER] , при цьому у кутовому штампі довідки 04.04.2019 року № 542 зазначено ідентифікаційний код \~ [NUMBER] . Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що приймаючи рішення суд першої інстанції в резолютивній частині рішення зазначив, адресу та ідентифікаційний код Військової частини [NUMBER] , який зазначений у довідці від 04.04.2019 року № 542 (м.Лозова, Лозівський р-н, Харківська обл., 64602, ЄДРПОУ 27615275). Водночас, колегія суддів звертає увагу, що в матеріалах справи міститься відповідь Військової частини [NUMBER] від 31.08.2020 року, яка надана на запит адвоката позивача, де зазначено, що в кутовому штампі довідки від 04.04.2019 року №542 допущено помилку в ідентифікаційному коді [NUMBER] . Спільною дериктивою Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 10.06.2015 року №Д-322/1/18дск Військовій частині [NUMBER] надано ідентифікаційний код [NUMBER] . Згідно частини першої статті 253 КАС України, суд, який постановив судове рішення, може з власної ініціативи або за заявою учасника справи чи іншої заінтересованої особи виправити допущені в судовому рішенні цього суду описки, очевидні Частиною 1 ст.17 Закону України „Про виконання рішення та застосування практики Європейського Суду з прав людини" визначено, що суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основних свобод та протоколи до неї і практику Європейського суду, як джерела права. Зокрема, у справі Delcourt v. Belgium Європейський суд зазначив, що у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції (Європейська конвенція про захист прав людини і основних свобод 1950 року, ратифікована Законом України від 17.07.1997 475/97 право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення. У справі Bellet v. Frаnсе Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Отже, як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. Статтею 2, ч. 2 ст. 14 КАС України та ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» регламентовано, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. При цьому, у ст. 370 КАС України додатково закріплено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами; невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Так, у пункті 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 червня 2009 року № 16-рп/2009 (справа щодо конституційності окремих положень Кримінально-процесуального кодексу України) Конституційний Суд України зазначив, що відповідно до положень Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання; обов`язковість рішень суду є однією із основних засад судочинства, яка гарантує ефективне здійснення правосуддя; виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової. З огляду на це, посилення судового контролю за виконанням судових рішень та наділення суду з цією метою правом накладати штрафні санкції є заходом для забезпечення конституційного права громадян на судовий захист. Крім того, у Рішенні від 26 червня 2013 р. № 5-рп/2013 (справа щодо офіційного тлумачення положень п. 2 ч. 2 ст. 17, п. 8 ч. 1 ст. 26, ч. 1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження») Конституційний Суд України зазначив, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень складовою права на справедливий судовий захист (абзац 5 п.п. 2.1 п. 2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013); набрання судовим рішенням законної сили є юридичною подією, з настанням якої виникають, змінюються чи припиняються певні правовідносини, а таке рішення набуває нових властивостей; основною з цих властивостей є обов`язковість - сутнісна ознака судового рішення як акта правосуддя (підпункт 2.4 мотивувальної частини Рішення від 23 листопада 2018 року № 10-р/2018); невід`ємною складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення. Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 р. № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012). Конституційний Суд України у Рішенні від 26 червня 2013 року взяв до уваги практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), який, зокрема, в пункті 43 рішення у справі «Шмалько проти України» (заява № 60750/00) вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43). За позицією Конституційного Суду України, висловленою у Рішенні від 15 травня 2019 року № 2-р(II)/2019 (справа щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ч. 2 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» (щодо забезпечення державою виконання судового рішення)) судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина, і саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до ч. 2 ст. 55 Конституції України (абзац 15 п. 3 мотивувальної частини Рішення від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002); право на судовий захист є гарантією реалізації інших конституційних прав і свобод, їх утвердження й захисту за допомогою правосуддя (абзац 8 п. 2.1 п. 2 мотивувальної частини Рішення від 23 листопада 2018 року № 10-р/2018). Отже, як випливає з наведеного, держава повинна повною мірою забезпечити реалізацію гарантованого ст. 55 Конституції України права кожного на судовий захист. Колегія суддів зазначає, що виконання рішення суду є невід`ємною частиною права на справедливий суд. Судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України. За кожним судовим рішенням, яке набрало законної сили, за заявою осіб, на користь яких воно ухвалено, суд видає один виконавчий лист. Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що представник позивача з метою належного виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2019 року \~вперше звернувся до суду першої інстанції з заявою про перегляд вказаного рішення за нововиявленим обставинами, оскільки виконання рішення суду є неможливим, у зв`язку з невірним зазначенням ЄДРПОУ та адреси відповідача. На думку заявника, вказана обставина була істотною для справи, та не була встановлена судом першої інстанції на час розгляду справи, тобто є нововиявленою для перегляду судового рішення. Житомирський окружний адміністративний суд ухвалою від 12 квітня 2021 року, яку залишено без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 06 липня 2021 року, відмовив у задоволенні заяви [PERSON] про перегляд рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2019 року за нововиявленими обставинами та залишено дане судове рішення в силі. Не погоджуючись із вказаними рішеннями, позивач звернувся до Верховного Суду для їх оскарження. Постановою Верховного Суду від 20 серпня 2021 року відмовлено у відкритті касаційного провадження. Водночас, колегія суддів звертає увагу, що приймаючи вказану постанову, Верховний Суд дійшов висновку, що помилка у зазначенні ЄДРПОУ та адреси відповідача не є підставою для перегляду рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2019 року за нововиявленими обставинами. Проте, Верховний Суд звернув увагу, на приписи частини першої статті 253 КАС України, в якій обумовлено, що суд, який постановив судове рішення, може з власної ініціативи або за заявою учасника справи чи іншої заінтересованої особи виправити допущені в судовому рішенні цього суду описки, очевидні арифметичні помилки незалежно від того, набрало судове рішення законної сили чи ні. Таким чином, Верховний Суд дійшов висновку, що помилка у зазначенні ЄДРПОУ та адреси відповідача може бути підставою для виправлення описки у судовому рішенні судом, який його ухвалив. З огляду на встановлені судом апеляційної інстанції обставин, колегія суддів вважає, що заява представника позивача про виправлення описки в рішенні Житомирського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2019 року підлягає задоволенню. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Результат розгляду: granted