Рішення адміністративного суду від 2023-06-20 00:00:00+03

В серпні 2023 року позивач - [INFO] звернувся в суд з позовом до громадянина Ісламської Республіки Пакистан [PERSON] , в якому просив продовжити строк затримання з метою забезпечення примусового видворення за межі території України. В обґрунтування заявлених вимог зазначав те, що видворити відповідача за межі території України на даний час неможливо, оскільки відсутнє будь-яке авіасполучення та морське сполучення з території України з 24.02.2022 року у зв`язку із збройною агресією російської федерації на території України. Здійснити виїзд з території України можливо лише суходолом через країни: Республіка Польща, Угорщина, Румунія, Словацька Республіка та Республіка Молдова, однак жодна з перелічених країн немає взаємовідносин з Ісламською Республікою Пакистан, при яких громадянам даної країни непотрібна віза для відвідування цих країн. Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 23 травня 2023 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено. Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, [INFO] оскаржив його в апеляційному порядку, який, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, порушення судом норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким адміністративний позов задовольнити. Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що існують причини, передбачені ч. 11 ст. 289 КАС України, що є достатньою підставою для продовження строку затримання іноземця. В судовому засіданні представник позивача підтримав подану апеляційну скаргу, вважає оскаржене рішення суду незаконним та повністю підтримав доводи, зазначені у апеляційній скарзі. Представник відповідача заперечив проти апеляційної скарги, вважає оскаржене рішення суду законним та обґрунтованим та просив апеляційну скаргу залишити без задоволення. Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, дослідивши наявні у справі письмові докази та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 28.11.2022 року відповідача примусово видворено та затримано з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі України, строком на шість місяців, з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні. Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 28.12.2022 рішення Корольовського районного суду м. Житомир від 28.11.2022 в частині примусового видворення відповідача за межі території України скасовано та прийняте нове рішення про відмову у задоволенні позову, рішення в частині затримання відповідача з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України строком до 6 місяців залишено без змін (а.с.18-22). 24.01.2023 року співробітниками [INFO] було прийнято рішення про примусове повернення з України громадянина Ісламської Республіки Пакистан [PERSON] , [INFO] , у термін до 26.01.2023 року (а.с.23). 24.01.2023 року у громадянина Ісламської Республіки Пакистан [PERSON] було відібрано розписку про отримання зазначеного рішення, в якій останній зобов`язувався залишити територію України до 26.01.2023 року (а.с.24). 16.05.2023 року позивачем прийнято рішення про примусове видворення за межі території України громадянина Ісламської Республіки Пакистан [PERSON] , [INFO] (а.с.26-28). Відповідач перебуває на території України незаконно та не може отримати візу на перебування в Україні. На даний час вирішується питання щодо можливості видворення відповідача через треті країни. Враховуючи наведене, позивач звернувся із позовом до суду щодо продовження строку затримання з метою забезпечення примусового видворення до шести місяців. Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що чинним законодавством наведено вичерпний перелік підстав, які передбачають неможливість примусового видворення особи, а продовження строку затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, можливе лише за їх наявності. Такі висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи та є помилковими, виходячи з наступного. Згідно ч. 2 ст. 14 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", іноземці та особи без громадянства в разі незаконного перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України затримуються та в разі, якщо порушення ними законодавства України не передбачає кримінальної відповідальності, повертаються до країни попереднього перебування у встановленому порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 26 цього Закону, іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення. Частиною 5 статті 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" передбачено, що іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення. Згідно ч. 1 ст. 30 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави. Отже, з системного аналізу наведених правових норм слідує, що примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства мають передувати дві обставини: 1) прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове повернення; 2) ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення. Відповідно до частини 1 статті 289 КАС України, за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів: 1) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України; 2) затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; 3) взяття іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації; 4) зобов`язання іноземця або особи без громадянства внести заставу. Строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, або особою без громадянства цей строк може бути продовжений, але не більш як на вісімнадцять місяців (ч. 11 ст. 289 КАС України). З аналізу вказаних норм видно, що у справах про продовження строку затримання іноземця слід встановити наявність умов, а саме: неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, або особою без громадянства. З матеріалів справи видно, що особа відповідача ідентифікована, відповідач має діючий паспорт громадянина Ісламської Республіки Пакистан [NUMBER] , виданий 20.05.2022 року та дійсний до 19.05.2027 року (а.с. 64). При цьому, з матеріалів справи слідує, що на даний момент видворити відповідача за межі території України на даний час неможливо, оскільки відсутнє будь-яке авіасполучення та морське сполучення з території України з 24.02.2022 року у зв`язку із збройною агресією російської федерації на території України. Здійснити виїзд з території України можливо лише суходолом через країни: Республіка Польща, Угорщина, Румунія, Словацька Республіка та Республіка Молдова, однак жодна з перелічених країн немає взаємовідносин з Ісламською Республікою Пакистан, при яких громадянам даної країни непотрібна віза для відвідування цих країн. При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що позивач звернувся із даним позовом про продовження строку затримання з метою забезпечення примусового видворення за межі території України, а не задля ідентифікації, як помилково зазначив суд попередньої інстанції. Аналізуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав неможливості забезпечити примусове видворення відповідача, що є необхідною умовою для продовження строку затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, через що позовні вимоги є підставними та обґрунтованими, відтак підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про порушення судом норм матеріального і процесуального права, висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, через що судове рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового, яким адміністративний позов слід задовольнити.

Результат розгляду: granted