Рішення адміністративного суду від 2024-02-01 00:00:00+02

[PERSON] (далі за текстом також - позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (далі за текстом також - відповідач), в якому просив: - визнати дії ГУ ДМС у Харківській області щодо відмови прийняти декларацію [PERSON] про відмову від іноземного громадянства протиправними; - зобов`язати ГУ ДМС у Харківській області прийняти декларацію [PERSON] про відмову від іноземного громадянства. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2023 року адміністративний позов залишено без задоволення. Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач оскаржив його в апеляційному порядку, оскільки вважає, що судом першої інстанції ухвалено необґрунтоване рішення, з порушенням норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач наводить обставини справи та вказує, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, не прийняв до уваги того, що позивач здійснив всі залежні від нього дії для того, щоб у дворічний термін з моменту прийняття його до громадянства України відмовитись від нігерійського громадянства і у встановлений термін подав відповідачу документи, які свідчили, що він здійснив усі залежні від нього дії для відмови від іноземного громадянства, але результат відмови не може надати з незалежних від нього причин. За результатами апеляційного розгляду позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю. Від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому апеляційну скаргу просить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Відповідно до пункту третього частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також КАС України) суд \~апеляційної \~інстанції \~розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з таких підстав. Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що 28.12.2017 із заявою про прийняття до громадянства України відповідно до ст. 9 Закону України "Про громадянство України" на ім`я Президента України звернувся громадянин Федеративної Республіки Нігерія [PERSON] , місце народження м. Акпуго, Федеративна Республіка Нігерія. До заяви, серед інших документів, додано зобов`язання про припинення іноземного громадянства, відповідно до якого [PERSON] зобов`язався протягом двох років з моменту набуття громадянства України припинити громадянство Нігерії і подати до органу, що видав йому тимчасове посвідчення громадянина України, документ про припинення громадянства Нігерії. У разі неотримання ним з незалежних від нього причин документа про припинення громадянства Нігерії, [PERSON] зобов`язався подати декларацію про відмову від громадянства цієї держави і повернути національний паспорт громадянина Нігерії до уповноваженого органу цієї держави. 22.07.2019, згідно з Указом Президента України від 22.07.2019 за № 546/2019, позивача прийнято до громадянства України (підтверджується довідкою № 11182 від 14.09.2020). До моменту прийняття позивача до громадянства України він був громадянином Федеративної Республіки Нігерія, що підтверджується паспортом [NUMBER] . В січні 2021 року відповідач листом повідомив позивача про необхідність надання документу про припинення громадянства ФР Нігерія, виданого уповноваженим на це органом держави. Позивач листом від 20.07.2021 повідомив відповідача, що на початку 2021 року звернувся до ФР Нігерія з заявою про відмову від громадянства, проте станом на липень 2021 року офіційної відповіді не отримав. Листом від 30.07.2021 відповідач повідомив позивачу обставини відповідно до діючого законодавства, які є підставами для подання особою декларації про відмову від іноземного громадянства, та вказав на необхідність в найкоротший термін надати документ про припинення громадянства ФРН. 26.08.2021 позивач звернувся до відповідача із листом, в якому просив на підставі ст. 9 Закону України "Про громадянство" здійснити оформлення його відмови від громадянства ФРН за допомогою декларації про відмову від іноземного громадянства, та подав до відповідача лист-відповідь від 16.08.2021 відділу громадянства та підприємницької діяльності Міністерства внутрішніх справ Федеративної Республіки Нігерія, відповідно до якого позивачу відмовлено у припиненні громадянства ФРН, та просив вирішити питання про відмову від громадянства ФРН за допомогою декларації про відмову від іноземного громадянства, пославшись на те, що процедура припинення громадянства за ініціативою особи не здійснюється. Листом від 08.10.2021 відповідач повідомив позивача, що з урахуванням положень ст. 1 Закону України "Про громадянство", оскільки позивачу відмовлено у припиненні громадянства, відсутня можливість подати декларацію про відмову від іноземного громадянства. Додатково повідомлено, що 22.07.2021 сплив термін подачі документів про припинення громадянства ФРН. 16.12.2021 [PERSON] звернувся до ГУ ДМС України в Харківській області з листом, яким визначив обставини, що склалися, за умовами котрих він не може надати до міграційного органу доказів щодо припинення ним громадянства Нігерії, та подав декларацію про відмову від іноземного громадянства. На вказане звернення ГУ ДМС України в Харківській області 14.01.2022 надано відповідь, в якій повідомлено, що надана декларація не відповідає зразку, передбаченому Наказом МВС України від 16.08.2012 за № 715, та відсутні докази того, що процедура оформлення припинення громадянства здійснюється, проте наявні докази того, що у припиненні громадянства відмовлено, вказано на відсутність підстав для подання декларації про відмову від іноземного громадянства, декларацію про відмову від іноземного громадянство повернуто позивачу. Позивач, уважаючи, що своїми діями відповідач порушує право позивача на відмову від громадянства іншої держави за допомогою відповідної декларації, як передбачено Законом України «Про громадянство України», звернувся до суду з позовом у цій справі. Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що в спірних правовідносинах відповідач діяв відповідно до норм чинного законодавства. Надаючи правову оцінку встановленим обставинам та доводам учасників справи, суд апеляційної інстанції виходить з такого. Приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб визначає Закон України «Про громадянство України» від 18.01.2001 року за № 2235-III (далі - Закон № 2235-III). Статтею 9 Закону України «Про громадянство України» встановлені умови прийняття до громадянства України та визначені підстави, за наявності яких прийняття до громадянства України не допускається. Умовами прийняття до громадянства України є: 1) визнання і дотримання Конституції України та законів України; 2) подання декларації про відсутність іноземного громадянства (для осіб без громадянства) або зобов`язання припинити іноземне громадянство (для іноземців); Іноземці, які перебувають у громадянстві (підданстві) кількох держав, подають зобов`язання припинити громадянство (підданство) цих держав. Іноземці, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, замість зобов`язання припинити іноземне громадянство подають декларацію про відмову особи, якій надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, від іноземного громадянства. Іноземці із числа осіб, зазначених у частині двадцятій статті 4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", замість зобов`язання припинити іноземне громадянство подають декларацію про відмову від іноземного громадянства особи, яка отримала посвідку на тимчасове проживання на підставі частини двадцятої статті 4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства". Подання зобов`язання припинити іноземне громадянство не вимагається від іноземців, які є громадянами (підданими) держав, законодавство яких передбачає автоматичне припинення особами громадянства (підданства) цих держав одночасно з набуттям громадянства іншої держави, або якщо міжнародні договори України з іншими державами, громадянами яких є іноземці, передбачають припинення особами громадянства цих держав одночасно з набуттям громадянства України. Іноземці, які подали зобов`язання припинити іноземне громадянство, повинні подати документ про це, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту прийняття їх до громадянства України. Якщо іноземці, маючи всі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання такого документа, з незалежних від них причин не можуть отримати його, вони подають декларацію про відмову від іноземного громадянства; 3) безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років. Ця умова не поширюється на іноземців чи осіб без громадянства, які перебувають у шлюбі з громадянином України понад два роки, і на іноземців чи осіб без громадянства, які перебували з громадянином України понад два роки у шлюбі, що припинився внаслідок його смерті. Дворічний термін перебування у шлюбі з громадянином України не застосовується до іноземців і осіб без громадянства, яким було надано дозвіл на імміграцію відповідно до пункту 1 частини третьої статті 4 Закону України "Про імміграцію". Для осіб, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, термін безперервного проживання на законних підставах на території України встановлюється на три роки з моменту надання їм статусу біженця в Україні чи притулку в Україні, а для осіб, які в`їхали в Україну особами без громадянства, - на три роки з моменту в`їзду в Україну. Для іноземців та осіб без громадянства, які в установленому законодавством України порядку проходять військову службу за контрактом у Збройних Силах України, термін безперервного проживання на законних підставах на території України встановлюється на три роки з моменту набрання чинності контрактом про проходження військової служби у Збройних Силах України; 4) отримання дозволу на імміграцію. Ця умова не поширюється на осіб, яким надано статус біженця в Україні або притулок в Україні, та на іноземців і осіб без громадянства, які в установленому законодавством України порядку проходять військову службу у Збройних Силах України або які прибули в Україну на постійне проживання до набрання чинності Законом України "Про імміграцію" (7 серпня 2001 року) і мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про прописку або отримали посвідку на постійне проживання в Україні; 5) володіння державною мовою відповідно до рівня, визначеного Національною комісією зі стандартів державної мови; 6) наявність законних джерел існування. Ця умова не поширюється на осіб, яким надано статус біженця в Україні або притулок в Україні. Положення, передбачені пунктами 3-6 частини другої цієї статті, не поширюються на осіб, які мають визначні заслуги перед Україною, у тому числі на іноземців і осіб без громадянства, які в установленому законодавством України порядку проходять військову службу у Збройних Силах України та нагороджені державною нагородою, на осіб, прийняття яких до громадянства України становить державний інтерес для України, і на осіб, які отримали посвідку на тимчасове проживання на підставі частини двадцятої статті 4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства". До громадянства України не приймається особа, яка: 1) вчинила злочин проти людства чи здійснювала геноцид; 2) засуджена в Україні до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину (до погашення або зняття судимості) з урахуванням рівня загрози для національної безпеки держави; 3) вчинила на території іншої держави діяння, яке визнано законодавством України тяжким або особливо тяжким злочином. Положення частини п`ятої цієї статті не застосовуються до іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині двадцятій статті 4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", якщо компетентні органи України у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, встановлять, що такі рішення прийняті з політичних мотивів правоохоронними та/або судовими органами держави, яка вчинила акт агресії проти України, або держави, яка не визнає територіальну цілісність та суверенітет України або відмовляється визнавати протиправність посягань на територіальну цілісність та суверенітет України, зокрема, голосувала проти Резолюції Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй "Про територіальну цілісність України" від 27 березня 2014 року, № 68/262. Особа, яка набула громадянство України і подала декларацію про відмову від іноземного громадянства, зобов`язується повернути паспорт іноземної держави до уповноважених органів цієї держави. Вимога про взяття зобов`язання повернути паспорт іноземної держави не поширюється на осіб, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні. Датою набуття громадянства України у випадках, передбачених цією статтею, є дата видання відповідного Указу Президента України. Перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України визначено Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затверджених Указом Президента України № 215 від 27 березня 2001 року. Як зазначалось вище, Указом Президента України від 22.07.2019 за № 546/2019 [PERSON] прийнятий до громадянства України. Отже датою набуття \~громадянства України позивачем є дата 22 липня 2021 року, тому він повинен був протягом двох років з моменту набуття громадянства України виконати зобов`язання щодо припинення громадянства Нігерії. За матеріалами справи лист позивача з проханням про відмову від громадянства Нігерії Відділом громадянства та підприємницької діяльності Міністерством внутрішніх справ ФРН отримано 05 серпня 2021 року та листом від 16 серпня 2021 року надано відповідь, згідно з якою позивачу відмовлено у припиненні громадянства ФРН. 26.08.2021 позивач звернувся до відповідача із листом, в якому просив на підставі ст. 9 Закону України "Про громадянство" здійснити оформлення його відмови від громадянства ФРН за допомогою декларації про відмову від іноземного громадянства, та подав до відповідача лист-відповідь від 16.08.2021 відділу громадянства та підприємницької діяльності Міністерства внутрішніх справ Федеративної Республіки Нігерія, відповідно до якого позивачу відмовлено у припиненні громадянства ФРН, та просив вирішити питання про відмову від громадянства ФРН за допомогою декларації про відмову від іноземного громадянства, пославшись на те, що процедура припинення громадянства за ініціативою особи не здійснюється. Листом від 08.10.2021 відповідач повідомив позивача, що з урахуванням положень ст. 1 Закону України "Про громадянство", оскільки позивачу відмовлено у припиненні громадянства, відсутня можливість подати декларацію про відмову від іноземного громадянства. Додатково повідомлено, що 22.07.2021 сплив термін подачі документів про припинення громадянства ФРН. 16.12.2021 [PERSON] звернувся до ГУ ДМС України в Харківській області з листом, яким визначив обставини, що склалися, за умовами котрих він не може надати до міграційного органу доказів щодо припинення ним громадянства Нігерії, та подав декларацію про відмову від іноземного громадянства. На вказане звернення ГУ ДМС України в Харківській області 14.01.2022 надано відповідь, в якій повідомлено, що надана декларація не відповідає зразку, передбаченому Наказом МВС України від 16.08.2012 за № 715, та відсутні докази того, що процедура оформлення припинення громадянства здійснюється, проте наявні докази того, що у припиненні громадянства відмовлено, вказано на відсутність підстав для подання декларації про відмову від іноземного громадянства, декларацію про відмову від іноземного громадянство повернуто позивачу. Проте, як убачається з матеріалів справи, станом на час розгляду справи [PERSON] отримав нову відповідь Міністерства Внутрішніх Справ ФРН МІА/С&В/508/200 від 28.01.2022, відповідно до якої заявника повідомляли, що заяву про відмову від громадянства ФРН отримано 11.10.2020 і в додаток до попередньої відповіді від 05.08.2021, Міністерство внутрішніх справ ФРН повідомило, що на цей час заява [PERSON] про відмову від громадянства Нігерії знаходиться на розгляді і жодного рішення не прийнято (а.с. 45). Як зазначалось вище, у ст. 9 Закону України «Про громадянство України» указано, що іноземці, які подали зобов`язання припинити іноземне громадянство, повинні подати документ про це, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту прийняття їх до громадянства України. Якщо іноземці, маючи всі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання такого документа, з незалежних від них причин не можуть отримати його, вони подають декларацію про відмову від іноземного громадянства. Надаючи оцінку поняттю об`єктивних причин не виконання зобов`язання припинити іноземне громадянства, слід виходити зі змісту абзацу 13 статті 1 Закону № 2235-III, згідно з яким незалежна від особи причина неотримання документа про припинення іноземного громадянства - невидача особі, в якої уповноважені органи держави її громадянства (підданства) прийняли клопотання про припинення іноземного громадянства (підданства), документа про припинення громадянства (підданства) у встановлений законодавством іноземної держави термін (за винятком випадків, коли особі було відмовлено у припиненні громадянства (підданства) чи протягом двох років від дня подання клопотання, якщо термін не встановлено, або відсутність у законодавстві іноземної держави процедури припинення її громадянства за ініціативою особи чи якщо така процедура не здійснюється або вартість оформлення припинення іноземного громадянства (підданства) перевищує половину розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом в Україні на момент, коли особа набула громадянство України. З аналізу вказаної норми слідує, що за будь-яких обставин особа повинна подати до уповноваженого органу держави її громадянства клопотання про припинення іноземного громадянства. При цьому об`єктивні причини невиконання зобов`язання припинити іноземне громадянства будуть мати місце у тому випадку, коли невидача документа про припинення громадянства у встановлений законодавством іноземної держави термін буде обумовлена незалежними від особи причинами неотримання документа про припинення іноземного громадянства. Статтею 1 Закону України «Про громадянство України» визначено, що декларація про відмову від іноземного громадянства - документ, у якому іноземець, який узяв зобов`язання припинити іноземне громадянство і в якого існують незалежні від нього причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства (підданства) або іноземних громадянств (підданств), засвідчує свою відмову від громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав. Судовим розглядом установлено, що через незалежну від позивача причину неотримання документа про припинення іноземного громадянства, як наслідок неможливість самостійно виконати зобов`язання про припинення іноземного громадянства протягом дворічного строку з моменту отримання громадянства України (прийняття відповідного указу Президента), позивачем подано декларацію про відмову від іноземного громадянства Федеративної Республіки Нігерія від 16.12.2021 (а.с.23-30). Проте відповідачем відмовлено у прийнятті вказаної декларації із зазначенням того, що надана декларація не відповідає зразку, передбаченому Наказом МВС України від 16.08.2012 за № 715, та відсутні докази того, що процедура оформлення припинення громадянства здійснюється, проте наявні докази того, що у припиненні громадянства відмовлено, вказано на відсутність підстав для подання декларації про відмову від іноземного громадянства, декларацію про відмову від іноземного громадянство повернуто позивачу. Вказана відмова відповідача унеможливлює закінчення процедури прийняття позивача до громадянства України та отримання ним паспорту громадянина України. З урахуванням того, що станом на час розгляду справи [PERSON] отримав нову відповідь Міністерства Внутрішніх Справ ФРН МІА/С&В/508/200 від 28.01.2022, відповідно до якої заявника повідомляли, що заяву про відмову від громадянства ФРН отримано 11.10.2020 і в додаток до попередньої відповіді від 05.08.2021, Міністерство внутрішніх справ ФРН повідомило, що на цей час заява [PERSON] про відмову від громадянства Нігерії знаходиться на розгляді і жодного рішення не прийнято, дії ГУ ДМС у Харківській області щодо відмови у прийнятті декларації [PERSON] про відмову від іноземного громадянства є передчасними, оскільки розгляд питання щодо відмови від громадянства ФРН триває. Разом з тим колегія суддів ураховує, що звертаючись із заявою про прийняття до громадянства України, позивач зобов`язувався протягом двох років з моменту набуття громадянства України припинити громадянство Нігерії і подати до органу, що видав йому тимчасове посвідчення громадянина України, документ про припинення громадянства Нігерії. У разі неотримання ним з незалежних від нього причин документа про припинення громадянства Нігерії, [PERSON] зобов`язався подати декларацію про відмову від громадянства цієї держави і повернути національний паспорт громадянина Нігерії до уповноваженого органу цієї держави. Через незалежну від позивача причину неотримання документа про припинення іноземного громадянства, і як наслідок неможливість самостійно виконати зобов`язання про припинення іноземного громадянства протягом дворічного строку з моменту отримання громадянства України (прийняття відповідного указу Президента), позивачем саме і подано декларацію про відмову від іноземного громадянства (громадянства Федеративної Республіки Нігерії) від 16.12.2021. За встановлених обставин рішення відповідача щодо неприйняття декларації [PERSON] про відмову від іноземного громадянства порушує права позивача на постійне проживання в Україні та його права і законні інтереси, породжує негативні наслідки для нього. Так, відповідно до п. 119 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27.03.2001 за № 215, особам, які набули громадянство України та взяли зобов`язання припинити іноземне громадянство, видаються тимчасові посвідчення громадянина України. Після подання цими особами в установленому Законом порядку документа про припинення іноземного громадянства їм замість тимчасових посвідчень громадянина України залежно від місця проживання видаються паспорти громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон. Отже відповідачем, крім іншого, не дотримано принципу пропорційності, необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), що призводить до настання несприятливих наслідків для позивача при відсутності будь-якої його вини в обставинах, що виникли. Відмова в прийнятті у [PERSON] декларації про відмову від громадянства Федеративної Республіки Нігерії без урахування обставин, які існують, суттєво порушує права позивача, оскільки ним виконано всі можливі дії для припинення громадянства Федеративної Республіки Нігерії. Колегія суддів ураховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану у рішенні по справі "Рисовський проти України" (№29979/04), в якому викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу "належного урядування". Так, Європейський суд з прав людини вказав на те, що принцип "належного урядування", зокрема, передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов`язків (заява № 29979/04, пункт 70). Щодо вимоги позивача про зобов`язання відповідача прийняти у [PERSON] декларацію про відмову від громадянства Федеративної Республіки Нігерії, колегія суддів зазначає таке. Згідно з частиною третьою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. Частиною четвертою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні. За приписами вказаної правової норми слідує, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення. Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду. Отже критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд. Такий підхід, встановлений процесуальним законодавством, є прийнятним не тільки при розгляді вимог про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень, але і у випадку розгляду вимог про зобов`язання відповідного суб`єкта вчинити дії після скасування його адміністративного акта. Тобто адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції. Така правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 16 травня 2019 року у справі № 826/17220/17. Поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Дискреційні повноваження в більш вузькому розумінні - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними). Тобто дискреційними є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може». При цьому дискреційні повноваження завжди мають межі, встановлені законом. Така правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі №208/8402/14-а, від 29 березня 2018 року у справі №816/303/16, від 06 березня 2019 року у справі №200/11311/18-а, від 16 травня 2019 року у справі №818/600/17 та від 21 листопада 2019 року у справі №344/8720/16-а. Колегія суддів наголошує, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення. Отже суд повинен відновлювати порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень, у тому числі колегіальний орган, прийняти конкретне рішення, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається. Колегія суддів зазначає, що за обставин цієї справи, позивачем було подано до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області декларацію про відмову від іноземного громадянства, у зв`язку з тим, що існують незалежні від нього (позивача) причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства (підданства) Федеративної Республіки Нігерія, а саме процедура оформлення припинення громадянства (підданства) Федеративної Республіки Нігерія не здійснюється. В свою чергу критеріїв визначення поняття «нездійснення процедури припинення громадянства іноземної держави» Закон України «Про громадянство України» не встановлює. Також чинним законодавством не передбачено перелік документів, які мають підтверджувати факт «нездійснення процедури припинення громадянства іноземної держави», надання яких зацікавленими особами надасть їм можливість підтвердити такий факт для подальшого подання декларації про відмову від іноземного громадянства та прийняття уповноваженими органами такої декларації. Враховуючи, що чинне законодавство не містить переліку документів, які мають підтверджувати факт нездійснення процедури припинення громадянства іноземної держави, тягар доказування такої обставини лежить на зацікавлених особах. Так, позивач посилається на те, що ним виконано всі вимоги щодо відмови від громадянства ФРН, проте з незалежних від нього обставин клопотання (заява) позивача про відмову від громадянства іноземної держави фактично Міністерством внутрішніх справ ФРН не розглянута; разом з тим дворічний термін на надання ним документів про припинення громадянства Нігерії сплив. Враховуючи викладене колегія суддів дійшла висновку, що неотримання позивачем документа про припинення громадянства Федеративної Республіки Нігерія відбулося з незалежних від нього причин. З огляду на це, відповідно до приписів пункту 2 частини 2 статті 9 Закону № 2235-III, позивач має право на подання декларації про відмову від іноземного громадянства. Відповідачем при розгляді заяви позивача про прийняття декларації про відмову від іноземного громадянства не було надано відповідної оцінки всіх підстав, зазначених в поданій декларації, та обставин, за яких позивачем подано відповідну декларацію. Посилання відповідача на те, що надана декларація не відповідає зразку, передбаченому Наказом МВС України від 16.08.2012 за № 715, є проявом надмірного формалізму. Матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про відсутність можливості у суб`єкта владних повноважень прийняти обґрунтоване та законне рішення у формі, передбаченій чинним законодавством. Зважаючи на те, що суд апеляційної інстанції дійшов висновку про визнання протиправними дій Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області щодо відмови в прийнятті в [PERSON] декларації про відмову від громадянства Федеративної Республіки Нігерії, то інших варіантів поведінки, окрім як прийняти протилежне рішення, відповідач не має. Отже колегія суддів дійшла висновку щодо можливості задовольнити вимоги позивача у обраний ним спосіб судового захисту, який суд апеляційної інстанції вважає належним та дієвим в межах спірних правовідносин, та зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області прийняти в [PERSON] декларацію про відмову від громадянства Федеративної Республіки Нігерії. Доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції, викладені в оскаржуваному рішенні, та приймаються колегією суддів в якості належних. Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін. Згідно із приписами пункту другого частини першої статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Відповідно до статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Оскільки рішення суду першої інстанції ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а також у зв`язку із тим, що висновки суду не відповідають обставинам справи, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нового про задоволення позовних вимог. Вирішуючи питання розподілу судових витрат із урахуванням положень статті 139 КАС України, колегія суддів, виходячи з того, що Другим апеляційним адміністративним судом скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове рішення, яким адміністративний позов задоволено, рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, уважає за необхідне стягнути на користь [PERSON] за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги у сумі 2481,00 грн (992,40 грн + 1488,60 грн).

Результат розгляду: granted