Рішення адміністративного суду від 2022-10-31 00:00:00+02

[PERSON] (далі - позивач) звернулась до суду з позовом до Київської митниці Держмитної служби (далі - відповідач), про скасування постанови про порушення митних правил №3982/10000/21. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09 березня 2022 року у задоволенні позову було відмовлено. Не погоджуючись із рішенням суду, позивач звернулась з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставини, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити. Зокрема, позивач вважає докорінно невірним і таким, що не узгоджується із фактичними обставинами справи твердження суду першої інстанції про те, що факт повідомлення позивача про розгляд відносно неї справи про порушення митних правил, є належним чином доведеним. Крім того, вказує про те, що позивачка не може бути притягнута до відповідальності за вчинення дій, які на той момент не становили складу адміністративного правопорушення внаслідок відсутності норми права, яка встановлювала міру відповідальності за відповідні дії. Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання. Відповідно до ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вірно встановлено судом першої інстанції, постановою в справі про порушення митних правил № 3982/10000/21 начальника Київської митниці Михалевича Андрія від 23.12.2021 року [PERSON] , визнано винною у вчиненні порушення митних правил, передбаченого ч. 4 ст. 469 МК України. Не погоджуючись із вказаною постановою, позивач звернулась до суду з даним позовом. Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про наявність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Порядок провадження у справах про порушення митних правил визначено главою 69 Розділу XІX Митного кодексу України. Частиною 1 ст. 486 МК України визначено, що завданнями провадження у справах про порушення митних правил є своєчасне, всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її з дотриманням вимог закону, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню порушень митних правил, та запобігання таким правопорушенням. 30.10.2018 позивачем [PERSON] був ввезений на митну територію України транспортний засіб особистого користування марки Opel, модель Astra, кузов [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , і вказана інформація міститься в електронній базі даних АСМО «Інспектор». Транспортний засіб марки Opel, модель Astra, кузов [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , позивачем [PERSON] було ввезено для особистого користування в режимі транзиту. Відповідно до ст.ст. 90, 95 МК України транзит - це митний режим, відповідно до якого товари та/або транспортні засоби комерційного призначення переміщуються під митним контролем між двома органами доходів і зборів України або в межах зони діяльності одного органу доходів і зборів без будь-якого використання цих товарів, без сплати митних платежів та без застосування заходів нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності. Для автомобільного транспорту встановлено строк транзитного перевезення в десять діб, а у разі переміщення в зоні діяльності однієї митниці - п`ять діб. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 93 МК України товари, транспортні засоби комерційного призначення, що переміщуються у митному режимі транзиту, повинні не використовуватися з жодною іншою метою, крім транзиту. Відповідно до ч. 5 ст. 102 МК України для завершення митного режиму транзиту особою, відповідальною за дотримання вимог митного режиму до закінчення визначеного строку транзиту митного органу призначення повинні бути представлені товари, поміщені у митний режим транзиту та митна декларація або інший документ. Частиною 3 ст. 325 МК України передбачено, що користування та розпорядження товарами, транспортними засобами комерційного призначення, які перебувають під митним контролем забороняється, крім випадків, передбачених цим кодексом та іншими законами України. Відповідно до інформації, що міститься в електронній базі даних АСМО «Інспектор», транспортний засіб марки B Opel, модель Astra, кузов [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , був ввезений на митну територію України 30.10.2018 року гр. [PERSON] та повинен бути доставленим у митний орган призначення до закінчення строку, визначеного статтею 95 Митного кодексу України Для митного оформлення транспортного засобу Opel, модель Astra, кузов [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , було подано рахунок - фактуру (договір купівлі-продажу) від 09.08.2021 року, де продавцем виступає UАВ "JOGAUPA" (Vilnius) а покупцем - [PERSON] . Як вбачається зі змісту постанови Київської митниці від 23.12.2021, 28.10.2021 року Київською митницею складено протокол про порушення митних правил № 3982/10000/21 стосовно гр. України [PERSON] за ознаками правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 469 МК України, за фактом передачі транспортного засобу особистого користування марки Opel, модель Astra, кузов [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , який тимчасово ввезено на митну територію України, у користування особі, яка безпосередньо не ввозила такий транспортний засіб на митну територію України. З матеріалів справи вбачається, що вищевказаний протокол про порушення митних правил від 28.10.2021 разом з повідомленням про розгляд справи було направлено рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу позивача. Проте колегія суддів звертає увагу на те, що матеріали справи не містять відомостей, що позивачу було вручено протокол про порушення митних правил та вказане повідомлення. Так, дослідивши надані в матеріалах справи докази направлення протоколу про порушення митних правил та повідомлення [PERSON] про розгляд справи (а.с.36) колегія суддів звертає увагу, що вихідний номер 7.8-1/28.8/10/12633 від 04.11.2021 на супровідному листі, який, як стверджує відповідач направлявся рекомендованим листом з повідомленням позивачу, не відповідає вихідному номеру зазначеному у реєстрі відправлених поштових відправлень - [PERSON] 7.8-1/28.8/10/ 12833 . З огляду на вказану розбіжність, а також враховуючи заперечення позивача щодо отримання такого листа, колегія суддів дійшла висновку про необхідність витребування у відповідача доказів направлення [PERSON] повідомлення про розгляд справи про порушення митних правил, та доказів отримання позивачем такого листа - а саме зворотнє повідомлення про вручення підписане особою, якій такий лист було вручено. На вимогу суду, відповідачем було надано відповідь, з якої вбачається, що відомості про направлене позивачу повідомлення на електронному сервісі відстеження поштових відправлень, на сьогоднішній день не представлені на веб-сайті АТ «Укрпошта». З метою підтвердження вручення за місцезнаходженням поштового відділення позивачу листа Київської митниці, останніми направлено відповідний інформаційний запит до АТ «Укрпошта». Однак, станом на момент розгляду справи по суті відповідачем жодної інформації щодо вручення позивачу листа або ж самого зворотнього повідомлення про вручення до суду не надано. Відтак, колегія суддів дійшла висновку, що відповідач виносячи оскаржувану постанову не мав відомостей про належне повідомлення позивача про дату, час та місце розгляду справи про порушення митних правил, що позбавило позивача права на участь у розгляді справи, дачі пояснень по суті пред`явленого обвинувачення. Таким чином, оскільки відповідачем не надано доказів про своєчасне повідомлення позивача про час і місце розгляду справи, колегія суддів дійшла висновку, що справа про порушення митних правил безпідставно розглянута у його відсутність, всупереч вимог ст.526 Митного кодексу України. Внаслідок цього, позивача було позбавлено можливості реалізувати свої права визначені ст. 498 Митного кодексу України. Згідно ст. 531 МК України підставами для скасування постанови про накладення адміністративного стягнення за порушення митних правил або про припинення провадження у справі про порушення митних правил є: 1) відсутність у діях особи, яка притягується до відповідальності, ознак порушення митних правил; 2) необ`єктивність або неповнота провадження у справі або необ`єктивність її розгляду; 3) невідповідність викладених у постанові висновків фактичним обставинам справи; 4) винесення постанови неправомочною особою, безпідставне недопущення до участі в розгляді справи особи, притягнутої до відповідальності, або її представника, а також інше обмеження прав учасників провадження у справі про порушення митних правил та її розгляду; 5) неправильна або неповна кваліфікація вчиненого правопорушення; 6) накладення стягнення, не передбаченого цим Кодексом. Підставами для скасування чи зміни постанови про накладення адміністративного стягнення за порушення митних правил або про припинення провадження у справі про порушення митних правил можуть бути визнані й інші визначені законами обставини. Судом апеляційної інстанції встановлено, що у даній справі позивач не був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи про порушення митних правил, що призвело до порушення його права на участь при розгляді справи. При цьому, безпідставне недопущення до участі в розгляді справи особи, притягнутої до відповідальності, або її представника, що має місце в даній справі через відсутність належного повідомлення позивача про час та місце розгляду справи про порушення митних правил, є окремою самостійною і достатньою підставою для скасування постанови про накладення адміністративного стягнення за порушення митних правил. Отже, виходячи з наведеного, колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції щодо повідомлення позивача про час та місце розгляду справи, а доводи апеляційної скарги містять належні обґрунтування щодо порушення відповідачем процедури розгляду справи про порушення митних правил, встановлену Митним кодексом України, що в свою чергу, є підставою для скасування постанови у справі про порушення митних правил. Крім того, по суті встановленого відповідачем правопорушення, колегія суддів звертає увагу на наступне. Як вбачається зі змісту оскаржуваної постанови, підставою для порушення вказаної справи стало наступне: до відділу митного оформлення №2 митного поста «Південний» Київської митниці громадянином України [PERSON] подано митну декларацію типу «ІМ40АА» № UA100240/2021/365885, з метою митного оформлення транспортного засобу марки Opel, модель Astra, кузов - [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . Відповідно до інформації електронної бази даних АСМО «Інспектор» транспортний засіб марки Opel, модель Astra, кузов [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] був ввезений на митну територію України 30.10.2018, громадянкою України [PERSON] , через пункт пропуску «Славутич-Комарин» Чернігівської митниці ДФС в режимі «транзит» терміном до 10 діб та повинен бути доставленим у митний орган призначення до закінчення строку, визначеного статтею 95 Митного кодексу України. Відповідно до інформації, що міститься в електронній базі даних АСМО «Інспектор», розділі «журнал пункту пропуску», факт вивезення транспортного засобу марки OPEL Модель ASTRA VIN [NUMBER] , відсутній. Перевіркою інформації, з використанням бази даних АСМО «Інспектор» митницею було встановлено, що вказаний транспортний засіб з митної території України у строк, встановлений ч. 1 ст. 95 МК України, не вивозився та у інший митний режим не поміщувався. Таким чином відповідач дійшов висновку, що гр. [PERSON] , передала без дозволу митного органу транспортний засіб особистого користування марки Opel, модель Astra, кузов - [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , поміщений у митний режим «транзит», у користування особі, яка безпосередньо не ввозила такий транспортний засіб на митну територію України чи не поміщувала його у митний режим «транзит», чим вчинила порушення митних правил, передбачене 4 ст. 469 МК України. Відповідно до частини четвертої статті 469 МК України, відповідальність за передачу транспортного засобу особистого користування, тимчасово ввезеного на митну територію України чи поміщеного у митний режим транзиту, у володіння, користування або розпорядження особі, яка безпосередньо не ввозила такий транспортний засіб на митну територію України чи не поміщувала його у митний режим транзиту, за винятком випадків, коли в транспортному засобі знаходиться особа, яка безпосередньо ввозила такий транспортний засіб на митну територію України чи поміщувала його у митний режим транзиту, а так само використання такого транспортного засобу для цілей підприємницької діяльності та/або отримання доходів в Україні. Як зазначалось вище, зміст виявленого митним органом порушення полягає у тому, що позивач, здійснивши ввезення транспортного засобу на митну територію України для особистого користування, передав його іншій особі - [PERSON] . При цьому, згідно договору купівлі продажу наявного в матеріалах справи, передача транспортного засобу відбулась 09.08.2021. Встановлення такої обставини має істотне значення для вирішення питання щодо наявності підстав для притягнення позивача до відповідальності за ч. 4 ст. 469 Митного кодексу України, адже вказана норма права була введена в дію вже після ввезення позивачем відповідного транспортного засобу на митну територію України. Так, п. 7 розділу I Закону України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо ввезення транспортних засобів на митну територію України» до ст. 469 Митного кодексу України було внесено зміни, а саме - назву статті викласти в такій редакції: «Стаття 469. Неправомірні операції з товарами, митне оформлення яких не закінчено, або з товарами, що перебувають на тимчасовому зберіганні під митним контролем, або з транспортними засобами особистого користування, тимчасово ввезеними на митну територію України чи поміщеними у митний режим транзиту» та доповнено новою частиною четвертою такого змісту: «Передача транспортного засобу особистого користування, тимчасово ввезеного на митну територію України чи поміщеного у митний режим транзиту, у володіння, користування або розпорядження особі, яка безпосередньо не ввозила такий транспортний засіб на митну територію України чи не поміщувала його у митний режим транзиту, за винятком випадків, коли в транспортному засобі знаходиться особа, яка безпосередньо ввозила такий транспортний засіб на митну територію України чи поміщувала його у митний режим транзиту, а так само використання такого транспортного засобу для цілей підприємницької діяльності та/або отримання доходів в Україні - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян». Згідно з п. 1 розділу IІ вказаного Закону він набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, крім пунктів 7 і 8 розділу I та підпункту 1 пункту 2 розділу II цього Закону, які набирають чинності через 270 днів з дня, наступного за днем опублікування цього Закону. Тобто, п. 7 розділу I Закону України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо ввезення транспортних засобів на митну територію України» набирав чинності 22 серпня 2019 року, в той час як транспортний засіб марки Opel, модель Astra, кузов [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] був ввезений на митну територію України 30.10.2018. З наданих відповідачем доказів вбачається, що відчуження транспортного засобу відбулося на підставі договору купівлі-продажу між власником автомобіля UAB "EVOJAІ" та [PERSON] . Разом з тим, матеріалах справи відсутні жодні докази того, що саме позивачем здійснено передачу вказаного транспортного засобу. В контексті наведеного, колегія суддів зауважує, що в оскаржуваній постанові відповідачем як суб`єктом владних повноважень не встановлено ким, коли саме та за яких обставин відбулася передача транспортного засобу. Згідно зі ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Водночас, постулатом адміністративного процесуального законодавства є презумпція винуватості відповідача у справі - суб`єкта владних повноважень (частина друга статті 77 КАС України), що обумовлює покладення обов`язку доказування в митних спорах на контролюючий орган, який у відповідності до принципу офіційного з`ясування обставин справи повинен доводити в суді обставини, що стали підставою для прийняття спірної постанови. Таким чином, саме на відповідача як суб`єкта владних повноважень покладено обов`язок доказування правомірності постанови про порушення митних правил, у тому числі в частині застосування ч. 4 ст. 469 Митного кодексу України з урахуванням обмежень, встановлених ст. 58 Конституції України. З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку щодо протиправності постанови Київської митниці Державної митної служби в справі про порушення митних правил №3982/10000/21 від 23.12.2021 року. За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про те, що вимога позивача про закриття провадження у справі про порушення митних правил також є обґрунтованою і підлягає задоволенню. Колегія суддів також враховує правові висновки Європейського суду з прав людини, викладені в рішенні у справі «Золотас проти Греції», про те, що стаття 1 Протоколу № 1, яка має за головну мету захистити особу від будь-якого посягання держави на повагу до її майна, може також вимагати позитивних зобов`язань, відповідно до яких держава має вжити певних заходів, необхідних для захисту права власності, зокрема, якщо існує прямий зв`язок між заходом, якого заявник може правомірно очікувати від влади, і ефективним користуванням ним своїм майном (Zolotas v. Greece, № 66610/09). Подібний висновок також викладений у рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Капітал Банк АД проти Болгарії» (Capital Bank AD v. Bulgaria, № 49429/99). У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки» (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy № 33202/96). Крім того, у рішеннях від 20 травня 2010 року та від 25 листопада 2008 року у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, в яких ЄСПЛ наголосив, що саме на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій та мінімізують ризик помилок. Перевіряючи всі доводи обох сторін, апеляційний суд також приймає до уваги правову позицію ЄСПЛ, викладену в рішенні від 21.01.1999 р. по справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», відповідно до якої «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…». Таким чином, враховуючи вищевикладене та приписи пункту 3 частини 3 статті 286 КАС України, колегія суддів приходить до висновку про наявність достатніх та необхідних правових підстав для задоволення позову в цій справі. Отже, судом першої інстанції було неповно встановлено обставини справи, порушено норми матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору в цілому. Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Відповідно до ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Результат розгляду: granted