Рішення адміністративного суду від 2022-08-04 00:00:00+03

І. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ Позивач 17.08.2021 звернувся із позовом до Чернівецького окружного адміністративного суду \~в якому просив: - визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області щодо не нарахування та невиплати\~із 17.02.2021 підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному\~ст. 39 Закону України від 28.02.1991 №796-ХІІ\~"Про статус і соціальний захист громадян, які по страждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (далі - Закон №796-ХІІ); - зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області здійснити з 17.02.2021 нарахування та виплату підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному\~ст. 39 Закону України від 28.02.1991 №796-ХІІ, що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно із законом про Державний бюджет України на відповідний рік); - стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області на\~користь позивача судовий збір\~за подання позовної заяви в розмірі 908,00 грн. ІІ. ЗМІСТ СУДОВОГО РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду \~від 13.12.2021 у задоволенні позову відмовлено повністю. Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що довідка Веренчанської сільської ради № 1110 від 09.08.2021 та акт дільничного комітету, які\~подані до суду в якості доказів, про місце проживання позивача, не є належними та допустимими доказами підтвердження місця проживання останнього,\~оскільки\~документами\~до яких вносяться відомості про місце проживання,\~є паспорт громадянина України, тимчасове посвідчення громадянина України, посвідка на постійне проживання, посвідка на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист. Відтак, судом констатується той факт, що в матеріалах справи відсутні докази, які б належним чином підтверджували факт проживання (реєстрації) позивача\~в с. Киселів, а тому відсутні підстави для нарахування\~останньому підвищення до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення. ІІІ. ДОВОДИ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт, посилаючись на висновки Сьомого апеляційного адміністративного суду викладені у постанові від 08.09.2021 у постанові №240/12459/20 вказав, що фізична особа може мати не одне місце проживання, в свою чергу зареєструватись може лише за однією з цих адрес за власним вибором. Однак, дана обставина не вказує, що інші місця не будуть вважатися постійним місцем проживання. Отже, враховуючи довідку Веренчанської сільської ради №1110 від 09.08.2021 та акт дільничного комітету, згідно яких [PERSON] проживає у с. Киселів без реєстрації, існують всі підстави для задоволення позову та скасування рішення суду першої інстанції. ІV. ВІДЗИВ НА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому вказано, що \~діюча на сьогодні стаття 39 Закону 796-ХІІ не передбачає та не дає право на нарахування та виплату підвищення до пенсії непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення. Також вказано, що при поданні заяви про призначення пенсії позивачем було надано довідку Борівецької сільської ради №1706 від 17.08.2015, в якій зазначено, що позивач проживає в м. Борівці Кіцманського району, а в паспорті позивача місце реєстрації зазначено м. Чернівці. При цьому позивач не подавав до пенсійного органу відомостей про його проживання в с. Киселів, тому у відповідача були відсутні підстави для призначення позивачу будь якої надбавки за проживання в зоні гарантованого добровільного відселення, а тому твердження позивача про протиправну бездіяльність є необґрунтованими. Крім того відповідач звертає увагу на те, що\~мінімальна заробітна плата після набрання чинності\~Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" №1774-VIII від 06.12.2016\~не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, крім розрахунку щорічного обсягу фінансування статутної діяльності політичних партій, а застосовується розрахункова величина у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 01.01.2017. V. РУХ СПРАВИ У СУДІ АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ Ухвалою суду від 01.03.2022 відкрито апеляційне провадження у справі. Ухвалою суду від 11.03.2022 справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження. Враховуючи, що рішення суду першої інстанції прийняте у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, а в матеріалах справи достатньо доказів для прийняття законного і обґрунтованого рішення, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження на підставі п. 3 ч. 1\~ ст. 311 КАС України. VІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ [PERSON] , згідно довідки Веренчанської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області від 09.08.2021 № 1110 проживає без реєстрації\~в с. Киселів, Кіцманського району, Чернівецької області, яке відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від №600-94-П від 29.08.1994 відноситься до зони гарантованого добровільного відселення. Позивач є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 3, що підтверджується посвідченням постраждалої особи. Згідно пенсійного посвідчення позивач перебуває на обліку Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області як отримувач пенсії за віком. З 01.01.2015 було припинено виплату підвищення до пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживають на території радіоактивного забруднення, відповідно до\~статті 39 Закону №796-ХІІ, у зв`язку із внесенням\~Законом №76-VIII\~змін до\~Закону №796-ХІІ, яким зокрема\~статтю 39 Закону №796-ХІІ\~було виключено. 17.07.2018 Рішенням Конституційного Суду України №6-р/2018 вказані зміни визнано неконституційними. Водночас, згідно довідок ГУ ПФУ в Чернівецькій області щодо відомостей про пенсію позивача за період з січня\~2018 року по серпень 2021 року пенсія виплачувалася позивачу у незмінному розмірі з урахуванням планового підвищення, однак без підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення. VІІ. ПОЗИЦІЯ СЬОМОГО АПЕЛЯЦІЙНОГО АДМІНІСТРАТИВНОГО СУДУ Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції за такими доводами. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначені Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" № 796-ХІІ. Стаття 39 Закону № 796-ХІІ у редакції, чинній до 01.01.2015, передбачала, що громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення, провадиться доплата в таких розмірах: - у зоні безумовного (обов`язкового) відселення - три мінімальні заробітні плати; - у зоні гарантованого добровільного відселення - дві мінімальні заробітні плати; - у зоні посиленого радіоекологічного контролю - одна мінімальна заробітна плата. Пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживають на цих територіях, і стипендії студентам, які там навчаються, підвищуються у розмірах, встановлених частиною першою цієї статті. Пенсіонерам, які працюють у зонах радіоактивного забруднення, оплата праці додатково підвищується на 25 процентів від розміру мінімальної заробітної плати. 28.12.2014 прийнято Закон № 76-VIII, який набрав чинності 01.01.2015, підпунктом 7 пункту 4 розділу І якого внесено зміни до Закону України № 796-ХІІ шляхом виключення статей 31, 37, 39 та 45. Рішенням Конституційного Суду України від 17.07.2018 № 6-р/2018 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), зокрема, підпункт 7 пункту 4 розділу І Закону № 76-VІІІ. Вирішено, що положення підпункту 7 пункту 4 розділу І Закону № 76-VІІІ є неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Отже, з 17.07.2018 відновила дію редакція статті 39 Закону № 796-ХІІ, яка була чинною до 01.01.2015. Колегія суддів звертає увагу на те, що дана справа є типовою щодо зразкової справи №240/4937/18. Так, відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №240/4937/18 обставинами зразкової справи, які обумовлюють типове застосування норм матеріального права є: а) позивач проживає на території радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи; б) позивач є непрацюючим пенсіонером; в) відповідачем є відповідне управління ПФУ; г) предметом спору є нарахування та виплата із 17.07.2018 підвищення до пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживають на території радіоактивного забруднення, в розмірі, визначеному частиною другою статті 39 Закону №796-ХІІ, у редакції, чинній до 01.01.2015. Відповідно до ч. 3 ст. 291 КАС України, при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи. За результатами розгляду зразкової справи № 240/4937/18 Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 дійшла висновку, що із 17.07.2018 відновлено дію статті 39 Закону №796-ХІІ у редакції, що діяла до 01.01.2015. Тобто, з моменту ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 17.07.2018№ 6-р/2018 відновлено право особи на отримання підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення - у зоні гарантованого добровільного відселення, на підставі статті 39 Закону №796-ХІІ. Отже, відповідно до рішення Конституційного Суду України від 17.07.2018 № 6-р/2018 та статті 39 Закону № 796-ХІІ із 17.07.2018 особа, зі статусом постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи, має право на щомісячне отримання підвищення до пенсії як непрацюючий пенсіонер, який проживає у зоні посиленого радіоекологічного контролю - одна мінімальна заробітна плата (на момент призначення пенсії - с. Борівці). Враховуючи, що позивач проживає у зоні гарантованого добровільного відселення, позивач має право на щомісячне отримання підвищення до пенсії у розмірі двох мінімальних заробітних плат, як визначено ст. 39 Закону України № 796-ХІІ (на момент звернення до суду - с. Киселів). Стосовно визначення місця проживання позивача колегія суддів зазначає наступне. У відзиві на апеляційну скаргу відповідачем зазначено, що при поданні заяви про призначення пенсії позивачем було надано довідку Борівецької сільської ради №1706 від 17.08.2015, в якій зазначено, що позивач проживає в с. Борівці Кіцманського району, яке віднесене до 4-ої зони посиленого радіоекологічного контролю, при цьому в паспорті позивача місце реєстрації зазначено м. Чернівці. При цьому позивач не подавав до пенсійного органу відомостей про його проживання в с. Киселів, тому у відповідача були відсутні підстави для призначення позивачу будь якої надбавки за проживання в зоні гарантованого добровільного відселення, а тому твердження позивача про протиправну бездіяльність є необгрунтованими. Згідно з ст. 29 Цивільного кодексу України місце проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Статтею 6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" №1382-ІV вказано, що реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції. Згідно ст.3 даного Закону місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік. З наведених норм слідує, що місцем постійного проживання є житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини на території якої особа проживає строком більше шести місяців на рік. Отже фізична особа може мати не одне місце проживання, в свою чергу зареєструватись може лише за однією з цих адрес за власним вибором. Однак, дана обставина не вказує, що інші місця не будуть вважатись постійним місцем проживання. Згідно довідки Веренчанської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області від 09.08.2021 №1110 [PERSON] з 26.04.1986 по липень 1995 року постійно проживав без реєстрації (підстава: рішення Кіцманського районного суду №718/2208/14-ц від 17.09.2014) та з травня 2012 року по даний час проживає без реєстрації (підстава: акт про підтвердження періоду проживання в с. Киселів гр. [PERSON] ) в с. Киселів Кіцманського району Чернівецької області - яке відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від №600-94-П від 29.08.1994 відноситься до зони гарантованого добровільного відселення (третя категорія). Крім того той факт, що позивач не проживає за місцем реєстрації у м. Чернівці підтверджується актом комісії дільничного комітету ТОВ "Укрвторресурс" від 02.08.2021, згідно якого [PERSON] не проживає більше дев`яти років в кв. [ADDRESS] . Враховуючи вищевикладене та довідку Веренчанської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області від 09.08.2021 №1110, згідно якої позивач проживає у зоні гарантованого добровільного відселення без реєстрації з 26.04.1986 по липень 1995 року та з травня 2012 року по даний час, колегія суддів дійшла висновку, що позивач має право на підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному\~ ст. 39 Закону \~№796-ХІІ. Крім того колегія суддів звертає увагу на те, що з 01.01.2015 було припинено виплату підвищення до пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживають на території радіоактивного забруднення, відповідно до\~ статті 39 Закону №796-ХІІ, у зв`язку із внесенням\~ Законом №76-VIII\~ змін до\~ Закону №796-ХІІ, яким зокрема\~ статтю 39 Закону №796-ХІІ\~ було виключено. 17.07.2018 Рішенням Конституційного Суду України №6-р/2018 вказані зміни визнано неконституційними. Тобто з дня визнання неконституційними вказаних норм пенсійний орган мав виплачувати позивачу підвищення до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, відповідно до\~ \~статті 39 Закону №796-ХІІ. Однак, згідно довідок ГУ ПФУ в Чернівецькій області щодо відомостей про пенсію позивача за період з січня\~ 2018 року по серпень 2021 року пенсія виплачувалася позивачу у незмінному розмірі з урахуванням планового підвищення, однак без підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення. При цьому у позові позивачем вказано, що він не звертався до відповідача із заявою про перерахунок та виплату пенсії в належному розмірі, оскільки чинним законодавством України не передбачено відповідного обов`язку досудового врегулювання спору у даній категорії справ. Однак, адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статті 2 КАС України. Частиною 4 статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні. Таким чином колегія суддів дійшла висновку, що належним способом відновлення порушеного права позивача є зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області розглянути питання щодо здійснення нарахування та виплати [PERSON] підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному\~ ст. 39 Закону №796-ХІІ з урахуванням висновків, викладених у цій постанові. Щодо твердження відповідача про те, що позивач не подавав до пенсійного органу відомостей про його проживання в с. Киселів, тому у відповідача були відсутні підстави для призначення позивачу будь-якої надбавки до пенсії колегія суддів зазначає, що у довідці Борівецької сільської ради №1706 від 17.08.2015, на яку посилається відповідач вказано, що позивач проживає в м. Борівці Кіцманського району, яке віднесене до 4-ої зони посиленого радіоекологічного контролю, а тому у відповідача були підстави призначити позивачу підвищення до пенсії згідно статті 39 Закону №796-ХІІ. Стосовно позиції відповідача з приводу того, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" №1774-VIII від 06.12.2016 не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, крім розрахунку щорічного обсягу фінансування статутної діяльності політичних партій, а застосовується розрахункова величина у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року, суд зазначає, що відповідно до статті 71 Закону №796-ХІІ, який є спеціальним у досліджуваних правовідносинах, дія положень цього Закону не може призупинятися іншими законами, крім законів про внесення змін до цього Закону. Оскільки до Закону №796-ХІІ зміни щодо застосування при проведенні доплати до пенсії розрахункової величини у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року, не вносились, слідує, що необхідно застосовувати як розрахункову величину мінімальну заробітну плату, як це передбачено Законом №796-ХІІ. Разом з тим колегія суддів враховує, що у позові позивач просить задовольнити позов з 17.07.2018. Проте 01.09.2021 на виконання вимог ухвали Чернівецького окружного адміністративного суду від 19.08.2021 позивачем подано заяву, у якій позивач, враховуючи шестимісячний строк звернення до суду, просив суд задовольнити позов з 17.02.2021. Таким чином колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову шляхом визнання протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області щодо не нарахування та не виплати доплати до пенсії у розмірі, визначеному ст. 39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та зобов`язання відповідача розглянути питання щодо нарахування та виплати щомісячної доплати до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному ст. 39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" з урахуванням висновків суду викладених у цій постанові. VІІІ. ВИСНОВОК ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тобто прийняте рішення не відповідає матеріалам справи та вимогам закону, і підлягає скасуванню з постановленням нової постанови. У силу п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Згідно зі ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Частиною 6 ст. 139 КАС України вказано, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат. За приписами ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (ч. 3 ст. 139 КАС України). Згідно матеріалів справи, за звернення до суду з позовом та з апеляційною скаргою позивачем сплачено 1997,60 грн. судового збору. Враховуючи, що позов підлягає задоволенню частково, на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягає стягненню частина понесених ним на сплату судового збору судових витрат, а саме - \~998,80 грн.

Результат розгляду: partial