Рішення адміністративного суду від 2022-06-23 00:00:00+03

[PERSON] звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Львівського прикордонного загону (військова частина [NUMBER] ) про визнання протиправною бездіяльності щодо ненарахування та невиплати йому середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з 29.05.2017 по 13.05.2021, зобов`язання нарахувати та виплатити середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за час затримки розрахунку із 29 травня 2017 року до дня фактичного розрахунку 13 травня 2021 року (1445 календарних дні) у сумі 367121,9 гривень. Обґрунтовуючи позовні вимоги, послався на те, що на момент виключення зі списків особового складу Львівського прикордонного загону (військова частина [NUMBER]) з ним не було проведено повного розрахунку. Так, одноразова грошова допомога при звільненні в сумі 47977,02 грн була виплачена в червні 2017 року, грошова компенсація за неотримане речове майно у сумі 21261,86 грн була виплачена 22.12.2017 року, одноразова грошова допомога, матеріальна допомога на оздоровлення, компенсація за не використані відпустки у сумі 47827,57 грн була виплачена 26.03.2020, індексація грошового забезпечення у сумі 22037, 81 грн, була виплачена 14.05.2021 року. Отже, оскільки відповідачем на день виключення зі списків особового складу не проведено повного розрахунку при звільненні з військової служби, він набув право на виплату середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні відповідно до статей 116, 117 Кодексу законів про працю України. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 29 грудня 2021року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Львівського прикордонного загону (військова частина [NUMBER]) щодо ненарахування та невиплати [PERSON] середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з 29.05.2017 по 13.05.2021. Зобов`язано Львівський прикордонний загін (військова частина [NUMBER]) нарахувати та виплатити [PERSON] середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за час затримки розрахунку з 29.05.2017 по 13.05.2021 у сумі 138267,04 гривень. В іншій частині позову відмовлено. Із таким судовим рішенням не погодився відповідач та подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить його скасувати та прийняти нове про відмову в задоволенні позовних вимог. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що Львівський прикордонний загін при здійсненні розрахунку з позивачем діяв лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому позовні вимоги про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії є необґрунтованими. Також вказав про пропуск позивачем строку звернення до суду та відсутність поважних причин для його поновлення. У судове засідання позивач не з`явився. Позивач був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду шляхом надіслання судової повістки на вказану ним адресу, яка отримана 02.06.2022, що підтверджено рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. У судовому засіданні представник відповідача Катревич Н.А. підтримала вимоги апеляційної скарги та надала пояснення, аналогічні викладеним в ній. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши письмові докази, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що згідно наказу начальника 7 прикордонного Карпатського загону (1 категорії) Західного регіонального управління (1 категорії) Державної прикордонної служби України від 29.05.2017 №121-ос [PERSON] виключено із списків особового складу загону та усіх видів забезпечення. На час звільнення позивача з військової служби військовою частиною не проведено повного розрахунку по грошовому забезпеченню, а саме не виплачено одноразової грошової допомоги при звільненні, грошової компенсації за неотримане речове майно, одноразової грошової допомоги, матеріальної допомоги на оздоровлення, компенсації за не використані відпустки, індексації грошового забезпечення. Лише у червні 2017 року [PERSON] перераховано одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 47977,02 грн, 22.12.2017 виплачено компенсацію за неотримане речове майно в сумі 21261,86 грн., 26.03.2020 на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17.10.2019 по справі №1.280.2019.003718 з урахуванням постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04.03.2020 нараховано одноразову грошову допомогу, матеріальну допомогу на оздоровлення, компенсацію за не використані відпустки у розмірі 47827,57 грн та 14.05.2021 виплачено індексацію грошового забезпечення в сумі 22037,81 грн, що підтверджено виписками по картковому рахунку позивача. Щодо строку звернення до суду суд зазначає наступне. Відповідно до частини першої статті 122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Частиною третьою статті 122 КАС України передбачено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Згідно з частиною п`ятою статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк. У цій категорії справ законодавець визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом. При цьому, юридично значимими обставинами в межах спірних правовідносин є невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Як видно з матеріалів справи, в червні 2017 року [PERSON] виплачено одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 47977,02 грн, 22.12.2017 виплачено компенсацію за неотримане речове майно в сумі 21261,86 грн, 26.03.2020 позивачу виплачено одноразову грошову допомогу, матеріальну допомогу на оздоровлення, компенсацію за не використані відпустки у розмірі 47827,57 грн та 14.05.2021 виплачено індексацію грошового забезпечення в сумі 22037,81 грн. Отже, позивач пропустив місячний строк звернення до суду з позовом про стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки виплати йому одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 47977,02 грн, компенсації за неотримане речове майно в сумі 21261,86 грн, одноразової грошової допомоги, матеріальної допомоги на оздоровлення, компенсації за не використані відпустки у розмірі 47827,57 грн. При цьому судом апеляційної інстанції було запропоновано позивачу вказати поважні причини пропуску для поновлення пропущеного строку. Відповідна ухвала була отримана позивачем, однак поважних причин для поновлення строку звернення до суду наведено не було. При цьому апеляційний суд відкладав слухання справи з метою надання позивачу можливості заявитися в судове засідання та навести поважні причини для пропуску строку звернення до суду. Однак, позивач та його представник повторно не заявились в судове засідання. Отже, враховуючи те, що позивачем пропущений встановлений законом строк звернення до суду із цим позовом, належних обґрунтувань обставин та доказів, на підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду з цим позовом позивачем не наведено та не доведено, колегія суддів вважає, що наявні підстави для залишення без розгляду позову в частині стягнення середнього грошового забезпечення за несвоєчасну виплату при звільненні [PERSON] одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 47977,02 грн, компенсації за неотримане речове майно в сумі 21261,86 грн, одноразової грошової допомоги, матеріальної допомоги на оздоровлення, компенсації за невикористані відпустки у розмірі 47827,57 грн. Такі висновки відповідають правовій позиції, висловленій у постанові Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 140/15918/20 (адміністративне провадження № К/9901/21265/21). Щодо позову в частині нарахування та виплати середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні в частині несвоєчасної виплати індексації грошового забезпечення в сумі 22037,81 грн суд зазначає наступне. Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до приписів ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму. Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Порядок проходження служби позивача та звільнення регулюється спеціальним законодавством. Разом із тим, відповідними спеціальними нормативно-правовими актами не встановлено порядку здійснення розрахунку зі звільненою особою, зокрема, не встановлено дати проведення остаточного розрахунку при звільненні і відповідальності роботодавців за несвоєчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті, що фактично позбавляє таких осіб гарантій на фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків. Закріплені у ст. 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником. Непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці. Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд дійшов висновку про застосування до спірних правовідносин положень ст.ст. 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби. Вказана позиція суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 01.03.2018 у справі №806/1899/17 та від 31.05.2018 у справі №823/1023/16. Суд враховує, що позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 30 травня 2017 року . Таким чином, оскільки індексацію грошового забезпечення позивачу не виплачено в день його виключення зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, то вказана обставина свідчить про те, що при звільненні відповідач протиправно не провів з позивачем повного розрахунку. Отже, є підстави для стягнення середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 30.05.2017 по 13.05.2021 включно терміном 1444 днів. Відповідно до пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати № 100 від 08.02.1995, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Згідно довідки відповідача №142 від 27 травня 2022 року (а.с.136) про доходи позивача у березні 2017 року [PERSON] отримав зарплату 5143, 05 грн та у квітні 2017 року таку ж саму суму. Отже, середньоденний заробіток позивача складає 168, 62 грн (10268,10 грн: 61день) . Відповідно, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в цьому разі становить243487,28 грн (168,62 грн х 1444 календарних днів). Встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності. Отже, оскільки позивач не отримав у день його звільнення всі належні виплати, а кошти йому було перераховано за наслідками судового вирішення спору із значною затримкою, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивач має право на присудження йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц). Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (див. висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16). Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (див. пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц): - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалено постанову від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19, в якій сформовано наступний правовий висновок. Синтаксичний розбір текстуального змісту статті 117 Кодексу законів про працю України дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми. Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Таким чином, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19 дійшов висновку, що залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку. Згідно довідки Військової частини [NUMBER] від 27 травня 2022 року (а.с.135) загальний розмір належних при звільнені виплат складав сумарно 119636, 95 грн. Отже, відсоток, який складає невиплачена при звільненні індексація грошового забезпечення в сумі 22373, 41 грн у співвідношенні до загальної суми становить 18, 7 % . Відповідно такий самий відсоток середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні від загальної суми складає 45532, 12 грн. Таким чином, ця сума середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні була б співмірною з урахуванням правової позиції Верховного Суду. Отже, рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29 грудня 2021 року підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позовних вимог та стягнення на користь позивача середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні в розмірі 45532, 12 грн. У задоволенні решти позовних вимог слід відмовити. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). На підставі вищевикладеного,

Результат розгляду: partial