Рішення адміністративного суду від 2022-02-15 00:00:00+02

\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ [PERSON] у липні 2021 року звернувся до суду з позовом, в якому просив: визнати протиправною відмову Військової частини [NUMBER] щодо нарахування та виплати [PERSON] середнього заробітку за час затримки при звільненні з 31 липня 2018 року по день фактичної виплати, а саме по 30 червня 2021 року включно; зобов`язати Військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити [PERSON] середній заробіток за час затримки при звільненні з 31 липня 2018 року по день фактичної виплати (30 червня 2021 року) шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, виходячи з двох місячного грошового забезпечення перед звільненням; стягнути з Військової частини [NUMBER] на користь [PERSON] витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3500,00 грн. Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2021 року позов задоволено частково. Зобов`язано Військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити [PERSON] середній заробіток за час затримки при звільненні з 31 липня 2018 року по день фактичної виплати 30 червня 2021 року у сумі 2090 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Військова частина [NUMBER] подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Апеляційна скарга ґрунтується на тому, що судом першої інстанції не надано належної оцінки обставинам справи та нормам чинного законодавства, що призвело до прийняття невірного рішення. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, суд апеляційної інстанції дійшов таких висновків. Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] проходив військову службу у Військовій частині [NUMBER] . Наказом командира Військової частини [NUMBER] № 202 від 31.07.2018 [PERSON] звільнено з військової служби у запас. \~ Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 19.04.2021 в адміністративній справі № 280/1221/21 адміністративний позов [PERSON] до Військової частини [NUMBER] задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини [NUMBER] щодо не нарахування та невиплати [PERSON] індексації грошового забезпечення за період служби з 29.04.2016 по 31.07.2018. Зобов`язано Військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити [PERSON] індексацію грошового забезпечення за період служби з 29.04.2016 по 31.07.2018. Стягнуто на користь [PERSON] витрати на правову допомогу в розмірі 3000,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини [NUMBER] . У задоволенні вимоги про стягнення решти витрат на правову допомогу відмовлено. Зазначене рішення суду набрало законної сили 14.06.2021. Відповідно до виписки з банківського рахунку остаточний розрахунок на виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 19.04.2021 в адміністративній справі № 280/1221/21 відбувся 30 червня 2021 року. [PERSON] вважає, що дії Військової частини [NUMBER] щодо несвоєчасної виплати останньому індексації грошового забезпечення за період служби під час звільнення є незаконними та такими, що суперечать вимогам трудового законодавства України, а відтак останній має право звернутися до суду з вимогами, пов`язаними із нарахуванням та стягненням заборгованості по виплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. \~\~\~ Надаючи оцінку спірним правовідносинам та висновкам суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до частини 1 статті 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Статтею 116 Кодексу законів про працю України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. За змістом частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати. Всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Вказані висновки узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 620/1982/19. Суд апеляційної інстанції зазначає, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 Кодексу законів про працю України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. Зазначеної позиції дійшов Верховний Суд у постанові від 15 жовтня 2020 року під час розгляду адміністративної справи № 520/80/20. Стосовно доводів Військової частини [NUMBER] щодо передчасності позовних вимог, оскільки середній заробіток за час затримки розрахунку стягується по день проведення остаточного розрахунку, а не по день постановлення судового рішення, суд апеляційної інстанції зазначає, що остаточний розрахунок з позивачем проведено 30.06.2021. Вказане підтверджено належними доказами, які містяться в матеріалах адміністративної справи. Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, вирішив зобов`язати Військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки при звільненні з 31 липня 2018 року по день фактичної виплати 30 червня 2021 року, а тому доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують. В частині визначення суми середнього заробітку рішення суду сторонами не оскаржується, судом апеляційної інстанції не перевіряється. Враховуючи сукупність викладених обставин, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що судом першої інстанції вірно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, \~підстави для його скасування відсутні. В частині позовних вимог, які залишені без задоволення, рішення суду першої інстанції сторонами не оскаржується, судом апеляційної інстанції не перевіряється.

Результат розгляду: denied