Рішення адміністративного суду від 2022-06-14 00:00:00+03

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області, в якій просить визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 28.04.2021 р. № 10152 про відмову у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах [PERSON] , зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду у Сумській області здійснити призначення, нарахування та виплату пенсії за віком на пільгових умовах [PERSON] з дати звернення із заявою про призначення пенсії. Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 24.09.2021 р. позов задоволено частково, а саме: визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області від 28.04.2021 р. № 10152 про відмову у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах [PERSON] ; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області повторно розглянути заяву [PERSON] від 19.02.2020 р. про призначення пенсії за віком на пільгових умовах, з урахуванням рішення Конституційного суду України від 23.01.2020 р. № 1-р/2020 по справі 1-5/2018 (746/15) та п. «б» ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" у редакції, яка діяла до ухвалення Закону України від 02.03.2015 р. № 213-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення»; в задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивачка подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 24.09.2021 р. в частині відмови в задоволенні позовних вимог та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме: вимог Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", Кодексу адміністративного судочинства України та на не відповідність висновків суду обставинам справи. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Судовим розглядом встановлено, що відповідно до відомостей, зазначених у трудовій книжці позивачки [NUMBER] [PERSON] , з 03.03.1988 р. прийнята на роботу на Сумське державне підприємство «Виробниче об`єднання «Хімпром» (правонаступником якого є ПАТ «Сумихімпром») у цех амофосу апаратником підготовки сировини, відпуску напівфабрикатів, готової продукції по 4 розряду. На підставі наказу № 303/3 від 27.12.1995 р. про атестацію робочих місць по Сумському державному підприємству «Виробниче об`єднання «Хімпром» дана професія віднесена до списку № 2. 11.09.1998 р. позивачка звільнена з зазначеного місця роботи по переведенню на Дочірнє підприємство «Завод «Фосхім», та відповідно прийнята на роботу на Дочірнє підприємство «Завод «Фосхім» до цеху амофосу апаратником підготовки сировини, відпуску напівфабрикатів, готової продукції по 4 розряду. 30.06.2001 р., у зв`язку з реорганізацією Дочірнього підприємства «Завод «Фосхім» позивачка звільнена з вказаного місця роботи по переведенню до ВАТ «Сумихімпром», де з 01.07.2001 р. працювала у цеху по виробництву складних міндобрив апаратником підготовки сировини, відпуску напівфабрикатів, продукції по 4 розряду аміачного відділення. 11.08.2007 р. встановлено додаткову професію машиніста холодильних установок 5 розряду. З 13.12.2010 р. позивачка переведена у тому ж цеху машиністом холодильних установок (аміачне відділення) по 5 розряду. 12.10.2017 р. позивачка звільнена з підприємства за угодою сторін на підставі п. 1. ст. 36 КЗпП. З 12.07.2018 р. позивачка прийнята до цеху по виробництву складних мінеральних добрив апаратником підготовки сировини та відпускання напівфабрикатів і продукції 4 розряду. Проведення атестації робочих місць по Сумському державному підприємству «Виробниче об`єднання «Хімпром» підтверджується копіями наказів № 303/3 від 27.12.2005 р. «Про завершення атестації робочих місць за умовами праці у виробництвах об єднання», №226/13 від 14.09.2001 р. «Про затвердження результатів атестації робочих місць за умовами праці в структурних підрозділах ВАТ «Сумихімпром», № 247/16 від 08.09.2006 р. - «Про затвердження результатів атестації робочих місць за умовами праці в структурних підрозділах ВАТ «Сумихімпром», № 262/12 «Про затвердження результатів атестації робочих місць за умовами праці в структурних підрозділах ПАТ «Сумихімпром», № 208/10 від 22.07.2016 р. «Про затвердження результатів атестації робочих місць за умовами праці в структурних підрозділах ПАТ «Сумихімпром», по ДП «Фосфохім» - копією наказу № 4 від 14.03.2001 р. «Про затвердження результатів атестації робочих місць за умовами праці на ДП «Завод по виробництву складних фосфорних виробів «Фосхім» ВАТ «Сумихімпром». Під час розгляду справи №480/4289/20 встановлено, що позивачка досягла віку 51 рік, має загальний стаж 31 рік 2 місяці 20 днів, пільговий стаж 17 років 6 місяців 26 днів, з яких за твердженнями відповідача - 17 років 6 місяців 26 днів пільгового стажу, (відповідно до довідок №163 та №164 від 18.02.2020 р.). Рішення суду від 24.03.2021 р. по справі № 480/4289/20 набрало законної сили, сторонами не оскаржувалося в апеляційному порядку. Позивачка 19.02.2020 р. звернулася до відповідача із заявою про призначення пенсії. Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області від 27.02.2020 р. № 10152 відмовлено у призначенні пенсії [PERSON] за віком на пільгових умовах по списку №2, відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 114 розділу XIV "Пенсійне забезпечення окремих категорій громадян" Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у зв`язку з недосягненням необхідного віку для призначення пенсії 54 роки 6 місяців. Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 24.03.2021 р. по справі №480/4289/20 рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області від 27.02.2020 р. №10152 скасовано, зобов`язано відповідача повторно розглянути заяву позивача від 19.02.2020 р. про призначення пенсії. Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області № 10152 від 28.04.2021 р. відмовлено у призначенні пенсії позивачу у зв`язку з недосягненням необхідного віку для призначення пенсії 54 роки 6 місяців. Таке рішення скріплено підписами посадових осіб Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області В. Калініченко, а також А. Фененко , скріплено печаткою Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області рішення за №10152 від 28.04.2021 р., яке надано представником позивача, складається із мотивів, викладених в одному абзаці. Разом із тим, відповідачем надано копію рішення за аналогічним номером, за аналогічною датою, яке також скріплено підписами посадових осіб Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області В. Калініченко, а також А. Фененко , скріплено печаткою Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області, але крім змісту рішення, яке надано позивачем до позову, містяться додаткові три абзаци. Так, зазначається про наявність рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 р. №1/-р/2020 у справі №1-5/2018 (746/15), посилання на ст. 5 Закону №1058, пункт 16 розділу XV «Прикінцевих положень» Закону №1058. Зазначено, що положення ч. 1 та п. 2 ч. 2 ст. 114 Закону №1058, не визнані неконституційними згідно рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 р. № 1/-р/2020 у справі №1-5/2018 (746/15). Позивач не погоджуючись з такою відмовою відповідача в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах, звернувся до суду з цим позовом. Відмовляючи в частині позовних вимог виходив з їх часткової необгрунтованості. Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, проте з інших підстав та мотивів. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно із ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України. З 01.01.2004 р. таким законом є, насамперед Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 р. №1058-ІV (в подальшому - Закон №1058-ІV), який був прийнятий після Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 р. №1788- XII (в подальшому - Закон №1788-ХІІ). 03.10.2017 р. Верховною Радою України було ухвалено Закон № 2148-VIII, що доповнив Закон № 1058-ІV розділом XIV-1, який містить пункт 2 частини 2 статті 114 такого змісту: «На пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах». Відповідно до ст. 12 Закону № 1788-XII, право на пенсію за віком мають чоловіки - після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років, жінки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років. Натомість згідно із п. «б» ст. 13 Закону № 1788-XII в редакції, чинній до внесення змін Законом № 213-VІІІ, на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, що затверджений Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах; жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах. Законом № 213-VІІІ, який набрав чинності з 01.04.2015 р., збільшено раніше передбачений п. «б» ст. 13 Закону № 1788-ХІІ вік набуття права на пенсію на пільгових умовах, зокрема, жінкам з 50 років до 55 років. Відповідно до п. 1 резолютивної частини Рішення № 1-р/2020 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), стаття 13, частина 2 статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом № 213-VIII (пункт 1 рішення). Згідно із п. 3 резолютивної частини зазначеного Рішення застосуванню підлягають стаття 13, частина 2 статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону № 1788-XII в редакції до внесення змін Законом № 213-VIII для осіб, які працювали до 01.04.2015 р. на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме: на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи, зокрема, працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць, у тому числі жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах. Таким чином, Рішенням № 1-р/2020 Конституційного Суду України визнав неконституційними окремі положення Закону № 1788-ХІІ, у зв`язку із чим вони втратили чинність з дня ухвалення Рішення (п. 2 резолютивної частини Рішення). Одночасно Конституційний Суд України встановив, що підлягають застосуванню відповідні норми в редакції до внесення змін Законом № 213-VIII. У зв`язку із цим на час виникнення спірних правовідносин Закон № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020 встановлював право на пенсію за віком на пільгових умовах за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, для жінок після досягнення 50 років (за наявності стажу роботи та інших умов, визначених в рішенні Конституційного Суду України). Отже, на час виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між нормами Закону № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020 з одного боку, та Законом № 1058-ІV - з іншого в частині віку набуття права на пенсію на пільгових умовах. Перший із цих законів визначав такий вік у 50 років, тоді як другий - у 55 років. Оскільки норми названих законів регулюють одне і те ж коло відносин, суд апеляційної інстанції зазначає, що вони явно суперечать один одному. Таке регулювання порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р., та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (див. п. 56 рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010 р. у справі «Щокін проти України»). Разом з цим, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19.02.2020 р. у справі № 520/15025/16-а (провадження № 11-1207апп19, пункт 56) сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи. Отже, у цій справі застосуванню підлягають саме норми Закону № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020, а не Закону № 1058-ІV. Аналогічні висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.11.2021 р. у справі 360/3611/20. Таким чином, рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області № 10152 від 28.04.2021 р. про відмову у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах [PERSON] прийнято відповідачем не на підставі та не у спосіб, що визначені законодавством України, без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, а тому вказане рішення є протиправним. Щодо вимоги про зобов`язання відповідача здійснити призначення, нарахування та виплату пенсії на пільгових умовах [PERSON] з дати звернення із заявою про призначення пенсії, суд апеляційної інстанції виходить з наступного. Судовим розглядом встановлено, що спірне рішення відповідача прийняте без повного з`ясування обставин справи та інших документів наданих позивачем. Суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідач не заперечує наявність у позивача необхідного загального та пільгового стажу роботи за списком № 2, а підставою для відмови у призначенні пенсії стали висновки відповідача про недосягнення позивачкою пенсійного віку, передбаченого п. 2 ч. 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Як видно з положень Рекомендації Комітету Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом 11.03.1980 р., під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Згідно із пунктом 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2010 р. № 1380/5, дискреційні повноваження - сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта. Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності, вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта, він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але й не має права виходити за її межі. Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними). Пизначення та обрахунок пенсії є дискреційним повноваженням пенсійного органу. Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем. Відповідно до ч. 1 ст. 58 Закону № 1058-ІV, Пенсійний фонд є органом, який здійснює керівництво та управління солідарною системою, провадить збір, акумуляцію та облік страхових внесків, призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати, забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, допомоги на поховання, здійснює контроль за цільовим використанням коштів Пенсійного фонду, вирішує питання, пов`язані з веденням обліку пенсійних активів застрахованих осіб на накопичувальних пенсійних рахунках, здійснює адміністративне управління Накопичувальним фондом та інші функції, передбачені цим Законом і статутом Пенсійного фонду. Згідно з п.4.7 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію. Саме органи пенсійного фонду визначають правильність та повноту наданих документів для призначення (перерахунку) пенсії. Суд не може підміняти пенсійний орган, уповноважений на виконання функцій з розрахунку та призначення, перерахунку пенсій громадянам. Оскільки рішення про призначення пенсії приймається органом Пенсійного фонду і право на призначення пенсії є його виключними повноваженнями, втручання у яке не відповідатиме завданням адміністративного судочинства. Таким чином суд апеляційної інстанції вважає правильним висновок суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог шляхом зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області повторно розглянути заяву [PERSON] від 19.02.2020 р. про призначення пенсії за віком на пільгових умовах, з урахуванням рішення Конституційного суду України від 23.01.2020 р. № 1-р/2020 по справі 1-5/2018 (746/15) та п. «б» ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" у редакції, яка діяла до ухвалення Закону України від 02.03.2015 р. № 213-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення». Доводи апелянта спростовані приведеними вище обставинами та нормативно-правовим обґрунтуванням. Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справіv. Finland від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Однак, згідно із п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі Ruiz Torija v. Spain від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи. Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Із врахуванням вищевикладеного та відповідно до ст. ст. 315, 317 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції вважає необхідним змінити рішення Сумського окружного адміністративного суду від 24.09.2021 р. з підстав і мотивів відмови в задоволенні позову, а саме: викласти мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Результат розгляду: partial