Рішення адміністративного суду від 2023-01-24 00:00:00+02

[PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Виконавчого комітету Смілянської міської ради (далі по тексту - відповідач) в якому просив: - визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненадання публічної інформації за запитом від 29.06.2021 року; - визнати протиправною бездіяльність Виконавчого комітету Смілянської міської ради щодо недотримання встановленого законом п`ятиденного строку надання інформації на запит на публічну інформацію; - зобов`язати Виконавчий комітет Смілянської міської ради розглянути запит від 29.06.2021 року про надання публічної інформації щодо наявності на території м. Сміла вільних земельних ділянок, що можуть бути використані під забудову жилого будинку, господарських будівель і споруд. Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2022 року в задоволенні зазначеного адміністративного позову відмовлено. Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо визнання протиправною бездіяльності Виконавчого комітету Смілянської міської ради щодо недотримання встановленого законом п`ятиденного строку надання інформації на запит на публічну інформацію, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити вказані позовні вимоги. Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду в мотивувальній частині відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити рішення суду першої інстанції. Свої вимоги апелянти обґрунтовують тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні. Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційні скарги подані на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав проведення розгляду апеляційної скарги за участю учасників справи у відкритому судовому засіданні. В матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційних скарг, а особиста участь сторін у розгляді справи не обов`язкова. З огляду на викладене, колегія суддів визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження. Відповідно до ч. 2 ст. 309 КАС України у виняткових випадках апеляційний суд за клопотанням сторони та з урахуванням особливостей розгляду справи може продовжити строк розгляду справи, але не більш як на п`ятнадцять днів, про що постановляє ухвалу. Пунктом 1 статті 6 ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року Конвенції про захист прав людини та основних свобод закріплено право вирішення спірного питання упродовж розумного строку. Згідно п. 26 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень ухвалення рішення в розумні строки відповідно до статті 6 Конвенції також можна вважати важливим елементом його якості. Проте можливе виникнення суперечностей між швидкістю проведення процесу та іншими чинниками, пов`язаними з якістю, такими як право на справедливий розгляд справи, яке також гарантується статтею 6 Конвенції. Оскільки важливо забезпечувати соціальну гармонію та юридичну визначеність, то попри очевидну необхідність враховувати часовий елемент слід також зважати й на інші чинники. З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про продовження строку розгляду апеляційних скарг [PERSON] та Виконавчого комітету Смілянської міської ради на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2022 року на розумний строк. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу позивача слід задовольнити повністю, апеляційну скаргу відповідача задовольнити частково, а оскаржуване рішення скасувати, виходячи з наступного. Пунктом 4 ч. 1 ст. 317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Згідно із ч. 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, [PERSON] звернувся до Виконавчого комітету Смілянської міської ради із запитом від 29.06.2021 року, в якому просив: - надати інформацію про наявність на території м. Сміла вільних земельних ділянок, що можуть бути використані під забудову жилого будинку, господарських будівель і споруд з місцями (орієнтирами) розташування; - відповідь надіслати за адресою позивача. 06.07.2021 року Виконавчим комітетом Смілянської міської ради був отриманий запит позивача від 29.06.2021. Зазначене підтверджується штампом від 06.07.2021 року на копії запиту позивача (а.с.39). Листом №53/03-57 від 08.07.2021 року Виконавчим комітетом Смілянської міської ради надано позивачу відповідь, в якій зазначено, що на території м. Сміла є 9 вільних земельних ділянок в мікрорайоні «Довжик», які можуть бути надані для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд біля земельних ділянок з кадастровими номерами: 7110500000:03:006:0057, 7110500000:03:006:290, 7110500000:03:006:0174, 7110500000:03:006:0084, 7110500000:03:006:541, 7110500000:006:0199, 7110500000:03:006:0233 (а.с.41). З витягу з Журналу на відправку документів виконавчого комітету Смілянської міської ради та Списку №2 простих поштових відправлень від 08.07.2021 вбачається, що відповідач направив позивачу лист №53/03-57 від 08.07.2021 простою поштовою кореспонденцією. 06.09.2021 Виконавчим комітетом Смілянської міської ради повторно направлено копію листа №53/03-57 від 08.07.2021 на адресу позивача, що підтверджується копією фіскального чеку від 06.09.2021 року з повідомлення про вручення поштового відправлення. Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо ненадання відповіді на запит на отримання публічної інформації, в межах строку визначеного законом, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду першої інстанції для захисту своїх прав і законних інтересів. Суд першої інстанції приймаючи рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову мотивував своє рішення тим, що станом на момент вирішення справи законні права та інтереси позивача не порушені, оскільки відповідачем 06.09.2021 повторно направлено копію листа на адресу позивача, та надано запитувану інформацію. Колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне. Відповідно до статті 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя. Положення статті 40 Конституції України гарантують кожній особі право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових чи службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Згідно з статтею 1 вказаного Закону публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом. Статтею 3 Закону України «Про доступ до публічної інформації» визначені гарантії забезпечення права на доступ до публічної інформації, відповідно до якої право на доступ до публічної інформації гарантується: обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом; визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє; максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації; доступом до засідань колегіальних суб`єктів владних повноважень, крім випадків, передбачених законодавством; здійсненням парламентського, громадського та державного контролю за дотриманням прав на доступ до публічної інформації; юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації. Згідно із статтею 4 Закону України «Про доступ до публічної інформації» доступ до публічної інформації здійснюється на принципах: прозорості та відкритості діяльності суб`єктів владних повноважень; вільного отримання та поширення інформації, крім обмежень, встановлених законом; рівноправності, незалежно від ознак раси, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних або інших ознак. Доступ до інформації забезпечується, зокрема, шляхом надання інформації за запитами на інформацію (пункт 2 частини 1 статті 5 цього Закону). Відповідно до частини 1 статті 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються, зокрема, суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання. В силу частини 4 статті 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації» усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом. Розпорядники інформації зобов`язані надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію (пункт 6 частини першої статті 14 Закону України «Про доступ до публічної інформації»). Запит на інформацію, згідно з частиною першою статті 19 вказаного Закону, - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту. Згідно з частиною 1, 4 статті 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту. У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту. Аналіз вищевикладених норм дає підстави для висновку, що розпорядники інформації в межах встановленого Законом строку зобов`язані надавати та оприлюднювати публічну інформацію, зокрема, за запитами на інформацію, незалежно від того, чи стосується ця інформація запитувача інформації особисто. Як встановлено судом першої інстанції та не заперечується відповідачем, запит позивача від 29.06.2021 року вручено відповідачу - 06.07.2021 року. Листом №53/03-57 від 08.07.2021 року Виконавчим комітетом Смілянської міської ради надано позивачу відповідь, в якій зазначено, що на території м. Сміла є 9 вільних земельних ділянок в мікрорайоні «Довжик», які можуть бути надані для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд біля земельних ділянок з кадастровими номерами: 7110500000:03:006:0057, 7110500000:03:006:290, 7110500000:03:006:0174, 7110500000:03:006:0084, 7110500000:03:006:541, 7110500000:006:0199, 7110500000:03:006:0233 (а.с.41). З витягу з Журналу на відправку документів виконавчого комітету Смілянської міської ради та Списку №2 простих поштових відправлень від 08.07.2021 вбачається, що відповідач направив позивачу лист №53/03-57 від 08.07.2021 простою поштовою кореспонденцією. Інших доказів на підтвердження відправлення відповіді, в межах п`яти днів робочих днів з дня отримання запиту позивача, відповідачем ані до суду першої інстанції, ані до суду апеляційної інстанції надано не було. Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що Законом України «Про доступ до публічної інформації» не визначено яким видом поштового відправлення розпорядник інформації повинен надіслати відповідь у разі її надіслання засобами поштового зв`язку (простий лист, рекомендований, з повідомленням про вручення, з оголошеною цінністю). Однак, зважаючи на імперативно встановлений обов`язок розпорядника інформації надати відповідь на інформаційний запит, а також його статус у відповідних правовідносинах, як суб`єкта владних повноважень, колегія суддів вважає, що саме розпорядник інформації у випадку виникнення спору повинен довести факт не лише надіслання відповіді, а й її вручення запитувачу інформації чи повернення без вручення із зазначенням відповідних причин. Таким чином, суд апеляційної інстанції зазначає, що реєстрація листа в Журналі реєстрації поштових відправлень Виконавчого комітету Смілянської міської ради не є доказом направлення такого листа, в межах п`яти днів робочих днів з дня отримання запиту позивача, і, тим більше, його доставлення адресату - [PERSON] . Належних доказів саме надіслання та вручення вказаного відповідачем листа (фіскальний чек поштового відділення, повідомлення про вручення поштового відправлення, опис вкладення тощо) відповідач суду не надав, відповідно, не довів виконання свого обов`язку надання відповіді на запит на інформацію, в межах п`яти днів робочих днів з дня отримання запиту позивача. Вищенаведене дає підстави для висновку про протиправність бездіяльності Виконавчого комітету Смілянської міської ради щодо ненадання [PERSON] запитуваної інформації у відповідь на запит про отримання публічної інформації від 29.06.2021 року, у передбачений Законом України «Про доступ до публічної інформації» строк. З огляду на те, що відповідачем покладений на нього обов`язок виконано лише 06.07.2021, відсутня необхідність зобов`язання відповідача розглянути вказаний запит [PERSON] , відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформації». Зазначене не заперечується апелянтом позивачем, а тому не потребує надання правової оцінки судом апеляційної інстанції. Судом враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Згідно з частиною першої статті 17 Закону України «Про виконання рішення та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основних свобод та протоколи до неї і практику Європейського суду, як джерела права. Отже, суд зазначає, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. У рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються, а в рішенні від 27.09.2010 по справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» - що ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 1 ст. 6 КАС України). Верховенство права є найважливішим принципом правової держави. Змістом цього принципу є пріоритет (тобто верховенство) людини, її прав та свобод, які визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Цей принцип закріплено у ст. 3 Конституції України. Окрім того, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 р. N 15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави. Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Також, суд бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена в справі «Пономарьов проти України» (пункт 40 мотивувальної частини рішення від 3 квітня 2008 року), в якому Суд наголосив, що «право на справедливий судовий розгляд», яке гарантовано п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції не зобов`язує держав - учасників Конвенції створювати апеляційні чи касаційні суди. Однак там, де такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6» (пункт 22 мотивувальної частини рішення від 20 липня 2006 року). Згідно пункту 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Аналіз наведених правових положень та вищезазначених обставин справи дає суду підстави для висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню, в частині визнання протиправною бездіяльність Виконавчого комітету Смілянської міської ради щодо недотримання встановленого законом п`ятиденного строку надання інформації на запит на публічну інформацію, відповідно доводи апеляційної скарги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Разом з тим, з огляду на вищезазначені правові положення та на встановлені обставини справи в даній постанові, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню. У зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним рішення суду першої інстанції скасувати, апеляційну скаргу позивача задовольнити повністю, апеляційну скаргу відповідача задовольнити частково, ухвалити нову постанову, якою частково задовольнити позовні вимоги, з урахуванням висновків викладених в цій постанові. Відповідно до ч. 1 ст. 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності. Так, згідно ч. 1 ст. 260 КАС України питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі. Згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності.

Результат розгляду: partial