Рішення адміністративного суду від 2023-04-07 00:00:00+03

[PERSON] (далі по тексту позивач, [PERSON] ) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі по тексту відповідач, ГУПФУ \~в Харківській області), в якому просив: - визнати рішення Головного управління пенсійного фонду України у Харківській області №204450010756 від 06.10.2021 про відмову у \~призначені пенсії за віком [PERSON] на пільгових умовах за Списком №2 протиправним; - зобов`язати відповідача призначити та виплачувати [PERSON] пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 починаючи з 07.10.2021; - допустити негайне виконання рішення суду; - встановити судовий контроль за виконанням рішення суду. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 05.10.2022 року адміністративний позов [PERSON] \~до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області \~про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління пенсійного фонду України у Харківській області №204450010756 від 06.10.2021 в призначені пенсії за віком [PERSON] на пільгових умовах за Списком №2. Зобов`язано Головне управління пенсійного фонду України у Харківській області повторно розглянути заяву [PERSON] від 07.10.2021 про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2, з урахуванням висновків суду. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу в якій \~просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05.10.2022 та ухвалити нове судове рішення, яким \~задовольнити \~позовні вимоги у повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції. Відповідач \~правом надання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався. У відповідності до п. 3 ч. 1\~ст. 311 КАС України\~суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження. Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що від 07.10.2021 [PERSON] , [INFO] , звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області із заявою \~про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та надав відповідні документи, що не заперечується відповідачем. Рішенням Головного управління пенсійного фонду України в Харківській області №204450010756 від 06.10.2021 року заявнику відмовлено в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу, передбачених статтею 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (а.с.15). Також, 01.11.2021 позивач звернувся зі зверненням на Веб-Портал Пенсійного фонду України стосовно надання роз`яснень причин відмови у призначенні пенсії. Листом від 25.11.2021 №2000-0220-8/148180 відповідач повідомив, що [PERSON] відмовлено в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах оскільки стаж роботи за Списком №2 складає 12 років 5 місяців 18 днів. Також повідомлено, що відповідно до п.2 ст.114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі Закон №1058) право на пенсію за віком на пільгових умовах мають працівники, зайняті повний робочий день на роботах зі шкідливими і важкими умовами праці за Списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів, та за результатами атестації робочих місць, чоловіки після досягнення 55 років і при стажі за наявності страхового стажу роботи в період звернення з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року не менше 28 років 6 місяців, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах. Страховий та пільговий стаж враховано по 30.06.2021, оскільки згідно наказу Міністерства фінансів України від 15.10.2020 №773 "Про внесення змін до наказу Міністерства фінансів України від 13.01.2015 №4" змінено терміни звітності раз на квартал. Період для подання звітності складає 40 днів після закінчення звітного періоду. На момент звернення [PERSON] (з заявою про призначення пенсії від 07.10.2021) підприємством до Пенсійного фонду України з 01.07.2021 по 30.09.3021 року відсутня. На теперішній час (станом на 25.11.2021) внески сплачено по 30.09.2021 (а.с.14). Не погоджуючись з рішенням відповідача щодо відмову у призначенні йому пенсії за віком на пільгових умовах, вважаючи його незаконних та безпідставним, позивач звернувся з даним до суду за захистом своїх порушених прав. Задовольняючи частково \~позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що \~обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника, та вказані внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника таких внесків. Позивач не може нести відповідальність у вигляді позбавлення права на включення вказаних періодів роботи до страхового стажу за порушення, вчинене страхувальником, оскільки згідно з Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник. Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовної вимоги щодо зобов`язання відповідача призначити та виплачувати [PERSON] пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 починаючи з 07.10.2021, як передчасної. Колегія суддів переглядаючи дану адміністративну справу в частині зобов`язання відповідача призначити та виплачувати [PERSON] пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 починаючи з 07.10.2021, зазначає наступне. Відповідно до ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень). У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України. Частиною 4 статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. За приписами вказаної правової норми у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками розгляду звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення. Такий підхід, встановлений процесуальним законодавством, є прийнятним не тільки при розгляді вимог про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень, але і у випадку розгляду вимог про зобов`язання вчинити дії після скасування його адміністративного акту. Статтею 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенство права. Принцип верховенства права сформувався як інструмент протидії свавіллю держави, що виявляється в діях її органів як у цілому, так і окремих із них. Верховенство права - це розуміння того, що верховна влада, держава та її посадові особи мають обмежуватися законом. Обмеження дискреційної влади як складова верховенства права і правової держави вимагає, насамперед, щоб діяльність як держави загалом, так і її органів, включаючи законодавчий, підпорядковувалася утвердженню і забезпеченню прав і свобод людини. Європейський суд з прав людини у рішенні від 6 вересня 1978 року у справі "Класс та інші проти Німеччини", зазначив, що "із принципу верховенства права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури". Засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. Так, при розгляді справи було б неприйнятно враховувати право на ефективний засіб захисту, а саме, запобігання порушенню або припиненню порушення з боку суб`єкта владних повноважень, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач не ставить під сумнів а ні факт виконання позивачем робіт, визначених Списком №2, а ні період виконуваної роботи чи дефектність/недостатність наданих документів, поряд з тим вказує на відсутність пільгового стажу, посилаючись на несплату підприємством, на якому працює позивач єдиних страхових внесків, починаючи з 01.07.2021 року, що унеможливлює зарахування до пільгового стажу періоду з 01.07.2021 по 30.09.2021 року. Водночас, \~листом від 25.11.2021 №2000-0220-8/148180 відповідач повідомив, що [PERSON] відмовлено в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах оскільки стаж роботи за Списком №2 складає 12 років 5 місяців 18 днів. Також повідомлено, що відповідно до п.2 ст.114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі Закон №1058) право на пенсію за віком на пільгових умовах мають працівники, зайняті повний робочий день на роботах зі шкідливими і важкими умовами праці за Списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів, та за результатами атестації робочих місць, чоловіки після досягнення 55 років і при стажі за наявності страхового стажу роботи в період звернення з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року не менше 28 років 6 місяців, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах. Страховий та пільговий стаж враховано по 30.06.2021, оскільки згідно наказу Міністерства фінансів України від 15.10.2020 №773 "Про внесення змін до наказу Міністерства фінансів України від 13.01.2015 №4" змінено терміни звітності раз на квартал. Період для подання звітності складає 40 днів після закінчення звітного періоду. На момент звернення [PERSON] (з заявою про призначення пенсії від 07.10.2021) підприємством до Пенсійного фонду України з 01.07.2021 по 30.09.3021 року відсутня. На теперішній час (станом на 25.11.2021) внески сплачено по 30.09.2021 (а.с.14). Таким чином, відповідачем підтверджено, що станом на 25.11.2021 відсутні підстави для \~\~не зарахування до пільгового стажу [PERSON] періоду з 01.07.2021 по 30.09.2021 року. Також, колегія суддів вважає, що спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення. Зазначена позиція повністю кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005р. (заява № 38722/02)). Отже, «ефективний засіб правого захисту» в розумінні ст.13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату. Згідно до положень Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980р. під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. На законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку. Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким. Також, колегія суддів звертає увагу на те, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав. Така правова позиція узгоджується із позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 16 вересня 2015 року у справі №21-1465а15 та Верховним Судом у постанові від 22 грудня 2018 року у справі № 804/1469/17. Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що в даному випадку для повного та ефективного захисту порушених прав позивача необхідно зобов`язати Головне Управління Пенсійного фонду України в Харківській області призначити [PERSON] \~пенсію за віком \~на пільгових умовах за Списком №2 починаючи з 07.10.2021. Таким чином, з огляду на викладене вище, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05.10.2022 року по справі № 520/6016/22, в частині зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву [PERSON] від 07.10.2021 про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2, з урахуванням висновків суду, прийнято з помилковим застосуванням норм матеріального права та підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення в цій частині про задоволення позовних вимог. Відповідно до ч.1\~статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього\~Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Згідно ч 6\~статті 139 КАС України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до квитанції № 2058-2069-1551-1525 від 24.10.2012 року позивачем було сплачено судовий збір за подання \~апеляційної скарги на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05.10.2022 року - у розмірі 1488,60 грн. З огляду на викладене колегія суддів вважає необхідним та розподілити судові витрати шляхом стягнення на користь позивача судових витрат за рахунок бюджетних асигнувань Головне управління пенсійного фонду України у Харківській області, відповідно до вимог ч. 1 статті 139 КАС України.

Результат розгляду: granted