Рішення адміністративного суду від 2022-05-31 00:00:00+03

Позивач звернувся до суду з позовом у якому просить суд: - визнати протиправною відмову відповідача в перерахунку щомісячного довічного грошового утримання позивачки, як судді у відставці, згідно із заявою від 01.09.2020 року; - зобов`язати відповідача зарахувати до стажу роботи на посаді судді половину строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі за денною формою в Львівському університеті ім. І. Франка з 01.09.1976 року по 27.06.1981 року, а саме: 2 роки 6 місяців; - зобов`язати відповідача здійснити перерахунок та виплату довічного грошового утримання позивачці, як судді у відставці, у розмірі 90% суддівської винагороди працюючого судді з урахуванням стажу судді 34 роки 04 місяці 26 днів. Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2021 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо не зарахування до стажу [PERSON] , під час розрахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, період роботи з 04.08.1981 року по 28.10.1985 року на посаді Державного нотаріуса Збаразької нотаріальної контори, а також половину строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі з 01.09.1976 року по 27.06.1981 року 2 роки 06 місяців. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області здійснити перерахунок та виплату [PERSON] щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виходячи з 86% суддівської винагороди, зазначеної в довідці № 01-17/84/2020 від 05.03.2020 року, виданої Тернопільським апеляційним судом про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, з урахуванням виплачених сум. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Приймаючи рішення у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач протиправно не виплатив позивачці довічне грошове утримання у більшому розмірі, виходячи із 86 відсотків грошового забезпечення діючого судді на відповідній посаді, через збільшення стажу роботи позивачки, у зв`язку із включенням до стажу роботи судді половини строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі та періоду роботи на посаді Державного нотаріуса Збаразької нотаріальної контори. Не погодившись із цим рішенням суду, його оскаржив відповідач, подавши апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити. В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає, що розрахунок пенсійного забезпечення позивачки здійснив, виходячи із діючої на час перерахунку правової норми, яка визначала розмір відсоткового значення пенсії, виходячи із 50 відсотків за 20 років вислуги і за кожен рік роботи понад 20 років 2 відсотки, що у підсумку, виходячи із стажу 31 рік 10 місяців 26 днів, складає 72 відсотки. Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань. Суд першої інстанції встановив те, що позивачка з 02.07.2016 року перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Тернопільській області, як суддя у відставці та отримує щомісячне довічне грошове утримання, обчислене відповідно до Закону України «Про судоустрій та статус суддів». У зв`язку із зміною розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, 01.09.2020 року позивачка звернулася до відповідача із заявою про перерахунок довічного грошового утримання судді у відставці, до якої додала довідку № 01-17/84/2020 від 05.03.2020 року, видану Тернопільським апеляційним судом про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці станом на 18.02.2020 року. Листом від 03.09.2020 року № 1900-0314-9/13332 відповідач повідомив позивачку про відсутність підстав для проведення перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді, на підставі довідки № 01-17/84/2020 від 05.03.2020, виданої Тернопільським апеляційним судом. Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 03.11.2020 року у справі № 500/2910/20 зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області здійснити [PERSON] , як судді у відставці, перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, згідно з довідкою № 01-17/84/2020 від 05.03.2020 року, виданою Тернопільським апеляційним судом, з урахуванням фактично виплачених сум, починаючи з 19.02.2020 року. На виконання цього рішення суду, відповідач 03.11.2020 року здійснив перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 19.02.2020 року по 31.12.2020 року, на підставі відповідної довідки № 01-17/84/2020 від 05.03.2020 року, виданої Тернопільським апеляційним судом, при цьому стаж роботи позивачки на посаді судді визначено у розмірі 31 рік 10 місяців 24 дні, процент розрахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці складає 72 відсотка. Зважаючи на те, що до стажу роботи на посаді судді відповідач не зарахував половину строку навчання за денною формою у вищому юридичному навчальному закладі та застосував менший розмір відсоткового значення пенсії ніж був при призначенні пенсії, позивачка звернулася до суду з позовом. Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно - правового спору, суд апеляційної інстанції виходить із такого. Що стосується зарахування до стажу роботи на посаді судді половину строку навчання за денною формою у вищому юридичному навчальному закладі, то апеляційний суд зазначає наступне. Статтею 137 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VIII (далі - Закон № 1402-VIII) визначено, що до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді, зокрема, судді судів України. Відповідно до абзацу четвертого пункту 34 Розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402-VIII, судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання). Апеляційний суд встановив те, що позивачка обрана на посаду народного судді Тернопільського міського народного суду - 22.06.1987 року та 22.09.2017 року звільнена з посади судді Апеляційного суду Тернопільської області. З 22.06.1987 року по 22.09.2017 року позивачка працювала на посаді судді. 22.06.1997 року позивача набула стажу 10 років на посаді судді. Відповідно до статті 1 Указу Президента України від 10 липня 1995 року № 584/95 "Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів" (стаття втратила чинність 20 березня 2008 року), чинної на час роботи позивачки на посаді судді не менш як 10 років, до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах та період проходження строкової військової служби. Аналогічна норма містилася і у абзаці 2 пункту 3-1 постанови Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2005 року № 865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» (яка втратила чинність 01 січня 2012 року). Апеляційний суд встановив те, що позивачка в період з 01.09.1976 року по 27.06.1981 року навчалася у Львівському університеті ім. І. Франка за денною формою навчання, який є вищим юридичним навчальним закладом. Отже, до стажу роботи позивачки на посаді судді, зараховується половина строку навчання у Львівському університеті ім. І. Франка за денною формою навчання, тобто 2 роки і 6 місяців. Однак, відповідач, не врахував наведених вище норм, протиправно не зарахував позивачці до стажу роботи на посаді судді половину періоду навчання позивачки у Львівському університеті ім. І. Франка, що становить 2 роки 06 місяців. Що стосується зарахування до стажу роботи позивачки на посаді судді періоду роботи з 04.08.1981 року по 28.10.1985 року на посаді Державного нотаріуса Збаразької нотаріальної контори, то апеляційний суд встановив те, що позивачка відповідних вимог не заявляла і відповідач їх не розглядав, а тому суд першої інстанції протиправно вийшов за межі позовних вимог, не обґрунтувавши необхідність таких дій. Що стосується відсоткового значення розміру пенсії позивачки, то суд першої інстанції правильно вказав на необхідність застосування до спірних правовідносин ч. 3 ст. 142 Закону № 1402-VIII, згідно з якою щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді. Водночас, апеляційний суд не може перебирати на себе повноваження відповідача щодо визначення розміру пенсії, зважаючи на те, що відповідач не вирішив питання про зарахування до стажу роботи позивачки на посаді судді половину строку навчання у Львівському університеті ім. І. Франка, що становить 2 роки 06 місяців. Підсумовуючи наведене, апеляційний суд зазначає, що належним способом захисту порушеного права є задоволення адміністративного позову, шляхом визнання протиправною відмови відповідача в перерахунку щомісячного довічного грошового утримання позивачки, як судді у відставці, згідно із заявою від 01.09.2020 року, з урахуванням до стажу роботи на посаді судді половину строку навчання у Львівському університеті ім. І. Франка та зобов`язання відповідача здійснити перерахунок щомісячного довічного грошового утримання позивачки, з урахуванням до стажу роботи позивачки на посаді судді половину строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі за денною формою в Львівському університеті ім. І. Франка з 01.09.1976 року по 27.06.1981 року, а саме: 2 роки 6 місяців. Суд першої інстанції, на думку апеляційного суду, неправильно вирішив спір, необґрунтовано вийшов за межі позовних вимог та перебрав на себе повноваження відповідача щодо визначення розміру пенсії, а тому рішення суду першої інстанції у цій справі необхідно скасувати. Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. З огляду на вищевикладене, у зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права судом першої інстанції, апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову, якою позов задовольнити частково. Що стосується розподілу судових витрат, то апеляційний суд зазначає наступне. Відповідно до частини 1 та 3 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Апеляційний суд встановив те, що за подання позову, який містив одну немайнову вимогу, а інші похідні, позивачка сплатила 908,00 грн. Зважаючи на те, що апеляційний суд задовольнив одну немайнову позовну вимогу, то на користь позивачки необхідно стягнути всю суму сплаченого судового збору, яка відповідає одній немайновій вимозі.

Результат розгляду: partial