Рішення адміністративного суду від 2022-07-18 00:00:00+03

У січні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Державна продовольчо-зернова корпорація України» (далі - ПАТ «ДПЗКУ», Товариство, позивач) звернулось до адміністративного суду з позовом до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві (процесуальний правонаступник -Державна податкова інспекція у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві; далі - ДПІ у Печерському районі, відповідач), у якому просило визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 19.08.2014 №115626552206 про нарахування грошового зобов`язання із штрафних санкцій (пені) за порушення термінів розрахунків у сфері зовнішньоекономічної діяльності (далі - ЗЕД) у розмірі 209 080 606,83 грн. В обґрунтування позову Товариство зазначає, що висновки контролюючого органу, викладені в акті перевірки від 31.07.2014 №710/26-55-22-06/37243279, щодо ненадходження та несвоєчасного надходження валютної виручки за експортовану продукцію за зовнішньоекономічними контрактами, укладеними з компаніями-нерезидентами «Sonders Trading K/S Co., Limited» (Гонконг), «Neslot Limited» (Гонконг), «China National Complete Engineering Corporation» (Китай), є безпідставними. На підтвердження цього доводу посилається на те, що валютні зобов`язання зазначених нерезидентів по зовнішньоекономічним операціям були припинені відповідно до статті 601 Цивільного кодексу України шляхом заліку зустрічних однорідних вимог згідно з актами про залік зустрічних однорідних вимог від 05.03.2014 б/н, від 10.04.2014 №2, №3 та зняті банком з валютного контролю. Справа судами розглядалася неодноразово. Так, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 30.09.2015 касаційну скаргу ПАТ «ДПЗКУ» задоволено, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.03.2015 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 02.06.2015 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.06.2016 у задоволенні позову відмовлено. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що судовими рішеннями Господарського суду міста Києва у справах №910/14522/14 та №910/17794/14, які набрали законної сили, визнано акти про зарахування зустрічних однорідних вимог від 10.04.2014 №2 та №3 недійсними. Суд зазначив, що відповідно до частини першої статті 236 Цивільного кодексу України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення, відтак, акти про зарахування зустрічних однорідних вимог від 10.04.2014 №2 та №3 є недійсними з моменту їх вчинення. Також суд зазначив, що позивачем не доведено факт подання до ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України" як банку, який здійснював валютний контроль, документів для зняття з контролю експертних операцій на підставі акту про зарахування однорідних зустрічних вимог від 05.03.2014 б/н. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 13.04.2021 скасовано постанову суду першої інстанції, позов задоволено частково: визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 19.08.2014 №115626552206 в частині нарахування суми грошового зобов`язання з пені за порушення термінів розрахунків у сфері ЗЕД у розмірі 41 936 305,77 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Висновок суду апеляційної інстанції в частині задоволених позовних вимог обґрунтований тим, що по зовнішньоекономічних контрактах позивача з компанією «Sonders Trading K/S Co., Limited» від 22.08.2013 №397 та з компанією "CHINA NATIONAL COMPLETE ENGINEERING CORPORATION" від 07.11.2013 №597 пеня контролюючим органом розрахована не правильно. Що ж до відмови в задоволенні позову в решті позовних вимог, то суд апеляційної інстанції виходив з того, що нарахування пені у розмірі 699 755,86 грн за ненадходження валютної виручки від компанії «NESLOT LIMITED» у розмірі 5 193 823,05 доларів США за контрактом від 19.08.2013 №385 підтверджено висновком експерта, а в решті суми пеня нарахована контролюючим органом правомірно. При цьому суд апеляційної інстанції визнав безпідставними доводи позивача, що дебіторська заборгованість компаній «Sonders Trading K/S Co., Limited» та «Neslot Limited» перед Товариством була погашена за рахунок взаємозаліку згідно з актами про зарахування зустрічних однорідних вимог від 05.03.2014 б/н та від 10.04.2014 №2, №3, оскільки акти від 10.04.2014 №2, №3 були визнанні недійсними постановами Господарського суду міста Києва у справах №910/14522/14 та №910/17794/14, а залік згідно з актом від 05.03.2014 б/н не відповідав вимогам пункту 1.10 глави 1, пункту 3.6 глави 3 Інструкції про порядок здійснення контролю за експортними, імпортними операціями, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 24.03.1999 №136 (далі - Інструкція №136), оскільки заліком були припинені не безпосередні зобов`язання позивача і компанії «Sonders Trading K/S Co., Limited», а й зобов`язання компанії «Neslot Limited», заборгованість якої перед позивачем була переведена на компанію «Sonders Trading K/S Co., Limited» відповідно до угоди про переведення боргу від 05.03.2014. Акціонерне товариство «ДПЗКУ» (далі - АТ «ДПЗКУ», правонаступник ПАТ «ДПЗКУ») подало до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 13.04.2021, у якій просить скасувати вказане судове рішення в частині відмови у позові та прийняти рішення про задоволення позовних вимог повністю. Підставою касаційного оскарження позивач зазначив пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС), посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм статей 1, 4 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті», пунктів 1.1, 1.2, 1.10 Інструкції №136, статті 109 Податкового кодексу України без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування цих норм у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 02.07.2019 (справа №826/10414/16), від 22.04.2021 (справа №806/2099/17). Обґрунтовуючи касаційну скаргу, позивач доводить, що на підтвердження здійснення належного та своєчасного розрахунку за експортовану продукцію по зовнішньоекономічних контрактах з компаніями «Sonders Trading K/S Co., Limited» та «Neslot Limited» банкам, які здійснювали валютний контроль (ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та ПАТ "Радикал Банк), були надані акти заліку взаємних зустрічних однорідних вимог від 05.03.2014 б/н, від 10.04.2014 №2, №3 між ПАТ «ДПЗКУ» та компанією «Sonders Trading K/S Co., Limited», згідно з якими грошові зобов`язання були припинені. Позивач доводить, що суд апеляційної інстанції помилкового виходив з того, що листи уповноважених банків про зняття з валютного контролю зовнішньоекономічних операцій не є доказами припинення зобов`язань за експортними контрактами. Факт зняття банками з валютного контролю відповідних експортних операції, згідно з доводами позивача, є юридичним фактом, з настанням якого експортні операції не перебувають на банківському валютному контролі, а відтак відсутні підстави для висновку про порушення позивачем строків розрахунків в іноземній валюті та для нарахування пені за порушення термінів розрахунків у сфері ЗЕД. У зв`язку з цим позивач вважає, що його поведінка не була протиправною, тоді як відповідно до статті 109 Податкового кодексу України протиправність поведінки є обов`язковою складовою правопорушення, як підстави для притягнення особи до юридичної відповідальності. Також позивач доводить, що припинення однорідних зобов`язань на підставі зазначених актів не суперечить пунктам 1.1, 1.2, 1.10 Інструкції №136, оскільки в заліку приймала участь заборгованість компанії «Neslot Limited» саме перед ПАТ «ДПЗКУ», а не перед іншою особою. Верховний Суд ухвалою від 22.07.2021 відкрив касаційне провадження у цій справі за касаційною скаргою АТ «ДПЗКУ» на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 13.04.2021 на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС. ГУ ДПС у відзиві на касаційну скаргу не погоджується з наведеними в ній позивачем доводами, стверджує про правильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права та просить закрити касаційне провадження. ГУ ДПС обґрунтовує цей довід тим, що постанова Верховного Суду від 22.04.2021 у справі №806/2099/17, на висновок в якій щодо застосування норм статей 1, 4 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті», пунктів 1.1, 1.2, 1.10 Інструкції №136 посилається позивач, обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження, ухвалена після апеляційного перегляду справи. Такий довід, однак, не відповідає підставам закриття касаційного провадження, передбаченим статтею 339 КАС. Відповідно до частини першої статті 341 КАС суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Верховний Суд перевірив наведені у касаційній скарзі доводи позивача, обґрунтування заперечень відповідача щодо вимог касаційної скарги, правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права і дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню. Суди попередніх інстанцій встановили, що ДПІ у Печерському районі проведено позапланову виїзну перевірку ПАТ «ДПЗКУ» з питань дотримання вимог валютного законодавства України при розрахунках за зовнішньоекономічними контрактами: №664 від 31.10.2013, №371 від 15.08.2013 із компанією «Sonders Trading K/S Co., Limited» (Гонконг) (відповідно до листа ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» від 01.04.2014 №153-02/1103); №600 від 08.11.2013, №430/1 від 03.09.2013, №397 від 22.08.2013 із компанією «Sonders Trading K/S Co., Limited», №597 від 07.11.2013 із компанією «China National Complete Engineering Corporation» (Китай), №NES01/679 від 30.08.2013 із компанією «Neslot Limited» (Гонконг) (відповідно до листа ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» від 09.04.2014 №153-02/1099); №635 від 06.11.2013 із компанією «Sonders Trading K/S Co., Limited» (відповідно до листа ПАТ "Радикал Банк" від 09.04.2014 №1090/14); №416 від 30.08.2013, №NES03/671 від 01.11.2013, №385 від 19.08.2013, №677 від 28.11.2013, №388 від 19.08.2013 із компанією «Neslot Limited» (відповідно до листа ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» від 28.04.2014 №153-02/1629); №ЕХР140114-1 від 14.01.2014, №ЕХР230114-1 від 23.01.2014 із компанією «Neslot Limited» (відповідно до листів ПАТ «Радикал Банк» від 08.05.2014 №1406/14 та від 10.06.2014 №2149/14), за результатами якої складено акт від 31.07.2014 №710/26-55-22-06/37243279 (далі - акт перевірки). В акті перевірки зроблено висновок, що Товариством порушено статтю 1 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» (далі - Закон №185/94-ВР). Правопорушення склали такі обставини: ненадходження валютної виручки від компанії «Sonders Trading K/S Co., Limited» у сумі 5 996 729,25 доларів США (еквівалент 47 931 856,90 грн) за контрактом від 31.10.2013 №664, у сумі 2 282 500,00 доларів США (еквівалент 18 244 022,50 грн) за контрактом від 15.08.2013 №371, у сумі 2 342 734,00 доларів США (еквівалент 18 725 472,86 грн) за контрактом від 06.11.2013 №635; ненадходження валютної виручки від компанії «NESLOT LIMITED» у сумі 12 232 009,92 доларів США (еквівалент 146 784 119,04 грн) за контрактом від 30.08.2013 №416, у сумі 5 299 300,00 доларів США (еквівалент 42 357 304,90 грн) за контрактом від 01.11.2013 NES03/671, у сумі 2 028 000,00 доларів США (еквівалент 17 295 189,60 грн) та у сумі 5 193 823,05 доларів США (еквівалент 41 514 227,64 грн) за контрактом від 19.08.2013 №385, у сумі 15 223 923,00 доларів США (еквівалент 137 597 959,55 грн) за контрактом від 28.11.2013 №677, у сумі 5 348 054,34 доларів США (еквівалент 51 895 192,12 грн) за контрактом від 19.08.2013 №388, у сумі 330 056,69 доларів США (еквівалент 2 638 143,12 грн) за контрактом від 14.01.2014 №ЕХР140114-1; у сумі 1 720 683,81 доларів США (еквівалент 14 489 463,84 грн) за контрактом від 23.01.2014 №ЕХР230114-1; несвоєчасного надходження валютної виручки від компанії «Sonders Trading K/S Co., Limited» у сумі 6 116 016,06 доларів США (еквівалент 48 885 316,37 грн) за контрактом від 08.11.2013 №600, у сумі 11 551 414,68 грн (еквівалент 115 049 779,90 грн) за контрактом від 22.08.2013 №397, у сумі 5 376 105,60 доларів США (еквівалент 42 971 212,06 грн) за контрактом від 03.09.2013 №430/1; несвоєчасне надходження валютної виручки від компанії «NESLOT LIMITED» у сумі 2 828 318,82 доларів США (еквівалент 33 939 826,00 грн) за контрактом від 30.08.2013 №416, у сумі 5 100 230,97 доларів США (еквівалент 49 469 180,27 грн) за контрактом від 30.08.2013 NES01/679; несвоєчасне надходження валютної виручки від компанії «CHINA NATIONAL COMPLETE ENGINEERING CORPORATION» у сумі 11 979 000,00 доларів США (еквівалент 131 746 239,90 грн) за контрактом від 07.11.2013 №597. Ці висновки в акті перевірки стали підставою для прийняття 19.08.2014 податкового повідомлення-рішення №115626552206 про нарахування грошового зобов`язання із штрафних санкцій (пені) за порушення термінів розрахунків у сфері ЗЕД у розмірі 209 080 606,83 грн. Частиною першою статті 1 Закону №185/94-ВР (в редакції, чинній станом на час дії спірних правовідносин, далі - так само; Закон втратив чинність 07.02.2019) встановлено, що виручка резидентів у іноземній валюті підлягає зарахуванню на їх валютні рахунки в уповноважених банках у строки виплати заборгованостей, зазначені в контрактах, але не пізніше 180 календарних днів з дати митного оформлення (виписки вивізної вантажної митної декларації) продукції, що експортується, а в разі експорту робіт (послуг), прав інтелектуальної власності - з моменту підписання акта або іншого документа, що засвідчує виконання робіт, надання послуг, експорт прав інтелектуальної власності. Перевищення зазначеного строку потребує висновку центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері економічного розвитку. Відповідно до частини першої статті 4 цього Закону порушення резидентами строків, передбачених статтями 1 і 2 цього Закону або встановлених Національним банком України відповідно до статей 1 і 2 цього Закону, тягне за собою стягнення пені за кожний день прострочення у розмірі 0,3 відсотка суми неодержаної виручки (вартості недопоставленого товару) в іноземній валюті, перерахованої у грошову одиницю України за валютним курсом Національного банку України на день виникнення заборгованості. Загальний розмір нарахованої пені не може перевищувати суми неодержаної виручки (вартості недопоставленого товару). При цьому (за відсутності прямої вказівки в статті 4 Закону №185/94-ВР про інше) презюмується, що валютна виручка повинна надійти відповідно до умов зовнішньоекономічного контракту за існуючим зобов`язанням. У разі якщо зобов`язання припинено, підстав для надходження валютної виручки немає. Згідно із положеннями частини четвертої статті 6 та частини першої статті 14 Закону України "Про зовнішньоекономічну діяльність" від 16.04.1991 №959-ХІІ суб`єкти зовнішньоекономічної діяльності мають право укладати будь-які види зовнішньоекономічних договорів (контрактів), крім тих, які прямо та у виключній формі заборонені законами України, та самостійно визначати форму розрахунків по зовнішньоекономічних операціях з-поміж тих, що не суперечать законам України та відповідають міжнародним правилам. Відповідно до статей 627, 628 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) сторони вільні у виборі виду договору та його умов, а згідно зі статтею 629 цього Кодексу укладений договір є обов`язковим для виконання сторонами. Правила припинення зобов`язання сформульовані в главі 50 «Припинення зобов`язання» розділу І книги п`ятої «Зобов`язальне право» ЦК. Норми цієї глави передбачають, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частина 1 статті 598 ЦК), зокрема зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги (стаття 601 ЦК). Аналогічні положення закріплені також у статті 203 Господарського кодексу України (далі - ГК), згідно з частиною третьою якої господарське зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони. При тлумаченні наведених норм слід виходити з того, що зустрічність вимог передбачає одночасну участь сторін у двох зобов`язаннях, де кредитор за одним зобов`язанням є боржником в іншому. Тобто, сторони одночасно беруть участь у двох зобов`язаннях, і при цьому кредитор за одним зобов`язанням є боржником за іншим, і навпаки. Що ж до однорідності вимог, то вона визначається їхньою правовою природою та матеріальним змістом (вираженням) і не залежить від підстав, що зумовили виникнення зобов`язань. Це означає, що вимоги вважаються однорідними, якщо зобов`язання сторін стосовно одна до одної мають бути виконані однаково, тоді як підстави виникнення зобов`язань можуть бути різними. Отже, допускається зарахування однорідних вимог, які випливають з різних підстав (різних договорів тощо). На можливість припинення зобов`язання за зовнішньоекономічним договором зарахуванням зустрічних однорідних вимог прямо зазначено в пункті 1.10 Інструкції №136 (Інструкцію доповнено цим пунктом постановою Правління Національного банку України від 13.12.2006 N455; Інструкція втратила чинність 07.02.2019), яким встановлено, що експортна, імпортна операції можуть бути зняті з контролю за наявності належним чином оформлених документів про припинення зобов`язань за цими операціями зарахуванням, якщо: вимоги випливають із взаємних зобов`язань між резидентом і нерезидентом, які є контрагентами за цими операціями; вимоги однорідні; строк виконання за зустрічними вимогами настав або не встановлений, або визначений моментом пред`явлення вимоги; між сторонами не було спору щодо характеру зобов`язання, його змісту, умов виконання тощо. Чинним законодавством не заборонено та не обмежено законні форми розрахунків за зовнішньоекономічними операціями, що не передбачають, власне, надходження іноземної валюти на рахунок резидента. Так само, чинне законодавство не пов`язує застосування інституту зарахування однорідних зустрічних вимог з певними видами договорів як обов`язковою умовою припинення зобов`язання у такий спосіб, крім випадків, коли зарахування не допускається. Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду в постанові від 31.01.2020 у справі №1340/3649/18 за позовом ТОВ «Верболіз» до Головного управління ДФС у Львівській області про визнання протиправним і скасування податкового повідомлення-рішення вже зробив висновок щодо застосування наведених норм у правовідносинах щодо відповідальності резидента за ненадходження валютної виручки в разі припинення зобов`язання за зовнішньоекономічним договором зарахуванням зустрічних однорідних вимог. Відповідно до правової позиції, сформованої в цій постанові, резидент є вільним у виборі форми розрахунків за зовнішньоекономічними операціями з-поміж тих, що не суперечать законам України, а тому перебування таких операцій на валютному контролі саме по собі не спричиняє наслідку у вигляді застосування штрафних санкцій (пені), передбачених статтею 4 Закону №185/94-ВР. Припинення зобов`язання шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог є складовою гарантованого Конституцією України права на свободу підприємницької діяльності та може бути обмежено виключно законами України. У розвиток цієї правової позиції щодо застосування норм частини першої статті 1, частини першої статті 4 Закону №185/94-ВР, пункту 1.10 Інструкції №136 судова палата з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду в постанові від 29.07.2021 у справі 817/1200/15 сформувала висновок, що у разі припинення зобов`язання за зовнішньоекономічним договором шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог у строк, встановлений нормами Закону №185/94-ВР для розрахунків у іноземній валюті, підстави для притягнення резидента до відповідальності за порушення термінів розрахунків у іноземній валюті (за ненадходження валютної виручки) відсутні, незалежно від підстав виникнення зустрічних однорідних вимог та складу учасників зарахування зустрічних однорідних вимог. Обставини щодо зарахування зустрічних однорідних вимог та припинення внаслідок цього зобов`язань за зовнішньоекономічним договором підлягають встановленню судом з дослідженням належних щодо цього доказів. Підстав для відступу від такого висновку колегія суддів не вбачає. Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС при виборі і застосування норми до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладених в постановах Верховного Суду. Судом апеляційної інстанції встановлено, що взаємозалік зустрічних однорідних вимог між ПАТ «ДПЗКУ» та компаніями «SONDERS TRADING K/S Со., Limited» і «NESLOT LIMITED», в тому числі, заборгованостей цих компаній перед позивачем за вказаними вище контрактами, відбувся по актах про залік зустрічних однорідних вимог від 05.03.2014 б/н, від 10.04.2014 №2, №3, які, у свою чергу, підписані позивачем та «SONDERS TRADING K/S Со., Limited» (а.с.57-68 т.1). Постановами Господарського суду міста Києва від 02.02.2015 у справі №910/14522/14 та від 06.04.2015 у справі №910/17794/14 за позовами ПАТ «ДПЗКУ» до компанії «SONDERS TRADING K/S Со., Limited» про визнання недійними актів про зарахування зустрічних однорідних вимог від 10.04.2014 №3 та від 10.04.2014 №2, які набрали законної сили, зазначені акти визнані недійсними. Відтак, висновок суду апеляційної інстанції, що акти від 10.04.2014 №3 та від 10.04.2014 №2 не породжують жодних юридичних наслідків, зокрема, не припиняють зобов`язання компаній «SONDERS TRADING K/S Со., Limited» і «NESLOT LIMITED» за зазначеними у цих актах зовнішньоекономічними контрактами перед позивачем, не підтверджують факт здійснення розрахунків за зовнішньоекономічними контрактами та не можуть бути підставою для зняття експортних операцій з валютного контролю, відповідає встановленим обставинам у справі та правильному застосуванню норм матеріального права. Довід позивача (з посиланням на те, що уповноважені банки зняли з валютного контролю експортні операції Товариства із компаніями «SONDERS TRADING K/S Со., Limited» і «NESLOT LIMITED» на підставі актів від 10.04.2014 №2, №3) про неправильне застосування (незастосування) судом апеляційної інстанції норми статті 109 Податкового кодексу України та неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування цієї норми в постанові від 02.07.2019 у справі №826/10414/16, Судом відхиляється. Підставами для цього є, по-перше, неподібність правовідносин у справі №826/10414/16 та у цій справі (у справі, в якій здійснюється касаційний перегляд). Висновок Верховного Суду у постанові від 02.07.2019 (справа №826/10414/16) застосування норми статті 109 Податкового кодексу України в цілях юридичної оцінки бездіяльності платника податку на додану вартість щодо реєстрації податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних у визначені законодавством строки. Верховний Суд виснував, що наявність вини (умисної або по необережності) з боку платника податку, протиправний характер діяння має бути оцінені судами, з врахуванням об`єктивних обставин, які призвели до неможливості виконати платником встановлений Податковим кодексом України обов`язок щодо своєчасної реєстрації податкових накладних. По-друге, спеціальними нормами для правовідносин щодо розрахунків у іноземній валюті станом на час дії спірних правовідносин були норми Закону №185/94-ВР, а не норми Податкового кодексу України. Відтак, для пені за порушення строків розрахунків в іноземній валюті застосування статті 109 Податкового кодексу України є не прийнятним. Норми цього Кодексу застосовуються у зазначених правовідносинах лише щодо процедури здійснення контролю за дотриманням порядку здійснення розрахунків в іноземній валюті, визначеного Законом №185/94-ВР, а не в частині матеріально-правових норм, які регулюють правовідносини у сфері сплати податків і зборів. Як свідчить приєднана до матеріалів справи копія акта про зарахування однорідних зустрічних вимог від 05.03.2014 б/н між ПАТ «ДПЗКУ» та компанією «SONDERS TRADING K/S Со., Limited», цим актом заборгованість компанії «SONDERS TRADING K/S Со., Limited» перед ПАТ «ДПЗКУ» в загальній сумі 8 806 721,75 доларів США (в тому числі: по контракту від 31.10.2013 №664 у розмірі 5 996 729,25 доларів США, по контракту від 15.08.2013 №371 у розмірі 1 038 639,15 доларів США та 1 243 860,85 доларів США, по контракту від 06.11.2013 №635 у розмірі 527 492,50 доларів США), зараховується із заборгованістю ПАТ «ДПЗКУ» на таку ж суму перед компанією «SONDERS TRADING K/S Со., Limited» по контрактах від 05.03.2013 №258, від 24.01.2014 №IM240114-1. Зазначені контракти укладені між позивачем та компанією «SONDERS TRADING K/S Со., Limited», тобто в зарахування зустрічних вимог включені суми заборгованості безпосередньо позивача перед компанією «SONDERS TRADING K/S Со., Limited» та цієї компанії перед позивачем. Відтак суд апеляційної інстанції помилково вказав, що вимоги, щодо яких здійснено залік в акті від 05.03.2014 б/н, виникли не із взаємних зобов`язань між ПАТ «ДПЗКУ» і компанією «SONDERS TRADING K/S Со., Limited» за зовнішньоекономічними операціями, а й за участі третьої сторони (компанії «NESLOT LIMITED»). Контролюючий орган не наводить будь-яких доводів, з приводу того, що у позивача не було по відношенню до компанії «SONDERS TRADING K/S Со., Limited» взаємної однорідної заборгованості в розмірі 8 806 721,75 доларів США, строк якої настав станом на 05.03.2014 та яка могла б бути зарахована. Контролюючий орган, доводячи, що підстав для зарахування однорідних зустрічних вимог не було, посилається тільки на те, що в заліку за цим актом приймала участь не безпосередня заборгованість компанії «SONDERS TRADING K/S Со., Limited» перед позивачем, що виключає взаємний (зустрічний) характер вимог, які були зараховані. Такий довід був також наведений представником ГУ ДПС у судовому засіданні в суді касаційної інстанції. Водночас, наявність зустрічної однорідної вимоги, як необхідна умова для взаємозаліку заборгованості, не залежить від складу учасників зарахування зустрічних однорідних вимог, про що, як вже було зазначено, вказано і в постанові Верховного Суду від 29.07.2021 у справі №817/1200/15. Не наводить контролюючий орган і доводу, що зарахування вимог за актом від 05.03.2014 б/н відбулося поза межами граничного терміну розрахунків, встановленого статтею 1 Закону №185/94-ВР. Враховуючи наведене, пеня за ненадходження валютної виручки в розмірі 5 996 729,25 доларів США за контрактом від 31.10.2013 №664 (сума пені відповідно до приєднаного до матеріалів справи розрахунку (а.с.42-43, т. 1-й, далі - так само) - 22 934 870,00 грн), ненадходження валютної виручки в розмірі 2 282 500,00 доларів США за контрактом від 15.08.2013 №371 (сума пені - 8 587 925,65 грн) та за ненадходження валютної виручки в розмірі 527 492,50 доларів США за контрактом від 06.11.2013 №635 (сума пені - 553 341,84 грн), по яких здійснено взаємозалік згідно з актом від 05.03.2014 б/н, нарахована позивачу неправомірно (загальна сума неправомірно нарахованої пені - 32 076 137,50 грн). Таким чином, доводи позивача в касаційній скарзі про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм статей 1, 4 Закону №185/94-ВР, пунктів 1.1, 1.2, 1.10 Інструкції №136 та інакше, ніж у постанові Верховного Суду від 22.04.2021 (справа №806/2099/17) знайшли підтвердження під час касаційного перегляду справи. Відповідно до частини першої статті 351 КАС суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Як підсумок, постанова суду апеляційної інстанції в мотивувальній та резолютивній частинах підлягає зміні відповідно до викладених вище підстав, а податкове повідомлення-рішення від 19.08.2014 №115626552206 - скасуванню в частині нарахованої пені в сумі 74 012 443,20 грн (41 936 305,77 грн +32 076 137,50 грн). Згідно з частиною першою статті 139 КАС при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат (частини третя, шоста статті 139 КАС). Виходячи із розміру задоволених позовних вимог АТ «ДПЗКУ» (74 012 443,20 грн) та пропорції цієї суми до загальної суми пені, нарахованої Товариству згідно з податковим повідомленням-рішенням від 19.08.2014 №115626552206, позивач має право на відшкодування судових витрат зі сплати судового збору, понесених у зв`язку з розглядом справи судом першої інстанції в розмірі 172,46 грн (сплачено судового збору за подання позовної заяви - 487,20 грн), апеляційними переглядами справи - 2 759,42 грн (сплачено судового збору за подання апеляційних скарг - 7 795,20 грн) та касаційними переглядами справи - 4 656,53 грн (сплачено судового збору за подання касаційних скарг - 13 154,40) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у м. Києві. З АТ "Державна продовольчо-зернова корпорація України" підлягає стягненню судовий збір за подання до адміністративного суду адміністративного позову майнового характеру у розмірі 4 384,80 грн. Касаційний перегляд справи здійснено відповідно до вимог касаційної скарги та в межах доводів, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Результат розгляду: partial