Рішення адміністративного суду від 2022-04-20 00:00:00+03

У жовтні 2021 року [PERSON] (далі позивач) звернувся до суду із позовом до Управління патрульної поліції в Запорізькій області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України (далі відповідач-1), Головного управління Національної поліції у Запорізькій області (далі відповідач-2), третя особа: поліцейський СРПП відділу № 6 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області сержант Коновалюк Дмитро Олександрович (далі третя особа), у якому просив визнати протиправною та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення в справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії БАБ № 989604 від 31.08.2021, закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення за відсутності складу правопорушення. Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18 листопада 2021 року у задоволені позову відмовлено. Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірна постанова винесена на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені КУпАП. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач оскаржив його в апеляційному порядку, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вимоги апеляційної скарги позивача мотивовано, зокрема тим, що відсутні докази вчинення адміністративного правопорушення, зміст спірної постанови не містить зазначення доказів, які до неї додаються. Крім того, на думку позивача, суд першої інстанції не в повному обсязі дослідив відеофайли, які наявні у матеріалах справи, адже на кожному відеофайлі з телефону встановлюється дата та час його виконання. З цих підстав, позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Відповідач-1 правом на подання відзиву на апеляційну скаргу позивача не скористався, відзив на апеляційну скаргу позивача до суду не подав. Відповідач-2 надав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу позивача, у якому вказує, що доказами вчинення позивачем правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких посадова особа, особисто спостерігаючи порушення ПДР, встановлює наявність адміністративного правопорушення. Крім того, відповідач-2 зазначає, що позивачем не надано акт приймання правничої допомоги, не надано детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із видів робіт, необхідних для надання правничої допомоги, що є необхідною умовою для стягнення витрат на професійну правничу допомогу. Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Третя особа правом на подання відзиву на апеляційну скаргу позивача не скористалась, відзив на апеляційну скаргу позивача до суду не подала. В судове засідання учасники справи не з`явились. Позивач який був належним чином сповіщений про місце, дату та час розгляду справи в судове засідання не з`явився, свого представника не направив, про причини неявки суд не сповістив. Відповідач-1, відповідач-2 та третя особа, які були належним чином сповіщений про місце, дату та час розгляду справи в судове засідання не з`явилися, своїх представників не направили, про причини неявки суд не сповістили. Колегією суддів розглянуто справу у відсутності осіб, що не з`явилися, та без здійснення фіксації судового засідання технічними засобами у відповідності до ч. 2 ст. 313, ч. 4 ст. 229 КАС України. Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд зазначає наступне. Судом першої інстанції встановлено та сторонами справи не заперечується, що зі змісту постанови серії БАБ № 989604 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, що складена 31 серпня 2021 року о 07 год. 25 хв., того ж дня о 07 год. 15 хв., позивач керував транспортним засобом Дачія Логан, реєстраційний номер [NUMBER] , у м. Запоріжжі по вул. Донецьке шосе, 2, з непристебнутим паском безпеки, чим порушив п. 2.3 (в) Правил дорожнього руху, чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 121 КУпАП. У постанові зазначені відомості про відмову водія від підпису постанови, отримання її копії, та направлення постанови на адресу позивача рекомендованим листом. Не погодившись із винесенням спірної постанови, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав. Оскарження правомірності винесеного суб`єктом владних повноважень рішення у формі постанови БАБ № 989604 є предметом судового розгляду в цій справі. Суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки відеозапис, який наданий відповідачем, внаслідок більшої якості зображення свідчить, що водій під час руху транспортного засобу не користувався ременем безпеки. Відтак, винуватість позивача у недотриманні вимог п. 2.3 (в) ПДР та, відповідно, у вчиненні адміністративного правопорушення, ч. 5 ст. 121 КУпАП, знайшла своє підтвердження. Суд апеляційної інстанції не погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне. Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Приписами ч. 5 ст. 121 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за порушення правил користування ременями безпеки або мотошоломами, що тягне за собою накладення штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Відповідно до частини 5 статті 14 Закону України "Про дорожній рух" учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху. Згідно пп. "в" п. 2.3 ПДР України, для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний на автомобілях, обладнаних засобами пасивної безпеки (підголовники, ремені безпеки), користуватися ними і не перевозити пасажирів, не пристебнутих ременями безпеки. Дозволяється не пристібатися в населених пунктах водіям і пасажирам з інвалідністю, фізіологічні особливості яких унеможливлюють користування ременями безпеки, водіям і пасажирам оперативних та спеціальних транспортних засобів. Статтею 245 КУпАП визначено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності. Згідно з п. 1 ст. 247 КУпАП, обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів. Статтею 251 КУпАП передбачено, що доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішенні справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функцію фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом вилучення речей і документів, а також іншими документами. Частиною другою ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Згідно з ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Слід зазначити, що відповідно до 7 КУпАП що ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. При цьому, провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Принцип презумпції невинуватості передбачає, що всі сумніви у винуватості особи, що притягується до відповідальності, тлумачяться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості. Всі факти, встановлені судом, у сукупності викликають сумніви щодо факту самого правопорушення та законності його фіксації. Рішення суб`єкта владних повноважень повинно бути законним і обґрунтованим і не може базуватись на припущеннях та неперевірених фактах. Приписами ч.1 ст. 308 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Зі змісту спірної постанови вбачається, що вона не містить інформації про будь - яку фіксацію правопорушення. Водночас, приписами частини 3 статті 283 КУпАП чітко передбачено імперативний обов`язок посадової особи відповідача-2 щодо зазначення технічного засобу, яким здійснено фото- або відеозапис у постанові по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху. У разі відсутності в оскаржуваній постанові по справі про адміністративне правопорушення посилань на технічний засіб, за допомогою якого здійснено відеозапис, такий відеозапис не може вважатися належним та допустимим доказом вчинення адміністративного правопорушення. Аналогічна правова позиція, викладена у постановах Верховного Суду від 15.11.2018 у справі №524/5536/17 та від 17.07.2019 у справі №295/3099/17. Відтак, колегією суддів дійшла висновку, що наданий відповідачем-2 відеозапис не може вважатися належним та допустимим доказом вчинення адміністративного правопорушення. Таким чином, колегія суддів зазначає, що відповідачами, як суб`єктами владних повноважень, не подано жодних належних доказів як суду першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду справи, що могли б довести та підтвердити наявність в діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 122 КУпАП. З цих підстав, суд першої інстанції помилково дійшов висновку, що винуватість позивача у недотриманні вимог п. 2.3 (в) ПДР та, відповідно, у вчиненні адміністративного правопорушення, ч. 5 ст. 121 КУпАП, знайшла своє підтвердження. Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Отже, інші доводи апеляційної скарги не потребують правового аналізу, оскільки не мають вирішального значення, через недоведеність самого факту правопорушення. Згідно п. 1, 3 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, а також невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи. З цих підстав, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість доводів, викладених в апеляційній скарзі, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу слід задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог. Крім того, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 6 ст. 139 КАС України). В свою чергу, відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Відповідно до ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу (ч.ч.1, 3 ст. 132 КАС України). З матеріалів справи вбачається, що позивачем було сплачено 454,00 грн. судового збору за подання позову та 544,80 грн. судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. За змістом частини 3 цієї ж статті для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 4 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частиною 5 статті 134 КАС України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частиною 6 статті 134 КАС України передбачено, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Приписами частини 7 статті 134 КАС України визначено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Верховний Суд у постанові від 17.09.2019 у справі № 810/3806/18 зазначив, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу мають бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування останніх. Таким чином, колегія суддів зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування останніх. З матеріалів справи колегією суддів встановлено, що в якості доказів понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу ним надано: договір про надання правничої допомоги № 94 від 23.03.2021 з додатковою угодою №1 до нього; розрахунок витрат на правову допомогу на суму 3000,00 грн.; акт виконаних робіт від 25.03.2021 на суму 3000,00 грн.; квитанція до прибуткового касового ордера №33 від 25.03.2021р. на суму 3000,00 грн.; договір про надання правничої допомоги № 94/1 від 27.09.2021 з додатком №1 до нього; розрахунок витрат на правову допомогу на суму 3000,00 грн.; акт виконаних робіт від 01.10.2021 на суму 3000,00 грн.; квитанція до прибуткового касового ордера №26 від 01.10.2021р. на суму 3000,00 грн. З урахуванням співмірності та пропорційності витраченого часу, складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення вимог щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, а саме у сумі 500,00 грн. Таким чином, оскільки спірна постанова винесена посадовою особою відповідача-2, наявні підстави для відшкодування судових витрат позивача зі сплати судового збору у сумі 998,80 грн. та витрат на професійну правничу допомогу у сумі 500,00 грн., за рахунок бюджетних асигнувань відповідача-2.

Результат розгляду: granted