Рішення адміністративного суду від 2022-08-25 00:00:00+03

Історія справи. [PERSON] (далі - Позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини [NUMBER] Національної гвардії України (далі - Відповідач-1), Військової частини [NUMBER] Національної гвардії України (далі - Відповідач-2) про: - визнання протиправною бездіяльності Відповідачів щодо непроведення нарахування та виплати Позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.07.2020 по 29.10.2021 включно; - стягнення з Відповідачів на користь Позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.07.2020 по 29.10.2021 включно в розмірі 22 468,78 грн. Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2022 року позов задоволено повністю. Ухвалюючи таке судове рішення, суд першої інстанції виходив з того, що під час звільнення з військової служби позивачу не було в повному обсязі виплачені належні йому при звільненні суми, а саме - індексацію грошового забезпечення. При цьому, суд зазначив, що лише 28.10.2021 та 30.11.2021 Відповідачем було проведено перерахунок та виплату Позивачу відповідних коштів на виконання судових рішень у справі № 620/7384/21. Таким чином, суд дійшов висновку, що частка складових компенсації у порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку, становить 11%. Враховуючи наведене, положення постанови Верховного Суду від 04.04.2018 у справі №524/1714/16-а, суд погоджується, що з Відповідача на користь Позивача має бути стягнутий середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 22 468,78 грн. Не погоджуючись з таким рішенням суду, Відповідач - Військова частина [NUMBER] подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити в задоволенні позов у повному обсязі. В обґрунтування своєї правової позиції Апелянт зазначає, що Військова частина [NUMBER] не мала заборгованості перед Позивачем, що її фінансовою службою індексація грошового забезпечення виплачувалася та нараховувалася Позивачу відповідно до вимог чинного законодавства, а саме Постанови № 704 та Порядку № 1078, і що при звільненні Позивач отримав всі належні йому кошти. При цьому, Апелянт зазначає, що в неотриманні Позивачем індексації винна інша Військова частина [NUMBER] , яка на переконання Апелянта й повинна виплачувати йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. З цих та інших підстав Апелянт вважаює, що рішення суду прийнято за неповно встановлених обставин справи та порушенням норм матеріального і процесуального права. Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.06.2022 та від 12.07.2022 було відкрито апеляційне провадження, встановлено строк для подання відзивів на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду в порядку письмового провадження з 23.08.2022. Позивачем подано відзив на Апеляційну скаргу. У своєму відзиві Позивач зазначає, що судовим рішенням у справі № 620/7384/21 визнано протиправною бездіяльність ВЧ [NUMBER] щодо ненарахування та невиплати йому індексації грошового забезпечення та саме цю Військову частину було зобов`язано здійснити відповідні виплати. Разом з тим, Позивач зазначає, що при його звільненні обидві Військові частини повинні були перевірити, чи виплачені йому всі належні виплати та провести повний розрахунок із ним. Тому, на переконання Позивача, стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок слід здійснювати солідарно з обох частин. З огляду на це, Позивач просить апеляційну скаргу ВЧ [NUMBER] без задоволення, рішення суду - без змін, однак з вказівкою про солідарне стягнення суми середнього заробітку з обох Відповідачів. Військовою частиною [NUMBER] (Апелянтом) подано відповідь на відзив Позивача, в якій, зокрема, зазначає, що виплата індексації Позивачу Військовою частиною [NUMBER] здійснювалася з дотримання вимог законодавства і що Позивач не подавав до суду позов про виплату йому індексації саме цією Військовою частиною. Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з наступних підстав. Обставини справи, установлені судом першої інстанції. Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, у період з 15.12.2009 по 03.12.2019 [PERSON] проходив військову службу у Військовій частині [NUMBER] . З 03.12.2019 по 08.07.2020 [PERSON] проходив військову службу у Військовій частині [NUMBER] , яка перебувала на забезпеченні у в/ч [NUMBER] , що підтверджується записами у військовому квитку, копіями наказів від 03.12.2019 №245, від 08.07.2020 №132. З 08.07.2020 Позивача виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення. При звільненні з військової служби Позивачу не було в повному обсязі виплачені належні йому суми, а саме - індексацію грошового забезпечення, у зв`язку із чим [PERSON] звернувся до суду з відповідним адміністративним позовом. Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду у справі №620/7384/21, (з урахуванням ухвали суду про виправлення описки від 21.09.2021 та додаткового рішення від 23.09.2021), які набрали законної сили, зобов`язано Військову частині [NUMBER] нарахувати та виплатити Позивачу індексацію грошового забезпечення за періоди з 01.04.2014 по 31.03.2015, з 01.01.2017 по 31.12.2017, з 01.04.2015 по 31.07.2015, за грудень 2015 року та з 01.06.2016 по 31.12.2016, з урахуванням січня 2008 року як базового місяця та попередньо виплачених сум. 28.10.2021 та 30.11.2021 на виконання вищевказаних судових рішень, Відповідачем проведено перерахунок та виплату Позивачу відповідних коштів. Позивач, вважаючи протиправною затримку обома Відповідачами виплати відповідних сум індексації при звільненні, а свої права на своєчасне отримання таких виплат порушеними, звернувся до суду з цим позовом. Нормативно-правове обґрунтування. Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України), Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII), Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок № 100). Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статті 24 Закону № 2232-XII закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України. Відповідно до ч. 1 ст.3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Згідно зі ст. 116, 117 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до пункту 2 Порядку № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. 1. Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що законодавством регламентовано обов`язок роботодавця здійснити з працівником повний розрахунок при його звільненні та відповідальність за невиконання такого обов`язку. 2. При цьому, слід враховувати, що звільненням військовослужбовця є день виключення військовослужбовця зі списків особового складу. Тобто, переміщення військовослужбовця під час проходження ним військової служби не є звільненням у розумінні чинного законодавства. 3. Разом з тим, виходячи з вищенаведених законодавчих приписів та принципу індивідуальної відповідальності, виплата середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні має здійснюватися саме тим роботодавцям, до обов`язків якого належало здійснення працівнику відповідних виплат. Обставини, установлені судом апеляційної інстанції. 4. Перевіряючи доводи апеляційної скарги та усуваючи неповноту з`ясування судом першої інстанції обставин цієї справи, колегія встановила, що у період з 15.12.2009 по 03.12.2019 [PERSON] проходив військову службу у Військовій частині [NUMBER] . Далі, на підставі наказу начальника Північного Київського територіального управління Національної гвардії України від 29.11.2019 № 82 та наказу командира Військової частини [NUMBER] від 03.12.2019 № 245 Позивача було переміщено для подальшого проходження військової служби до Військової частини [NUMBER] /т.1 а.с.57/. Наказом командира Військової частини [NUMBER] від 08.07.2020 № 132 з Позивачем припинено (розірвано) контракт про проходження військової служби та виключено його зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення /т.1 а.с.13/. Виплата індексації грошового забезпечення Позивачу Військовою частиною [NUMBER] за періоди з 01.04.2014 по 31.03.2015, з 01.01.2017 по 31.12.2017, з 01.04.2015 по 31.07.2015, за грудень 2015 року та з 01.06.2016 по 31.12.2016, з урахуванням січня 2008 року як базового місяця та попередньо виплачених сум, не здійснювалася. Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду у справі №620/7384/21, (з урахуванням ухвали суду про виправлення описки від 21.09.2021 та додаткового рішення від 23.09.2021), які набрали законної сили, зобов`язано Військову частині [NUMBER] нарахувати та виплатити Позивачу індексацію грошового забезпечення за періоди з 01.04.2014 по 31.03.2015, з 01.01.2017 по 31.12.2017, з 01.04.2015 по 31.07.2015, за грудень 2015 року та з 01.06.2016 по 31.12.2016, з урахуванням січня 2008 року як базового місяця та попередньо виплачених сум. 28.10.2021 та 30.11.2021 Військовою частиною [NUMBER] на виконання вказаних судових рішень Позивачу виплачено індексацію грошового забезпечення за відповідні періоди в розмірах 6925,59 грн та 15543,19 грн /т.1 а.с.55-56/. Висновки суду апеляційної інстанції. 5. Отже, датою звільнення Позивача з військової служби в розумінні чинного законодавства є 08.07.2020, відповідно, двома останніми місцями перед звільненням є травень та червень 2020 року, середньоденна заробітна плата Позивача за які становить 397,49 грн /т.1 а.с.43/. 6. Разом з тим, особою, відповідальною за несвоєчасний розрахунок з Позивачем при його звільненні є саме той роботодавець, яким Позивачу не було виплачено ндексацію грошового забезпечення, присуджену рішеннями суду у справі № 620/7384/21, тобто Військова частина [NUMBER] . 7. При цьому, судова колегія звертає увагу й на те, що при переміщенні Позивача під час проходження військової служби з ВЧ [NUMBER] до ВЧ [NUMBER] жодних заборгованостей від попереднього роботодавця до нового (від ВЧ [NUMBER] до ВЧ [NUMBER] ) не передавалося і відповідні виплати були присуджені лише після вирішення судового спору у вказаній вище справі. Тож, у цьому випадку ВЧ [NUMBER] не є відповідальною особою за порушення права Позивача на отримання повного розрахунку при звільненні. 8. Зазначені обставини безпідставно не були встановлені судом першої інстанції, що призвело до неправильного вирішення спору, а саме покладення відповідальності на особу (ВЧ [NUMBER] ), яка не порушувала права Позивача. 9. При цьому, апеляційний суд зазначає, що оскільки середньоденний заробіток Позивача за останні два місці до звільнення становить 397,49 грн, кількість днів затримки розрахунку при звільненні за період з 08.07.2020 по 30.11.2021 складає 510, то сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені становить 202 719,90 грн. У свою чергу, частка складових компенсації, у порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку, становить 11%. Отже, враховуючи правові висновки постанови Верховного Суду, викладені в постанові від 04.04.2018 у справі №524/1714/16-а, з Військової частини [NUMBER] на користь Позивача має бути стягнутий середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 22 468,78 грн. 10. Аналізуючи всі доводи учасників справи, апеляційний суд враховує висновки ЄСПЛ, викладені в рішенні від 21.01.1999 р. по справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід. Згідно зі ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. 11. Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що заявлені Позивачем у цій справі позовні вимоги підлягають задоволенню частково шляхом визнання протиправною бездіяльності Військової частини [NUMBER] щодо нездійснення нарахування та виплати Позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.07.2020 по 29.10.2021 включно та стягнення з Військової частини [NUMBER] на користь Позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.07.2020 по 29.10.2021 включно в розмірі 22 468,78 грн. 12. Отже, судом першої інстанції було неповно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення без дотриманням норм матеріального права і з порушенням норм процесуального права, що призвело до покладення тягаря наслідків на іншого відповідача, ніж той, що має нести відповідальність. 13. Відповідно до ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального або порушення норм процесуального права. 14. Таким чином, апеляційна скарга Військової частини [NUMBER] підлягає задоволенню частково, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2022 року - скасуванню, позов - задоволенню частково. 15. Розподіл судових витрат. Відповідно до ч. 1, 6 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат. Отже, понесені Позивачем судові витрати в розмірі 908,00 грн підлягають стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини [NUMBER] .

Результат розгляду: partial