Рішення адміністративного суду від 2022-05-05 00:00:00+03

І. Суть спору 1. [PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся до суду з позовом до Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації (далі - відповідач) з вимогами: стягнути із Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації середню заробітну плату, з урахуванням інфляції, за весь час затримки за період з 24 квітня 2007 року по день фактичного розрахунку, виходячи з середньоденної заробітної плати у розмірі 272,65 грн; стягнути із Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації завдану [PERSON] моральну шкоду у розмірі 1 000 000,00 грн. 2. Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 23 травня 2018 року позовну заяву повернуто позивачеві. 3. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 17 липня 2018 року ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 23 травня 2018 року скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. 4. Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2018 року відкрите спрощене позовне провадження у справі №810/973/18, розгляд справи вирішено здійснювати без повідомлення (виклику) сторін. 5. На обґрунтування позову позивач зазначив, що за наслідками розгляду інших судових справ йому стало відомо, що відповідач надав недостовірну інформацію про загальну суму заробітної плати у розрізі її складових. Так, позивач стверджує, що премія, яка зазначена у довідці про заробітну плату за квітень 2006 року, фактично є премією, нарахованою за березень 2006 року, а премія, яка зазначена у довідці про заробітну плату за травень 2006 року, є премією за квітень 2006 року. Отож йому незрозуміло, за який період була нарахована та виплачена, без здійснення перерахунку, премія у розмірі 360 грн, що зазначена у довідці про заробітну плату за березень 2006 року. Позивач просив суд витребувати від відповідача пояснення чому ця премія не була перерахована відповідно до постанови Кабінету Міністрів України (далі - КМУ) від 09.03.2006 №268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» та копії розпоряджень про призначення премій за січень-квітень 2006 року. Ця інформація необхідна йому для формування всіх позовних вимог та доказування в справі. 6. Відповідач проти позову заперечив. У відзиві на позовну заяву зазначив про безпідставність вимог про стягнення середньої заробітної плати відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), оскільки провів з позивачем повний розрахунок у зв`язку із звільненням. Щодо зауважень позивача про надання адміністрацією недостовірної інформації вказав, що наведена у довідках про складові заробітної плати інформація відповідає даним первинних документів про нарахування та виплату заробітної плати (особовими розрахунками) та є достовірною. ІІ. Установлені судами фактичні обставини справи 7. [PERSON] з 12 січня 2004 року був призначений за конкурсом на посаду спеціаліста І категорії Відділу розвитку виробничої сфери та ринкової інфраструктури Управління економіки та розвитку району Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації, що підтверджується розпорядженням від 12 січня 2004 року №11-к (а.с.81). 8. Розпорядженням Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації від 24 квітня 2007 року №172-к [PERSON] звільнений із займаної посади з підстав, визначених у пункті 6 статті 36 КЗпП України, у зв`язку з відмовою від продовження роботи з огляду на зміну істотних умов праці (а.с.80). 9. Позивач звернувся з позовом до суду з вимогою про стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди. 10. Суди попередніх інстанцій установили, що премія у розмірі 360,00 грн, зазначена у довідці про складові заробітної плати позивача за березень 2006 року, була призначена йому на підставі розпорядження Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації від 02 березня 2006 року №83-к (а.с.106-109). 11. Указаним розпорядженням відповідач на підставі постанови КМУ від 13.12.1999 №2288 «Про впорядкування умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади <…>.» та Положення про преміювання працівників райдержадміністрації вирішив преміювати працівників Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації у межах економії фонду оплати праці за лютий 2006 року згідно з додатком. Додатком до розпорядження від 02.03.2006 №83-к передбачено виплату позивачу премії за лютий 2006 року у розмірі 360,00 грн. 12. Таким чином, судами попередніх інстанцій встановлено, що зазначена у розрахунковому листі про складові заробітної плати за березень 2006 року премія у розмірі 360 грн є премією, що нарахована позивачеві за результатами виконання трудових функцій у лютому 2006 року, тобто є премією за лютий 2006 року. 13. У цьому випадку факт нарахування та виплати позивачеві заробітної плати за березень 2006 року із зазначеними складовими підтверджується витягом з особового рахунку нарахування заробітної плати працівників райдержадміністрації за 2006 рік (літери «П»-«С») (а.с. 93-98). ІІІ. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їхнього ухвалення 14. Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 25.10.2018, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 15.03.2019, у задоволенні адміністративного позову відмовлено. 15. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що у позовній заяві позивач не заперечував, що отримав заробітну плату за березень 2006 року з урахуванням її складових, зазначених у розрахунковому листку, у тому числі разом з премією у розмірі 360,00 грн. Підстави поданого позову зводились до тверджень про незрозумілість періоду, за який у березні 2006 року йому було нараховано премію. 16. Суди попередніх інстанцій зазначили, що, співставивши надані відповідачем розпорядження про преміювання апарату Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації з даними особового рахунку нарахування заробітної плати позивача за січень-квітень 2006 року, вбачається, що виплата премії позивачеві за конкретний місяць роботи у цьому періоді здійснювалася у відповідному наступному місяці на підставі розпоряджень про преміювання. Отже, премія, зазначена у розрахунковому листі за поточний місяць (березень), є премією, нарахованою за результатами роботи у попередньому місяці (лютий). 17. При цьому, зазначена у розрахунковому листі до заробітної плати за березень 2006 року премія у розмірі 360 грн і премія, нарахована за результатами роботи у березні 2006 року, були своєчасно виплачені позивачеві. 18. За вказаних обставин, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середньої заробітної плати за увесь час затримки розрахунку при звільненні немає. Вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди є похідними від вимог про виплату середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні, а тому такі також не підлягають задоволенню. ІV. Провадження в суді касаційної інстанції 19. 22 квітня 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга позивача на рішення Київського окружного адміністративного суду від 25.10.2018 і постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 15.03.2019. 20. За наслідками автоматизованого розподілу судової справи між суддями касаційну скаргу передано на розгляд колегії суддів: судді-доповідачу Бевзенку В.М., суддям Данилевич Н.А., Шевцовій Н.В. 21. У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати їхні рішення та направити справу на новий розгляд. 22. Скаржник указує, що суди попередніх інстанцій помилково розглянули цю справу в порядку спрощеного провадження без виклику сторін, адже вона підлягала розгляду за правилами загального, оскільки заявлені ним позовні вимоги перевищують п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 23. Скаржник також зазначає, що повідомляв суд першої інстанції про те, що він не може наразі сформувати всі позовні вимоги у зв`язку з неможливістю отримати документи для повного доказування фактів порушення його прав. Для формування всіх позовних вимог йому необхідно було отримати з Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації копії розпоряджень про нарахування премій за січень, лютий, березень та квітень 2006 року. 24. Скаржник пояснює, що суд першої інстанції повинен був з`ясувати суть його позовних вимог. Так, премія у розмірі 360 грн, зазначена у довідці про складові заробітної плати позивача за березень 2006 року, була призначена йому на підставі розпорядження Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації від 02 березня 2006 року №83-к. Указаним розпорядженням відповідач преміював позивача на підставі постанови КМУ від 13.12.1999 №2288 «Про впорядкування умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, місцевого самоврядування та їх виконавчих органів, органів прокуратури, судів та інших органів». Водночас розмір цієї премії повинен був бути перерахований на підставі постанови КМУ від 09.03.2006 №268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів». Саме ця неперехована позивачу сума премії повинна була стати головною вимогою в цій справі, похідними від якої є заявлені вимоги про стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди. При цьому, на думку скаржника, суд першої інстанції міг вийти за межі позовних вимог для ефективного захисту його прав, свобод та інтересів. 25. Доводи апеляційної скарги з цього приводу судом апеляційної інстанції не перевірялися. 26. Ухвалою Верховного Суду від 24 травня 2019 року відкрито касаційне провадження за вказаною скаргою. 27. Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду - від 08 травня 2020 року №762/0/78-20, у зв`язку зі зміною спеціалізації та введенням до іншої судової палати судді-доповідача в цій справі, призначений повторний автоматизований розподіл указаної касаційної скарги. 28. За наслідками повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08 травня 2020 року касаційну скаргу передано на розгляд колегії суддів: судді-доповідачу Радишевській О.Р., суддям Кашпур О.В., Шевцовій Н.В. 29. Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду - від 04 травня 2022 року №535/0/78-22, у зв`язку з відпусткою судді Шевцової Н.В., яка входить до складу постійної колегії, призначений повторний автоматизований розподіл указаної касаційної скарги. 30. За наслідками повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 травня 2022 року касаційну скаргу передано на розгляд колегії суддів: судді-доповідачу Радишевській О.Р., суддям Кашпур О.В., Уханенку С.А. 31. Відзиву на касаційну скаргу позивача не надходило. V. Джерела права та акти їхнього застосування 32. 08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15.01.2020 №460-XI «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон №460-XI), яким до окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) унесені зміни. 33. Водночас пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №460-XI передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. З урахуванням викладеного, розглядаючи цю справу, Суд керується положеннями КАС України, що діяли до набрання чинності змін, унесених Законом №460-IX. 34. Згідно з частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси. 35. Частина перша статті 9 КАС України передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. 36. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина третя статті 9 КАС України). 37. Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким правом користуються й особи, в інтересах яких подано позовну заяву, за винятком тих, які не мають адміністративної процесуальної дієздатності (частина третя статті 9 КАС України). 38. За змістом частин першої-четвертої статті 12 КАС України адміністративне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного). 39. Спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. 40. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. 41. Виключно за правилами загального позовного провадження розглядаються справи у спорах: 1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; 2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; 4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 5) щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років». 42. Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. 43. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (частина друга статті 77 КАС України). 44. Порядок розгляду справ за правилами спрощеного позовного провадження, визначений Главою 10 КАС України. 45. Так, частинами першою-другою статті 257 КАС України установлено, що за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності. За правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. 46. Згідно з частиною четвертою статті 257 КАС України такими винятками є справи у спорах: щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. VI. Позиція Верховного Суду 47. Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Суд виходить з такого. 48. З системного аналізу вказаних норм випливає, що на позивача покладається обов`язок доведення порушення його прав, свобод та інтересів з боку суб`єкта владних повноважень та необхідність їхнього судового захисту у зв`язку з настанням певних наслідків протиправної поведінки відповідача, а суб`єкт владних повноважень повинен довести законність та обґрунтованість прийнятого рішення, вчинених дій або допущеної бездіяльності. 49. Як убачається з позовної заяви, предметом цього позову є, зокрема, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням інфляції. 50. Позивач мотивував своє порушене право тим, що йому незрозуміло, за який період була нарахована та виплачена, без здійснення перерахунку, премія у розмірі 360 грн, що зазначена у довідці про заробітну плату за березень 2006 року. Підстав щодо необхідності перерахунку такої премії в позовній заяві не наводить. 51. Суд указує, що одним із принципів адміністративного судочинства є диспозитивність, який надає особам, які беруть участь у справі, можливість вільно розпоряджатися своїми матеріальними та процесуальними правами на власний розсуд. Реалізацією цього принципу є самостійне вирішення позивачем питання, чи звертатися до суду з позовом взагалі, з наступним визначенням підстав, змісту і обсягу позовних вимог, а після винесення судом рішення у справі - окремо вирішувати питання, чи оскаржувати такі судові рішення в апеляційному чи касаційному порядку, у якому обсязі та з яких підстав здійснювати таке оскарження. Суд як незалежний орган не може ініціювати провадження чи навіть захищати права особи без відповідного звернення такої особи. 52. Оскільки обґрунтування позовних вимог у частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням інфляції зводились лише до тверджень позивача про незрозумілість періоду, за який у березні 2006 року йому було нараховано 360 грн премії, суди попередніх інстанцій, приймаючи рішення в цій справі, правильно надали оцінку саме таким обставинам. 53. Щодо посилання скаржника на те, що позов не був сформований, а суд першої інстанції міг застосувати повноваження щодо виходу за межі позовних вимог з метою ефективного захисту його прав, Суд зазначає, що повноваження суду щодо визначення меж розгляду справи є субсидіарними, вони не можуть змінювати предмет спору, а лише стосуються обсягу захисту порушеного права. 54. Щодо доводів скаржника про порушення вимог процесуального закону, які полягали в тому, що цю справу розглянуто за правилами спрощеного, а не загального позовного провадження, Суд указує, що у постанові Верховного Суду від 11.02.2021 у справі №360/4491/19 було сформовано правову позицію, відповідно до якої положення пункту 2 частини четвертої статті 12 КАС України зобов`язують суд розглядати справу за правилами загального позовного провадження у випадку наявності в сукупності таких умов: 1) оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень; 2) позивачем також заявлено вимоги про відшкодування саме шкоди; 3) шкода повинна бути заподіяна саме спірними рішеннями, діями чи бездіяльністю; 4) розмір завданої шкоди повинен перевищувати п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 55. Оскільки предметом розгляду цієї справи є стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відсутні підстави стверджувати про наявність хоча б однієї умови, про які йдеться в попередньому пункті цієї постанови, за наявності яких цей спір підлягав би розгляду за правилами загального позовного провадження. 56. Щодо аргументів скаржника про те, що суд апеляційної інстанції не надав оцінки його доводам апеляційної скарги, Суд зазначає, що зміст цієї скарги, як і касаційної, зводився до твердження позивача про не сформованість його позовної заяви і остаточних вимог, при цьому такі доводи не ґрунтуються на вимогах законодавства та не спростовують правильність висновків суду першої інстанції. 57. З огляду на викладене Суд дійшов висновку, що доводи, викладені у касаційній скарзі, не свідчать про порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, що є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень. 58. Відповідно до частини другої статті 341 КАС України (у редакції, чинній до 08.02.2020) суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. 59. Згідно з частиною першою статті 350 КАС України (у редакції, чинній до 08.02.2020) суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій. 60. За таких обставин Суд уважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. VII. Судові витрати 61. Ураховуючи результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають. 62.

Результат розгляду: denied