Рішення адміністративного суду від 2022-04-01 00:00:00+03

В квітні 2021 року позивач - [PERSON] звернулася в суд в інтересах неповнолітньої [PERSON] з позовом до Управління соціального захисту населення Вараської районної державної адміністрації , в якому просила визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо припинення нарахування та виплати позивачу державної соціальної допомоги та надбавки на догляд за дитиною з інвалідністю - [PERSON] ; зобов`язати відповідача поновити та здійснити виплату усієї суми державної соціальної допомоги та надбавки на догляд за дитиною з інвалідністю з грудня 2018 року. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідачем було відмовлено позивачу в поновленні виплати допомоги, аргументуючи тим, що позивач разом з неповнолітньою донькою з грудня 2018 року виїхали закордон, а відтак, відповідно до положень чинного законодавства, що регулює питання нарахування та виплати державної соціальної допомоги та надбавки на догляд за дитиною з інвалідністю відсутні підстави для поновлення таких виплат. Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2021 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено. Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, [PERSON] оскаржила його в апеляційному порядку, яка, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, не надано належної правової оцінки наявним доказам, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове судове рішення, яким адміністративний позов задовольнити. Свою апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що в Законі України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю» відсутня така підстава припинення виплат державної соціальної допомоги як відсутність за місцем проживання. Тому припиняючи нарахування та виплату позивачеві державної соціальної допомоги, відповідач порушив право позивача на її отримання. На підставі пункту 1 частини 1 статті 311 КАС України розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав. Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Позивач має неповнолітню дитину - [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 23 вересня 2014 року). [PERSON] є дитиною з інвалідністю, що підтверджується Медичним висновком №115(+) на дитину (підлітка) - інваліда з дитинства віком до 18-ти років, виданим КЗ Володимирецька ЦРЛ , копія якого додана до матеріалів позовної заяви. З 04 грудня 2014 року [PERSON] було призначено державну соціальну допомогу на дитину з інвалідністю з надбавкою на догляд. Зазначена допомога була призначена до 05 вересня 2032 року. З грудня 2018 року відповідачем було припинено виплату вищезазначеної допомоги. 09 березня 2021 року представник позивача звернувся до відповідача з адвокатським запитом, в якому просив роз`яснити причини припинення здійснення виплат позивачу вищезгаданої допомоги. В листі від 15 березня 2021 року № 957/02-1-08 відповідач зазначив, що у листопаді 2018 року до управління надійшло повідомлення від Собіщицької сільської ради про те, що [PERSON] з чоловіком та дітьми в селі Собіщиці не проживають, вибули до США. Також зауважив, що у листопаді 2018 року Володимирецький районний центр соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді повідомив управління, що при відвідуванні [PERSON] , спеціалістами центру було встановлено, що за зазначеною адресою дана громадянка лише прописана, але по факту там не проживає, тому перевірити факт використання коштів з виплати допомоги при народженні дитини немає можливості. Згідно положень «Порядку надання державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю» державна соціальна допомога призначається і виплачується громадянами України, які постійно проживають на території України. Оскільки, факт постійного проживання позивачкою та її малолітньою дитиною з грудня 2018року не доведений, то виплата державної соціальної допомоги на дитину з інвалідністю з надбавкою припинено з грудня 2018 року. Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач разом з неповнолітньою дитиною, яка є дитиною з інвалідністю та на яку позивачу було призначено державну соціальну допомогу на дитину з інвалідністю з надбавкою на догляд, більше трьох років не перебували на території України, а відтак відсутній факт постійного проживання на території України, що є умовою призначення та виплати спірної допомоги. Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи з огляду на наступне. Закон України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю» (далі - Закон) відповідно до Конституції України гарантує особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю право на матеріальне забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України та їх соціальну захищеність шляхом встановлення державної соціальної допомоги на рівні прожиткового мінімуму. У відповідності до ст. 1 Закону право на державну соціальну допомогу мають особи з інвалідністю з дитинства і діти з інвалідністю віком до 18 років. Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, з питань сім`ї та дітей, організовує роботу щодо призначення та виплати державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю. Причина, група інвалідності, строк, на який встановлюється інвалідність, визначаються органом медико-соціальної експертизи згідно із законодавством України з одночасним роз`ясненням особам з інвалідністю з дитинства їх права на державну соціальну допомогу. Статтею 4 Закону передбачено, що державна соціальна допомога особам з інвалідністю з дитинства призначається на весь час інвалідності, встановленої органами медико-соціальної експертизи. На дітей з інвалідністю державна соціальна допомога призначається на строк, зазначений у медичному висновку, який видається у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, але не більш як по місяць досягнення дитиною з інвалідністю 18-річного віку. Згідно із ст. 10 Закону державна соціальна допомога виплачується державними підприємствами і об`єднаннями зв`язку за місцем проживання особи з інвалідністю з дитинства або батьків, усиновителів, яким призначена допомога на дітей з інвалідністю. Опікуну або піклувальнику державна соціальна допомога виплачується за місцем їх проживання. Виплата державної соціальної допомоги провадиться щомісячно за поточний місяць у встановлені місцевою державною адміністрацією строки. Підстави припинення і відновлення виплати державної соціальної допомоги визначені у статті 14 Закону. Відповідно до положень статті 14 Закону виплата у повному розмірі державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства в разі влаштування їх до відповідної установи (закладу) на повне державне утримання або зняття з повного державного утримання відповідно припиняється або відновлюється з першого числа місяця, наступного за місяцем, у якому виникли ці обставини. У разі влаштування дитини з інвалідністю віком до 18 років до відповідної установи (закладу) на повне державне утримання або зняття з повного державного утримання виплата державної соціальної допомоги на дитину з інвалідністю у повному розмірі відповідно припиняється або відновлюється з першого числа місяця, наступного за місяцем, у якому виникли ці обставини. При зміні одержувачем державної соціальної допомоги місця проживання виплата цієї допомоги продовжується відповідною місцевою державною адміністрацією за новим місцем проживання. Виплата державної соціальної допомоги продовжується з того часу, з якого вона була припинена за попереднім місцем проживання. Наказом Міністерства праці та соціальної політики України, Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства фінансів України від 30.04.2002 року № 226/293/169 затверджено Порядок надання державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю (далі - Порядок). Пунктом 1.2 Порядку передбачено, що державна соціальна допомога призначається і виплачується: громадянам України, які постійно проживають на території України; іноземних громадянам та особам без громадянства, які переселилися з інших держав на постійне проживання в Україну, та особам, які набули статусу біженців. Так, ч. 1 ст. 4 Митного кодексу України визначено, що постійне місце проживання - місце проживання на території будь-якої держави не менше одного року громадянина, який не має постійного місця проживання на території інших держав і має намір проживати на території цієї держави протягом будь-якого строку, не обмежуючи таке проживання певною метою, і за умови, що таке проживання не є наслідком виконання цим громадянином службових обов`язків або зобов`язань за договором (контрактом). Матеріалами справи підтверджено, що позивач разом з неповнолітньою дитиною більше трьох років не перебували на території України. В розумінні п. 1.2 Порядку державна соціальна допомога виплачується громадянам, зокрема, які постійно проживають на території України. Оскільки, у спірних правовідносинах відсутній факт постійного проживання позивача разом з неповнолітньою дитиною на території України, то відповідачем правомірно припинено нарахування та виплату державної соціальної допомоги та надбавки на догляд за дитиною з інвалідністю, через що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими. Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В частині решти доводів апеляційної скарги колегія суддів враховує, що, оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи, наведені сторонами, були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку. Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх. У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими. Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді. З огляду на наведене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Результат розгляду: denied