Рішення адміністративного суду від 2022-06-08 00:00:00+03

[PERSON] звернувся до суду з даним позовом,в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження від 19.10.2021 №67071353, оскільки вона винесена з порушенням визначеного законодавством порядку, внаслідок чого порушені права та інтереси позивача, позаяк виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, пред`явлено не за місцем виконання, крім того, з пропуском встановленого законом строку пред`явлення виконавчого документа до виконання, а сам виконавчий документ не відповідає вимогам Закону України «Про виконавче провадження», у виконавчому документі неправильно зазначено резолютивну частину, яка підлягає виконанню, та відсутня заява про примусове виконання рішення. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 січня 2022 року адміністративний позов задоволено, при цьому суд першої інстанції виходив з того, що виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання, тому спірна постанова про відкриття виконавчого провадження є протиправною і підлягає скасуванню. Не погоджуючись з судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволені адміністративного позову у повному обсязі. Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивачем пропущений строк звернення до суду, що не було враховано судом першої інстанції під час розгляду справи. Також, звертає увагу, що позовні вимоги пред`явлені не за підвідомчістю. Позивач подав суду відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечує проти її доводів та просить залишити в силі рішення суду першої інстанції. Представники сторін в судове засідання не з`явились, хоча про дату, час та місце його проведення були повідомлені належним чином. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, при цьому, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Так, судом установлено і підтверджується матеріалами справи, що постановою Святошинського районного суду міста Києва від 11.03.2021 №759/1165/21, яка набрала чинності, [PERSON] визнано винним у вчиненні правопорушень, передбачених ст. 122-2, ч.1 ст.130 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 10 200, 00 грн з позбавленням права керування транспортними засобами на 1 рік. На підставі вказаної постанови заступником начальника Святошинського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Макаревич Я.А. прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження №67071353 від 19.10.2021. Вважаючи постанову про відкриття виконавчого провадження протиправною, позивач звернувся з даним позовом до суду. Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. Згідно з ч.ч.1,2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі. Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач як суб`єкт владних повноважень не довів, що діяв правомірно та відповідно до вимог чинного законодавства України. Проте, колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції не може погодитись з огляду на наступне. Так, відповідно до ст. 1 Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Засади виконавчого провадження визначені ч.1 ст. 2 Закону № 1404-VIII, зокрема, виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень. Відповідно до ст. 3 Закону №1404-VIII підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: 1) виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України; 1-1) судові накази; 2) ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом; 3) виконавчих написів нотаріусів; 4) посвідчень комісій по трудових спорах, що видаються на підставі відповідних рішень таких комісій; 5) постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди; 6) постанов органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом; 7) рішень інших державних органів та рішень Національного банку України, які законом визнані виконавчими документами; 8) рішень Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», а також рішень інших міжнародних юрисдикційних органів у випадках, передбачених міжнародним договором України; 9) рішень (постанов) суб`єктів державного фінансового моніторингу (їх уповноважених посадових осіб), якщо їх виконання за законом покладено на органи та осіб, які здійснюють примусове виконання рішень. Частиною 1 статті 26 Закону №1404-VIII встановлено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у ст. 3 цього Закону, зокрема, якщо виконавчий документ надійшов від суду у випадках, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону №1404-VIII виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу. Питання організації виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб), що відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню, визначені також в Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02.4.2012 № 512/5 (далі - Інструкція). Згідно абз. 12 п. 3 розд. ІІІ Інструкції у разі пред`явлення виконавчого документа до органу державної виконавчої служби або приватного виконавця за місцем проживання чи перебування боржника - фізичної особи, місцезнаходженням боржника - юридичної особи, адреса якого відрізняється від адреси, зазначеної у виконавчому документі, до заяви про примусове виконання рішення стягувач має додати документ/копію документа, який підтверджує, що місцезнаходженням боржника - юридичної особи або адресою проживання чи перебування боржника - фізичної особи є територія, на яку поширюється компетенція органу державної виконавчої служби, або територія виконавчого округу приватного виконавця. Разом з тим, у межах цього спору виконавчий документ, а саме - постанова Святошинського районного суду м.Києва від 11.03.221 у справі № 759/1165/21, була пред`явлена до Святошинського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) у межах виконавчого округу за вказаним у виконавчому документі місцем проживання боржника - [PERSON] . Як було зазначено вище, положеннями ч. 4 ст. 4 Закону №1404-VIII встановлено вичерпний перелік підстав для повернення виконавчого документа. Однак, на етапі вирішення питання про відкриття виконавчого провадження або про повернення виконавчого документа у державного виконавця відсутній обов`язок, а отже і будь-який механізм, спрямований на перевірку законності виконавчого документа та правильності визначення у ньому адреси місця проживання/перебування боржника. Колегією суддів враховується, що згідно усталеної практики Верховного Суду, сформованої, починаючи з постанови у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 15.07.2021 у справі №380/9335/20: - факт реєстрації особою свого місця проживання безумовно свідчить про те, що особа обрала певну адресу місцем свого проживання. Законом не заборонено особі мати декілька місць проживання, але у будь-якому випадку адреса, зареєстрована особою у встановленому порядку, виходячи з положень ч. 10 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є офіційною адресою, а отже, особа правомірно очікує, що за цією адресою з нею буде вестися офіційне листування, а також вчинятимуться й інші юридичні дії, що пов`язані з місцем її проживання; - частина 2 статті 24 Закону №1404-VIII пов`язує місце виконання рішення приватним виконавцем з фактичним місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи та місцезнаходженням боржника - юридичної особи, а не з адресою, зазначеною у виконавчому документі, як це, наприклад, закріплено у ч. 1 ст. 28 Закону №1404-VIII; - незареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання, в силу відсутності в нього офіційного характеру, має бути повідомлено самою особою (що відповідатиме принципу вільного вибору місця проживання, встановленому Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні») або підтверджено належним чином з урахуванням принципу офіційного з`ясування обставин, оскільки просте зазначення будь-якої адреси без перевірки відповідних обставин не робить цю адресу саме адресою місця проживання особи у розумінні вказаного Закону; - виконавець має реальну можливість перевірити місце знаходження боржника шляхом перевірки необхідної інформації у Єдиному демографічному реєстрі або шляхом запиту до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи. Такі дії відповідатимуть вимогам ч. 2 ст. 2 КАС України, яких приватний виконавець має дотримуватись; - відсутність прямого обов`язку приватного виконавця перевіряти адресу проживання боржника не спростовує необхідності дотримання ним принципів верховенства права; законності; незалежності; справедливості, неупередженості та об`єктивності; диспозитивності; гласності та відкритості виконавчого провадження та його фіксування технічними засобами; розумності строків виконавчого провадження; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями, які визначені ч. 1 ст. 4 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» та кореспондуються з положеннями ч. 2 ст. 2 КАС України, на відповідність яким суд перевіряє рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень; - нез`ясування адреси проживання боржника може мати наслідком порушення прав боржника, що виражатиметься у штучному створенні перешкод для вчинення боржником дій, зазначених у ст. 19 Закону №1404-VIII (ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії, заявляти відводи, надавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, брати участь у вчиненні виконавчих дій тощо). Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що адреса, яка вказана у виконавчому документі, була визначена стягувачем як єдина адреса місцезнаходження боржника. При цьому, постанову про відкриття виконавчого провадження боржником було отримано, що ним не заперечується та підтверджується наявними у матеріалах справи результатами відстеження поштового відправлення №0314819832611 (а.с. 12). Відтак, на переконання колегії суддів, зважаючи на те, що у виконавчому документі було зазначено єдину адресу боржника і документи виконавчого провадження отримувалися боржником за цією адресою,у відповідача об`єктивно не могло виникнути сумнівів щодо можливості порушення ним правил територіальної діяльності. Таким чином, з урахуванням наведених вище обставин колегія суддів приходить до висновку, що на момент прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження на підставі постанови Святошинського районного суду м.Києва від 11.03.2021 у справі №759/1165/21, в якій було вказано адресу боржника: [ADDRESS] , що знаходиться у межах відповідного виконавчого округу, у заступника начальника Святошинського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) були всі визначені законом підстави для його відкриття, а також подальшого здійснення виконавчих дій. Крім того, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апелянта щодо пропуску строку звернення до суду з даним адміністративним позовом, оскільки відповідно до наявного в матеріалах справи відстеження поштового відправлення №0314819832611 постанова про відкриття виконавчого провадження була отримана позивачем 17.11.2021, а звернувся він до суду 29.11.2021, який був першим після вихідних днем (понеділок), тобто в межах строку, визначеного ст. 287 КАС України. Щодо доводів апелянта про порушення пред`явлення позовних вимог не за підвідомчістю, колегія суддів зазначає, що відповідно до позиції Верховного суду від 01.07.2020 у справі №541/346/17 спори щодо оскарження дій державного виконавця у зв`язку з примусовим виконанням судового рішення про накладення адміністративного стягнення підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства. З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що при розгляді справи суд першої інстанції невірно застосував норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Відповідно до вимог ч. 1 та 2 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю та ухвалення нового рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Результат розгляду: partial