Рішення адміністративного суду від 2022-01-10 00:00:00+02

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернулася до Оболонського районного суду м.Києва з позовом до Головного управління Національної поліції у м. Києві (далі - відповідач, ГУ НП у м. Києві), в якому просила суд скасувати постанову серії ЕГА № 229191 від 08 квітня 2021 року по справі про адміністративне правопорушення відносно громадянки України [PERSON] за порушення вимог ч. 2 ст. 44-3 КУпАП з накладенням адміністративного стягнення у вигляді штрафу на суму 170,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржуване рішення прийнято відповідачем за відсутності будь-яких доказів вини позивача. Про складену постанову, яка оскаржується, позивач дізналася ,коли отримала її копію поштовим відправленням. Крім того, відповідач злісно порушив процедуру, встановлену законодавством для притягнення до адміністративної відповідальності. Також, позивач вказує, що посадова особа, яка складала постанову, не могла відповідно до діючого законодавства розглядати справу про адміністративне правопорушення за ч. 2 ст. 44-3 КУпАП та приймати рішення про притягнення до адміністративної відповідальності. Рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 16 листопада 2021 року даний позов залишено без задоволення. Така позиція суду обґрунтована тим, що ним переглянуто та надано оцінку копії фотознімків, наданих представником відповідача, з яких вбачається, що позивач перебуває у приміщенні без засобів індивідуального захисту, а саме медичної маски, що закриває рот і ніс. Належних та допустимих доказів на спростування доводів відповідача позивачем не надано. Також суд дійшов висновку, що відповідач діяв відповідно до покладених на нього повноважень, а також виконав процедуру притягнення до адміністративної відповідальності відповідно до приписів Кодексу України про адміністративні правопорушення. Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення суду та прийняти нову постанову, якою задовольнити позов в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги аналогічні доводам позовної заяви. З урахуванням ч.2 статті 12 КАС України, а також беручи до уваги, що справа відноситься до категорії термінових, характер спірних правовідносин та предмет доказування у цій справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для розгляду справи в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами. Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 08 квітня 2021 року постановою лейтенанта поліції Солом`янського Управління поліції ГУНП в м. Києві Коломієць Д.О. притягнуто [PERSON] до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 44-3 КУпАП, а саме за перебування громадянки [PERSON] за адресою: м. Київ, пр. Повітрофлотський, 49 , у приміщенні, без засобів індивідуального захисту, а саме медичної маски, що закриває рот і ніс, чим порушено вимоги постанови Кабінету Міністрів України № 1236 від 09 грудня 2020 року «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів, з метою запобігання поширення на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненою короновірусом SARS-СоV-2», та накладено на [PERSON] адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 170,00 грн. Не погоджуючись з такою постановою відповідача щодо притягнення її до відповідальності, вважаючи свої права порушеними, позивач звернулася до суду з даним адміністративним позовом. Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне. У статті 7 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) передбачено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих За статтею 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. В п. 1 статті 247 КУпАП зазначено, що обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події та складу адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів. Відповідно до ч. 2 статті 44-3 КУпАП України перебування в громадських будинках, спорудах, громадському транспорті під час дії карантину без вдягнутих засобів індивідуального захисту, зокрема респіраторів або захисних масок, що закривають ніс та рот, у тому числі виготовлених самостійно, тягне за собою накладення штрафу від десяти до п`ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Відповідно до статті 1 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» №1645-ІІІ від 06 квітня 2000 року (далі - Закон №1645-ІІІ) визначено, що карантин - це адміністративні та медико-санітарні заходи, що застосовуються для запобігання поширенню особливо небезпечних інфекційних хвороб. Відповідно до статті 29 Закону №1645-ІІІ карантин встановлюється та відміняється Кабінетом Міністрів України. Питання про встановлення карантину порушує перед Кабінетом Міністрів України центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, за поданням головного державного санітарного лікаря України. Рішення про встановлення карантину, а також про його відміну негайно доводиться до відома населення відповідної території через засоби масової інформації. У рішенні про встановлення карантину зазначаються обставини, що призвели до цього, визначаються межі території карантину, затверджуються необхідні профілактичні, протиепідемічні та інші заходи, їх виконавці та терміни проведення, встановлюються тимчасові обмеження прав фізичних і юридичних осіб та додаткові обов`язки, що покладаються на них. Карантин встановлюється на період, необхідний для ліквідації епідемії чи спалаху особливо небезпечної інфекційної хвороби. На цей період можуть змінюватися режими роботи підприємств, установ, організацій, вноситися інші необхідні зміни щодо умов їх виробничої та іншої діяльності. До відміни карантину його територію можуть залишити особи, які пред`явили довідку, що дає право на виїзд за межі території карантину. Організація та контроль за дотриманням встановленого на території карантину правового режиму, своєчасним і повним проведенням профілактичних і протиепідемічних заходів покладаються на місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування. З 12 березня 2020 року по 31 квітня 2021 року на усій території України встановлено карантин, відповідно до постанов Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби Covid-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами), від 20 травня 2020 року №392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби Covid-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів», та від 22 липня 2020 року №641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби Covid-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (зі змінами, внесеними постановами Кабінету Міністрів України). Законом України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення щодо запобігання поширенню коронавірусної хвороби (Covid-19)» від 06 листопада 2020 року №1000-ІХ, статтю 443 КУпАП доповнено частиною 2 пунктом 10 постанови Кабінету Міністрів України від 22 липня 2020 року №641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби Covid-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» встановлено заборони, порушення яких призводить до притягнення до відповідальності за ст. 443 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Міністерство охорони здоров`я за дорученням прем`єр-міністра роз`яснило поняття «громадське місце», де обов`язково потрібно носити захисні маски чи респіратори відповідно до останніх вимог карантину. Згідно роз`яснення Міністерства охорони здоров`я, громадським місцем є частина будь-якої будівлі, споруди, що доступні або відкриті для населення вільно, за запрошенням або за плату, постійно, періодично чи час від часу, у тому числі під`їзди, підземні переходи і стадіони. До громадських місць відноситься ліфти і таксофони, приміщення та території медичних і навчальних закладів, дитмайданчики, приміщення і території спортивних і фізкультурно-оздоровчих споруд та закладів, під`їзди житлових будинків, пасажирський транспорт загального користування, приміщення закладів харчування, приміщення культурних об`єктів, приміщення органів державної влади, органів місцевого самоврядування та державних установ, зупинки громадського транспорту. Відповідно до статті 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності. Статтею 280 КУпАП передбачено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Згідно статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. Стаття 72 КАС України передбачає, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. За приписами статті77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї. Статтею 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Як вбачається з оскаржуваної постанови, позивач 08 квітня 2021 року перебувала у приміщенні за адресою: м. Київ, пр. Повітрофлотський, 49, без вдягнутих належним чином засобів індивідуального захисту, а саме маски, що закриває ніс та рот, чим порушила п.п. 1 п. 2 постанови КМУ «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» №1236 від 09 грудня 2021 року, за що передбачена відповідальність за ч. 2 статті 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Відповідно до ч. 1 статті 40 Закону України «Про національну поліцію» від 02 липня 2015 року №580-VIII (далі - Закон №580-VIII) поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою: 1) попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб; 2) забезпечення дотримання правил дорожнього руху. За приписами п. 2 розділу І Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, затвердженої наказом Наказ Міністерства внутрішніх справ України 18 грудня 2018 року №1026 (далі - Інструкція), застосування працівниками поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, здійснюється з метою: 1) попередження, виявлення або фіксування правопорушення; 2) охорони громадської безпеки та власності; 3) забезпечення безпеки осіб; 4) забезпечення публічної безпеки і порядку. На виконання п. 2 розділу ІІ Інстукції портативний відеореєстратор та карта пам`яті обліковуються з наданням відповідного інвентарного та номенклатурного номерів. За приписами п. 5 розділу ІІ Інструкції включення портативного відеореєстратора відбувається з моменту початку виконання службових обов`язків та/або спеціальної поліцейської операції, а відеозйомка ведеться безперервно до її завершення, крім випадків, пов`язаних з виникненням у поліцейського особистого приватного становища (відвідування вбиральні, перерви для приймання їжі тощо). У процесі включення портативного відеореєстратора поліцейський переконується в точності встановлених на пристрої дати та часу. Колегія судів дослідила єдиний фотознімок, який був наданий ГУ НП у м. Києві в якості додатку до відзиву від 16 вересня 2021 року, та встановила, що фотознімок не містить будь-яких реквізитів, датування та зроблений на невідомий пристрій. Відомостей в оскаржуваній постанові про фіксування працівниками поліції правопорушення чи про присутність свідків та здійснення відеозапису такими свідками не зазначено. Більше того, даний фотознімок є не інформативним, оскільки незрозуміло, хто із зафіксованих на ньому осіб є позивачем, де та коли відбуваються події, зображені на ньому. Отже, колегія суддів дійшла висновку, що такий доказ не може бути розцінений як належний. Відповідно до статті 283 КУпАП, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі. Постанова повинна містити: найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування; опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення. Постанова по справі про адміністративне правопорушення підписується посадовою особою, яка розглянула справу, а постанова колегіального органу - головуючим на засіданні і секретарем цього органу. Кодексом України про адміністративні правопорушення встановлюється чітка стадійність притягнення особи до відповідальності: виявлення правопорушення, фіксація правопорушення, формування доказової бази (матеріалів справи), розгляд справи про адміністративне правопорушення. Тобто, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, використовуючи свої повноваження, повинен був зібрати докази, які б підтверджували наявність складу правопорушення, перед складанням постанови та відібранням пояснень від правопорушника роз`яснити його права, надати можливість заявити та розглянути клопотання. Отже, як вірно визначено судом першої інстанції, для правомірного притягнення особи до адміністративної відповідальності необхідним є наявність двох критеріїв: 1) належним чином зафіксований факт вчинення правопорушення та 2) додержання процедури розгляду справи про адміністративне правопорушення. Матеріали справи не містять доказів вчинення відповідачем всіх вказаних вище дій при винесенні оскаржуваної постанови. Слід також зазначити, що сама лише постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не є доказом вчинення адміністративного правопорушення, а є лише рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення. Постанова про притягнення до адміністративної відповідальності є рішенням суб`єкта владних повноважень, актом індивідуальної дії, який встановлює відповідні права та обов`язки для особи, щодо якої він винесений. Таке рішення суб`єкта владних повноважень має бути обґрунтованим на момент його прийняття, оскільки воно має значимі наслідки для суб`єктів приватного права, що знаходяться в нерівному положенні по відношенні до суб`єкта владних повноважень. Проте, суд встановив, що оскаржувана постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності містить інформацію, що правопорушення сталося 08 квітня 2021 року в приміщенні за адресою: м. Київ, пр. Повітрофлотський, 49, втім матеріали справи не містять підтвердження такого. Слід зазначити, що з наявних матеріалів справи взагалі незрозуміло, що це за приміщення, чи відноситься воно до тих, до особа зобов`язана дотримуватися протиепідемічних заходів. Крім того, в рішенні суду першої інстанції та у відзиві на позовну заяву йдеться про приміщення метрополітену на станції «Політехнічна» за адресою: м. Київ, пр. Перемоги, 350, що не відповідає даним оскаржуваної постанови. Колегія суддів вважає наданий відповідачем фотознімок таким, що не підтверджує факту наявності самої події, а саме: перебування позивача 08 квітня 2021 року за адресою: м. Київ, пр. Перемоги, 350, у приміщенні метрополітену на станції «Політехнічна» або ж за адресою: м. Київ, пр. Повітрофлотський, 49,, без вдягнутих належним чином засобів індивідуального захисту: маски, що закриває ніс та рот, при цьому доказів, які б спростовували обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та доводи апеляційної скарги відповідачем до суду не надано. А суд першої інстанції помилково вважав надану відповідачем фотографію належним та достатнім доказом. Отже, з наведених норм чинного законодавства України та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що відповідачами не надано суду належних доказів вчинення позивачем правопорушення, передбаченого ч. 2 статті 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Крім того, в п. 30 постанови Верховного Суду від 08 липня 2020 року по справі №463/1352/16-а зазначено, що в силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи. За таких обставин, факт вчинення позивачем правопорушення, передбаченого ч. 2 статті 44-3 КУпАП є недоведеним, оскільки відповідачем не надано суду доказів, що [PERSON] 08 квітня 2021 року здійснила порушення - перебувала у громадському транспорті, а саме у приміщенні метрополітену на станції «Політехнічна» чи у приміщенні за адресою: м. Київ, пр. Повітрофлотський, 49 , без вдягнутих належним чином засобів індивідуального захисту: маски, що закриває ніс та рот. Відповідно до ч. 3 статті 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право, зокрема, скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення. Згідно статті 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю, якщо буде встановлено відсутність події і складу адміністративного правопорушення. З огляду на відсутність доказів вчинення позивачем правопорушення, передбаченого ч. 2 статті 43-3 КУпАП, колегія суддів дійшла висновку, що постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення серії ЕГА №229191 від 08 квітня 2021 року, якою [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності та накладено стягнення у вигляді штрафу 170 грн. за ч. 2 статті 44-3 КУпАП підлягає скасуванню, а провадження у справі про адміністративне правопорушення у зв`язку із відсутністю складу адміністративного правопорушення слід закрити. Враховуючи відсутність достатніх та належних доказів в підтвердження правомірності оскаржуваної постанови, колегія суддів дійшла висновку, що прийняте рішення про притягнення позивача до адміністративної відповідальності є необґрунтованим, прийнятим без повного та об`єктивного з`ясування усіх обставин справи, а тому підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі. За наведеного, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування постанови про накладання адміністративного стягнення від 22 вересня 2017 року №19/2338. Підсумовуючи викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи. Отже, протиправним є висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні даного адміністративного позову. Таким чином, при винесенні оскаржуваного рішення судом першої інстанції було неповно з`ясовано всі обставини справи, що призвело до невірного по суті вирішення справи. Відповідно до ч. 1 статті 317 КАС України - підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Відповідно до ч. 1 статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.1 статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Згідно ч. 6 статті 139 КАС України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] сплатила судовий збір за подання адміністративного позову у розмірі 454,00 грн., що підтверджується квитанцією №0.0.2193966330.1 від 13 липня 2021 року а також за подання апеляційної скарги судовий збір у розмірі 681,00 грн., що підтверджується квитанцією №0.0.2367140749.1 від 06 грудня 2021 року. Відповідно до ч.7 статті 139 КАС України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Отже, розмір судових витрат у вигляді сплати судового збору, понесених [PERSON] в ході розгляду даної справи складає 1135 грн. Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що понесені судові витрати у вигляді сплаченого судового збору підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції у м. Києві, відповідно до вимог ч. 1 статті 139 КАС України. Згідно п. 1 ч. 3 статті 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. За правилами ч. ч. 1, 2 статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Приписи ч. 3 статті 134 КАС України визначають, що для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 4 статті 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. При цьому в силу положень ч. 5 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. За правилами ч. 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Частиною 7 статті 139 КАС України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Згідно ч. 9 статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись. З матеріалів справи вбачається, що між Адвокатом Бузановим Д.В. та [PERSON] 26 квітня 2021 року було укладено Договір про надання правової допомоги №01/2604/21. Відповідно до умов цього Договору, адвокат зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інший вид правової допомоги Клієнту. Обсяг наданої допомоги та розмір гонорару за цим Договором визначається у відповідному розрахунку, який є невід`ємним додатком до цього Договору. Виконання Договору засвідчується окремим Актом до кожного розрахунку. 06 грудня 2021 року Адвокатом Бузановим Д.В. та [PERSON] складено та підписано Акт надання правової допомоги № 1, згідно якого адвокатом надано таку правову допомогу: складання та подання адвокатського запиту до ГУ НП у м. Києві, юридична консультація з приводу оскарження постанови про накладення адміністративного стягнення, кількість годин - 0,5, ціна - 1500 грн., вартість - 750 грн.; складання та подання позовної заяви про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, кількість годин - 1, ціна - 1500 грн., вартість - 1500 грн.; складання та подання апеляційної скарги на рішення суду по справі №756/10796/21 від 16 листопада 2021 року - кількість годин - 1, ціна - 1500 грн., вартість - 1500 грн. Загалом сума гонорару за розрахунок становить 3750 грн. Судом проаналізовано зміст наданих позивачем документів щодо підтвердження обґрунтованості заявленого розміру відшкодування витрат на професійну правничу допомогу та визначено, що надані позивачем докази свідчать про відповідність заявленої до стягнення суми витрат встановленим ч. 5 статті 134 КАС України критеріям з огляду на складність, об`єм справи, а також суму платежу, визначену в оскаржуваному рішенні. З урахуванням наведеного судова колегія дійшла висновку про необхідність стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції у м. Києві на користь [PERSON] судових витрат на правову допомогу у розмірі 3750 грн., понесення позивачем яких підтверджується наявними у матеріалах справи документами, а їх розмір видається пропорційним та обґрунтованим.

Результат розгляду: granted