Рішення адміністративного суду від 2022-10-04 00:00:00+03

Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області звернулось до суду з адміністративним позовом до [PERSON] про примусове видворення за межі України громадянки Російської Федерації. В обґрунтування позову зазначає, що громадянка Російської Федерації [PERSON] ( [PERSON] ), [INFO] , жінка, місце проживання Російська Федерація, документована паспортом громадянина Російської Федерації [NUMBER] виданий Г/К Росії, Харків від 04.06.2021 року терміном дії до 04.06.2026, прибула на\~територію України\~14.10.2021\~року у\~приватних справах, останній перетин державного кордону України здійснила 14.10.2021 року через КПП «Бачівськ» у напрямку «в`їзд», та з того часу з території України не виїжджала. 28.05.2022 року до Першотравенського сектору Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області надійшов лист відділення поліції №3 Синельниківського РУП ГУНП в Дніпропетровській області, за вих. № 49.3-2115 від 28.05.2022 року, про прийняття рішення згідно чинного законодавства, щодо іноземного громадянина, який порушив міграційне законодавство України, в якому зокрема зазначалась наступна інформація, а саме: при проведенні заходів, спрямованих на виявлення осіб, які порушують міграційне законодавство України встановлено, що громадянка Російської Федерації [PERSON] ( [PERSON] ), [INFO] , уродженка Російської Федерації, Челябінської області, з 2021 року перебуває на території України, яка прибула до України на підставі безвізового режиму через КПП «Бачівськ» 14.10.2021 року, в особистих справах, використовуючи паспорт громадянки Російської Федерації\~51№7176613\~виданий Г/К\~Росії Харків від 04.06.2021 року, та не виїхала у встановлений термін, а продовжила перебувати на території міста Першотравенська, Дніпропетровської області, перейшовши на нелегальне положення, чим порушила вимоги ч.1,3 ст.9, ч.1 ст.17 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», на підставі викладеного повідомлено про проведення спільної перевірки зазначеної інформації та прийняття рішення згідно чинного законодавства. 30.09.2022 року [PERSON] була затримана та доставлена у службове приміщення Першотравенського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області працівниками відділення поліції №3. При подальшій перевірці інформації стосовно перебування відповідачки на території України, додатково встановлено, що громадянка Російської Федерації [PERSON] за сімейними обставинами та відсутністю коштів, не виконала Рішення №1 від 28.05.2022 року про примусове повернення за межі України, прийняте відносно неї Першотравенським сектором Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, яким останню зобов`язано не пізніше 28.06.2022 року залишити територію України. Також, відповідачка надала письмові пояснення, з яких вбачається, що з 28.06.2022 року вона не залишала територію України через сімейні обставини, знала що стосовно неї прийнято рішення про примусове повернення і вона мала залишити територію України, але у зв`язку з фінансовими труднощами виконати рішення та залишити територію України не мала змоги. Крім того, відповідачка, надала розписку що розуміє українську та російську мови та не потребує перекладача. Позивач зауважив, що відповідачка із заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області не зверталася, інформація щодо визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відсутня. Враховуючи, що відповідачка, до теперішнього часу не виконала без поважних причин рішення про примусове повернення, Головне управління Міграційної служби України в Дніпропетровській області звертається з даним позовом до. Позивач просить суд примусово видворити за межі України громадянку Російської Федерації [PERSON] ( [PERSON] ), [INFO] . У судовому засіданні представник позивача Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області Сокуренко О.О. заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та прохав суд їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнали та прохали суд відмовити у їх задоволенні. Підставою для відмови в позові зазначили, що [PERSON] з 2004 року проживає на території м.Першотравенська Дніпропетровської області, де відвідувала спочатку дитсадок, а потім загальноосвітні школи та в 2018 році отримала повну середню освіту. Громадянкою Російської Федерації вона є за народженням, так як народилася у Челябінській області, але наміру проживати в цій країні вона не має. Усі її друзі та рідні на теперішній час проживають на території України. Крім того [PERSON] та її представник зазначили, що вона практично не має рідні на території Російської Федерації, не поділяє погляди її керівництва та населення щодо подій пов`язаних з агресією Російської Федерації на території України по відношенню до українського народу та держави. На території Російської Федерації вона не має ні місця проживання, ні однодумців, ні можливості працевлаштуватися. Примусове повернення її до Російської Федерації може призвести до переслідування щодо неї з боку влади країни агрессора та порушення її прав, можливого направлення до закладів позбавлення волі через її протилежні політичні погляди з наявними та установленими на території Російської Федерації. Окрім того на теперішній час [PERSON] підтримує відносини із чоловіком, який є громадянином України, з яким бажає створити сім`ю та зареєструвати шлюб. Повернення її до країни з якою її пов`язує лише походження порушить її право на шлюб з коханим, створення нормальної родини та розвиток її як особистості. Також [PERSON] підтвердила суду, що вона має паспорт громадянина Російської Федерації з 2018 року, їй відомо, що вона має право перебувати на території України 90 днів після в`їзду ; обізнана про рішення позивача, відповідно до якого вона зобов`язана була самостійно покинути територію України у термін до 28.06.2022 року копію даного рішення вона отримала в день його ухвалення, однак не виконала вказаного рішення, оскільки були відсутні кошти. На території України у власності майна та транспортних засобів не має, офіційно не працевлаштована, податки не сплачує, місця реєстрації відсутнє. Суд вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, надавши належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, дійшов наступних висновків. Як встановлено судом, громадянка Російської Федерації [PERSON] здійснила перетин державного кордону України в напрямку «в`їзд» 14 жовтня 2021 року через КПП «Бачівськ» й відповідно після цієї дати з території України не виїжджала, тобто знаходилась нелегально, а саме більше ніж 90 днів протягом 180 днів на території України, що в свою чергу веде до грубого порушення вимог п.16 ст.4 Закону України №3773-VI. Постановою начальника Першотравенського сектору Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області Сокуренка О.О. від 28 травня 2022 року відповідачку визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.203\~КУпАП з накладанням адміністративного стягнення у виді штрафу на користь держави в розмірі 1700,00 грн. На час розгляду справи штраф відповідачкою не сплачено. 28 травня 2022 року начальником Першотравенського сектору Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області Сокуренком О.О. прийнято рішення №1 про примусове повернення громадянки Російської Федерації [PERSON] до країни походження або третьої країни, та зобов`язано письмово останню залишити територію України у термін до 28 червня 2022 року. Також, як встановлено судом, рішення Першотравенського сектору ГУДМС України в Дніпропетровській області від 28.05.2022 року про примусове повернення з України, відповідачкою [PERSON] не оскаржувалось. Разом з тим, у вказаний у рішенні строк відповідачка рішення добровільно не виконала. Доказів, того, що [PERSON] за час її перебування на території України , намагалася легалізувати своє перебування у державі, суду відповідачкою та її представником надано не було. Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд приходить до наступного. Відповідно до ст.3\~Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Згідно зі ст.\~68\~Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності. Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначається Законом України\~«Про правовий\~статус іноземців\~та осіб\~без громадянства» (далі - Закон). Частиною 3 ст.\~3\~Закону передбачено, що іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону: іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав. Згідно з п.14 ст.1\~Законом України\~«Про правовий\~статус іноземців\~та осіб\~без громадянства» нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України. Стаття 25 зазначено закону регламентує порядок добровільного повернення іноземців та осіб без громадянства, а стаття 26 - примусове повернення іноземців та осіб без громадянства. Пунктом 2 статті 25 Закону передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування в Україні або які не можуть виконати обов`язок виїзду з України, не пізніше дня закінчення відповідного строку їх перебування у зв`язку з відсутністю коштів або втратою паспортного документа, можуть добровільно повернутися в країну походження або третю країну, у тому числі за сприяння міжнародних організацій. Відповідно до частини 3 статті 9 Закону строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України. Згідно з частиною 1 статті 26\~цього ж\~Закону іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення. Відповідно до частини 2 статті 26 Закону, рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення (ч. 5 ст. 26 Закону №3773-VI). Відповідно до пунктів 1, 2, 4 Порядку обчислення строку тимчасового перебування в Україні іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, затвердженого наказом МВС України від 20.07.2015 року №884 громадяни держав з безвізовим порядком в`їзду можуть тимчасово перебувати на території України не більше ніж 90 днів протягом 180 днів, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. Обчислення дозволеного іноземцю, який є громадянином держави з безвізовим порядком в`їзду, строку перебування на території України здійснюють посадові особи Державної прикордонної служби України та Державної міграційної служби України в межах повноважень, визначених законодавством України. Під час перебування на території України обчислення дозволеного іноземцю строку перебування здійснюють посадові особи ДМС шляхом відрахування 180 днів назад від дня контролю (дня, на який необхідно визначити законність перебування іноземця на території України). Іноземець не порушив зазначений строк, якщо в межах цього 180-денного періоду він перебував на території України не більше 90 днів. Згідно частин 1, 4 ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України, зокрема за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів. Рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду. Аналізуючи обставини справи та законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд зазначає, що [PERSON] 14.10.2021 року прибула на територію України через контрольно-пропускний пункт «Бачівськ» з приватною метою (з її пояснень для оформлення шлюбу, який вона так і не уклала) та відповідно вище приведеного законодавства граничний термін її перебування на території України закінчувався 13.01.2022 року (90 днів), після спливу якого [PERSON] набула статусу нелегального мігранта, чим самим порушувала міграційне законодавство України. Суд враховує, що відповідно до ч.1 ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» орган міграційної служби має право прийняти рішення про примусове повернення в країну походження або третю країну, якщо дії іноземця порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства. Суд, критично відноситься до твердження [PERSON] про побоювання повернення на територію Російської Федерації, оскільки на території даної держави не ведуться воєнні дії. Натомість на території України здійснюються обстріли збройними силами російської федерації, тобто є суттєва загроза життю і здоров`ю особи. Відповідно до ч.1 ст.31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки. Відповідно до ст.3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод\~нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню. Суд зазначає, що загроза життю і здоров`ю має бути реальна, а не надумана, натомість [PERSON] та її представником [PERSON] не надано доказів про реальну загрозу її життю та здоров`ю на території Російської Федерації, громадянкою якої вона є. Щодо заперечень відповідачки проти позову з огляду на відсутність коштів для виїзду, суд зазначає, що чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України і відсутність коштів не звільняє особу від необхідності дотримання міграційного законодавства України. Доказів того, що [PERSON] зверталась за сприянням до міжнародних організацій суду не надано. При цьому даний факт не спростовує встановлені порушення в діях відповідачки. Аналогічна правова позиція знаходить своє відображення в постановах Верховного Суду від 23.01.2020 у справі 343/2242/16, від 10.10.2019 у справі № 234/2910/18, від 12.08.2020 у справі №755/14023/17, справі № 522/14416/18. Відповідно до частини 1 статті 30 Закону № 3773, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухиляється від виконання такого рішення, та існує ризик його втечі…». У зв`язку з тим, що рішення №1 від 28.05.2022 року про примусове повернення відповідачкою не виконано, є чинним, у [PERSON] відсутні законні підстави, що дають право перебування на території України, суд дійшов висновку, що вона ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення та є ризик її втечі. Відповідачка офіційно не працює, власності (будинку, квартири, автомобіля та ін.) на території України не має. Отже, оскільки громадянка Російської Федерації [PERSON] ( [PERSON] ), [INFO] , уродженку Челябінської області, Російська Федерація , не виконала у встановлений строк без поважних причин рішення міграційної служби про примусове повернення; доказів легального перебування на території України не надала; остання не відноситься до осіб, яким надано статус біженця і не є особою, яка потребує додаткового захисту; підстави вважати, що відповідач підпадає під захист\~статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~або\~статті 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»\~відсутні, зважаючи на те, що відповідач порушила правовий режим знаходження її на території України,\~суд приходить до висновку про наявність підстав для примусового видворення відповідача за межі території України. На підставі викладеного,

Результат розгляду: granted