Рішення адміністративного суду від 2023-03-03 00:00:00+02

[PERSON] звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив: визнати неправомірними дії Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління юстиції (м.Одеса) щодо невиконання рішення Миколаївського окружного суду від 26 квітня 2021 року по справі №400/871/21, яким визнано протиправною бездіяльність Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради щодо ненарахування та невиплати щорічної одноразової грошової допомоги до 5 травня у розмірі, встановленому частиною п`ятою пункту 22 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», за 2020 рік, зобов`язано Департамент праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради нарахувати та виплатити [PERSON] щорічну грошову допомогу до 5 травня як учаснику бойових дій за 2020 рік відповідно до частини п`ятої пункту 22 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком, визначеної частиною першою статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на момент проведених виплат, з урахуванням раніше виплачених сум, та зобов`язати відповідача вчинити дії щодо виконання рішення суду; визнати неправомірними дії Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління юстиції (м.Одеса) щодо невиконання рішення Миколаївського окружного суду від 26 липня 2021 року по справі №400/4257/21, яким визнано протиправною бездіяльність Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради щодо не нарахування та невиплати щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2021 рік у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком, зобов`язано Департамент праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради нарахувати та виплатити недоплачену щорічну разову грошову допомогу до 5 травня як учаснику бойових дій за 2021 рік відповідно до ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком, виходячи із розрахунку мінімальної пенсії за віком, визначеної ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на момент проведення виплат, з урахуванням раніше виплачених сум, що становить 7354 грн., та зобов`язати відповідача вчинити дії щодо виконання рішення суду. В обґрунтування позову зазначено, що на виконанні у Відділі примусового виконання рішень Управління примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) перебувають виконавчі листи, видані Миколаївським окружним адміністративним судом по справам №400/871/21 та №400/4257/21 про зобов`язання Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради нарахувати та виплатити на користь позивача щорічну грошову допомогу до 5 травня у визначеному законом розмірі за 2020, 2021 роки. Посилаючись на положення статтей 13, 18, 63 Закону України «Про виконавче провадження» та акцентуючи увагу на обов`язковості судових рішень, які набрали законної сили, наполягає на не вчиненні державним виконавцем протягом тривалого строку дій, спрямованих на повне та фактичне виконання судових рішень, у тому числі шляхом звернення до суду, який видав виконавчі листи, із заявами щодо зміни способу і порядку виконання рішень, накладення на боржника штрафів тощо. Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 05 січня 2023 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено. Проаналізувавши положення статтей 1, 18, 63 Закону України «Про виконавче провадження», суд першої інстанції виходив з того, що чинним законодавством визначено певний порядок та механізм виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії. Наслідки невиконання боржником рішення суду, встановлені нормами цього Закону, можуть мати місце лише у разі відсутності поважних та об`єктивних, незалежних від боржника, причин невиконання судового рішення. Виходячи з обставин цієї справи, суд першої інстанції визначив, що невиконання судового рішення в частині виплати грошових коштів за відсутності відповідного фінансового забезпечення та фактичної відсутності коштів не може вважатися невиконанням судового рішення без поважних причин. Накладення штрафу у такому випадку жодним чином не захищає право особи на отримання бюджетних коштів. Також, за висновком суду першої інстанції, не знайшли свого обґрунтованого підтвердження і доводи позивача щодо не вчинення державним виконавцем дій щодо звернення до суду із заявою про зміну способу і порядку виконання рішень як захід, спрямований на фактичне забезпечення виконання рішень. При цьому, з посиланням на приписи статті 33 Закону України «Про виконавче провадження», статті 7 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та статті 378 Кодексу адміністративного судочинства України, суд першої інстанції зазначив, що вказані дії сприяли б зміні судових рішень по суті та виходу за межі позовних вимог, що суперечить завданню, пов`язаного із виконанням судового рішення в адміністративній справі. В апеляційній скарзі [PERSON] , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати судове рішення та прийняти нове про задоволення позову у повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги, з посиланням на положення статтей 1, 13, 18, 63 Закону України «Про виконавче провадження», апелянт зазначає, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки тим обставинам, що у розпорядженні державного виконавця відсутні докази виконання боржником рішення суду та наявності поважних причин невиконання рішення суду. Порушення державним виконавцем вимог законодавства, що регулює його діяльність, підтверджується не врахуванням останнім тривалого невиконання боржником рішення суду та не вчиненням виконавцем у зв`язку із цим усіх необхідних виконавчих дій. Наголошуючи на обов`язковості судових рішень, які набрали законної сили, апелянт наполягає на тому, що належним доказом вжиття усіх передбачених законом заходів з примусового виконання рішення суду є повне фактичне виконання судового рішення. Одночасно, на переконання апелянта, без належного обґрунтування також залишено поза увагою й обставини щодо виділення з державного бюджету коштів в рахунок погашення заборгованостей за соціальними виплатами, визначення кола стягувачів за такими виплатами та не дотримання боржником установленої черговості перерахування коштів на виконання відповідних судових рішень. У відзиві на апеляційну скаргу Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління юстиції (м.Одеса) посилається на необґрунтованість доводів апелянта, правильність висновків суду першої інстанції та відсутність обставин для скасування судового рішення. Судом першої інстанції з`ясовано та як встановлено під час апеляційного розгляду, рішенням Миколаївського окружного суду від 26 квітня 2021року по справі №400/871/21 зобов`язано Департамент праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради нарахувати та виплатити [PERSON] щорічну грошову допомогу до 5 травня як учаснику бойових дій за 2020 рік відповідно до частини п`ятої пункту 22 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком, визначеної частиною першою статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на момент проведених виплат, з урахуванням раніше виплачених сум. Також, рішенням Миколаївського окружного суду від 26 липня 2021 року по справі №400/4257/21 зобов`язано Департамент праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради нарахувати та виплатити [PERSON] недоплачену щорічну разову грошову допомогу до 5 травня як учаснику бойових дій за 2021 рік відповідно до ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком, виходячи із розрахунку мінімальної пенсії за віком, визначеної ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на момент проведення виплат, з урахуванням раніше виплачених сум, що становить 7354 грн. Зазначені судові рішення набрали законної сили відповідно 27.05.2021 року та 26.08.2021 року. 17.06.2021 року та 13.09.2021 року Миколаївським окружним адміністративним судом видано виконавчі листи в адміністративних справах №400/871/21, №400/4257/21, які в подальшому пред`явлені позивачем до примусового виконання Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). 21.07.2021 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) винесено постанову ВП №66158180 про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа №400/871/21, виданого 17.06.2021 року Миколаївським окружним адміністративним судом. Встановлено боржнику (Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради) строк у десять робочих днів для виконання рішення суду. Стягнуто з боржника виконавчий збір у розмірі 24000 грн. 27.09.2021 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) винесено постанову ВП №66954730 про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа №400/4257/21, виданого 13.09.2021 року Миколаївським окружним адміністративним судом. Встановлено боржнику (Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради) строк у десять робочих днів для виконання рішення суду. Стягнуто з боржника виконавчий збір у розмірі 24000 грн. Зазначені постанови надіслано Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради листами головного державного виконавця від 21.07.2021 року №8947, від 27.09.2021 року №11788. Також, з примусовим виконанням судових рішень у вказаних виконавчих провадженням головним державним виконавцем винесено постанови про стягнення з боржника виконавчого збору та витрат виконавчих проваджень. В межах виконавчого провадження ВП №66158180 Департамент праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради у листі від 02.08.2021 року №2/04/09.01-3, посилаючись на положення статті 19 Конституції України, статті 48 Бюджетного кодексу України, повідомило головному державному виконавцю, що Департамент, як бюджетна установа, уповноважений лише на отримання бюджетних асигнувань, які визначаються бюджетними призначеннями, і являється у даному випадку тільки виконавцем, якому доведені обсяги бюджетних асигнувань. Департамент щомісяця надсилає листи до Департаменту соціального захисту населення облдержадміністрації щодо додаткової потреби в коштах з даного питання: лист від 04.03.2021 року за №460/09.01-3 на суму 808064 грн. для 118 громадян; лист від 08.04.2021 року за №686/09.01-3 на суму 1594158 грн. для 232 громадян; лист від 14.04.2021 року за №724-09.01-3 на суму 2342540 грн. для 341 громадян; лист від 10.05.2021 року за №858/09.01-3 на суму 2556534 грн. для 372 громадян; лист від 10.06.2021 року за №1082/09.01-3 на суму 3369444 грн. для 490 громадян; лист від 07.07.2021 року за №1449/09.01-3 на суму 4127318 грн. для 600 громадян. Однак, станом на 29.07.2021 року додаткових коштів на виконання судових рішень стосовно щорічної разової грошової допомоги до 5 травня 2020 року не надходило. Додало, що Департаментом було підготовлено проєкт рішення, який розглянуто та прийнято Миколаївською міською радою 20.05.2021 року №4/354 «Про звернення депутатів Миколаївської міської ради до Верховної ради України та Кабінету Міністрів України». У разі надходження коштів, Департаментом буде розпочато процес виконання судового рішення. Також, в межах виконавчого провадження ВП №66954730 Департамент праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради у листі від 29.10.2021 року №3050/09.01-3, посилаючись на положення статті 19 Конституції України, статті 48 Бюджетного кодексу України, повідомило головному державному виконавцю, що Департамент, як бюджетна установа, уповноважений лише на отримання бюджетних асигнувань, які визначаються бюджетними призначеннями, і являється у даному випадку тільки виконавцем, якому доведені обсяги бюджетних асигнувань. Зазначило, що станом на 28.10.2021 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для забезпечення виконання рішень суду у 2021 році» від 26.08.2021 року №902 Департаменту виділено відповідні асигнування у розмірі 559003 грн. та почалось перерахування бюджетних коштів на рахунки стягувачів відповідно до черговості виконання рішень. За визначеною черговістю, громадянин [PERSON] 670. Посилаючись на неправомірність дій державного виконавця під час виконання судових рішень, що виразились у тривалому не виконанні судових рішень та не вжитті виконавцями належних заходів задля виконання рішень, позивач звернувся до суду із цим позовом, в якому ставиться питання про зобов`язання відповідача виконати судові рішення. Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів виходить з наступного. За визначенням, наведеним у статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року №1404-VІІІ, виконавче провадження - завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб), сукупністю дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад, у тому числі: верховенства права; обов`язковості виконання рішень; законності; диспозитивності; справедливості, неупередженості та об`єктивності; розумності строків виконавчого провадження (стаття 2 Закону України від 02.06.2016 року №1404-VІІІ). Згідно із пунктом 1 частини 1 статті 3 Закону України від 02.06.2016 року №1404-VІІІ відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України. У статті 10 Закону України від 02.06.2016 року №1404-VІІІ передбачено, що заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом. За правилами частин 1, 2 статті 11 Закону України від 02.06.2016 року №1404-VІІІ строки у виконавчому провадженні - це періоди часу, в межах яких учасники виконавчого провадження зобов`язані або мають право прийняти рішення або вчинити дію. Строки у виконавчому провадженні встановлюються законом, а якщо вони не визначені законом встановлюються виконавцем. Будь-яка дія або сукупність дій під час виконавчого провадження повинна бути виконана не пізніше граничного строку, визначеного цим Законом. Відповідно до частини 1 статті 13 Закону України від 02.06.2016 року №1404-VІІІ під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. У частині 1 статті 18 Закону України від 02.06.2016 року №1404-VІІІ передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Згідно із частиною 2 статті 18 Закону України від 02.06.2016 року №1404-VІІІ виконавець зобов`язаний: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (пункт 1); розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання (пункт 3). Частинами 3, 4 вказаної статті Закону України від 02.06.2016 року №1404-VІІІ визначено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право: проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону (пункт 1); з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну (пункт 3); накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом (пункт 16). Вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом. Слід також, враховувати, що відповідно до пункту 1 частини 1 статті 26 Закону України від 02.06.2016 року №1404-VІІІ виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення. Згідно із частиною 6 статті 26 Закону України від 02.06.2016 року №1404-VІІІ за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною). Статтею 63 Закону України від 02.06.2016 року №1404-VІІІ передбачено, що за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність. Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником. У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом. Одночасно апеляційний суд враховує, що відповідно до статті 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Вказані положення Основного Закону кореспондуються із приписами частин 2, 3 статті 14 КАС України, згідно яких судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Аналогічні положення щодо обов`язковості судових рішень містять норми статті 370 КАС України. Слід зазначити, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби органи державної виконавчої служби дозволяли, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено першим реченням пункту 1 статті 1 Першого протоколу. Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Аналіз наведених правових норм показав, що завданням виконавчого провадження є, зокрема, примусове виконання рішень суду у разі невиконання їх у добровільному порядку. Під час примусового виконання судового рішення, що набрало законної сили і є обов`язковим до виконання на всій території України, державний виконавець зобов`язаний вжити усіх заходів примусового характеру, у тому числі застосувати засоби впливу на боржника. Такі повноваження надані йому саме з метою забезпечення безумовного виконання судового рішення, а застосування заходів відповідальності за невиконання вимог державного виконавця, не звільняє боржника від виконання основного зобов`язання - виконати вимоги виконавчого документа. Перевіривши представлені на вимогу апеляційного суду матеріали, колегія суддів встановила, що у визначений строк державними виконавцями відкрито виконавчі провадження ВП №66158180, ВП №66954730 із встановленням боржнику строку для виконання судових рішень в адміністративних справах №400/871/21 та №400/4257/21. У визначений державними виконавцями строк боржником повідомлено про обставини, які впливають та унеможливлюють виконання судових рішень. Тобто, у визначений строк у виконавчих провадженнях рішення суду залишаються не виконаними. Також, апеляційним судом на підставі матеріалів виконавчого провадження не встановлено вжиття державним виконавцем всіх необхідних заходів для примусового виконання рішення суду, докладення всіх зусиль задля виконання рішень зобов`язального характеру, у тому числі шляхом перевірки раніше повідомлених боржником обставин, що впливають на виконання судового рішення, і вирішення питання щодо можливості прийняти ці обставини в підтвердження вжиття боржником заходів задля виконання рішення та можливість їх врахувати, з огляду на строки, встановлені виконавцем, для добровільного виконання рішення. На переконання апеляційного суду, встановлення обставин не виконання рішення, яке набрало законної сили, та не вчинення виконавцями усіх необхідних заходів примусового виконання рішення, свідчать про не виконання державними виконавцями покладених на них завдань та неправомірну бездіяльність виконавців у виконавчих провадженнях. Перевірка відповідності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень критеріям обґрунтованості і правомірності є основним завданням адміністративного суду, передбаченим у статті 2 КАС України. При цьому, відповідно до частини 2 статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Таким чином, оскільки підтвердженою є протиправність бездіяльності виконавців, колегія суддів вважає, що належним та ефективним способом захисту порушених прав та інтересів позивача є висновок суду про зобов`язання державних виконавців вчинити передбачені виконавчими документами та Законом України «Про виконавче провадження» заходи, спрямовані на примусове виконання рішень, які набрали законної сили. Оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають нормам матеріального і процесуального права, гуртуються на неповному з`ясуванні обставин справи, колегія суддів вважає, що рішення відповідно до положень ст. 317 КАС України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову. Відповідно до приписів ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Результат розгляду: partial