Рішення адміністративного суду від 2022-07-12 00:00:00+03

[PERSON] (далі - позивач), звернувся до суду з позовом, в якому просив: - стягнути з Військової частини [NUMBER] Національної гвардії України грошову компенсацію за неотримане речове забезпечення в розмірі 26 203,67 грн.; стягнути з Військової частини [NUMBER] Національної гвардії України грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні, зумовленої невиплатою компенсації за речове забезпечення під час звільнення в розмірі 34 310,99 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідач при звільненні позивача з військової служби не виплатив йому грошову компенсацію за неотримане речове майно, чим порушив вимоги законодавства. Також вважав, що має право на отримання середнього заробітку за несвоєчасну виплату зазначеної вище компенсації. Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 12.05.2021 провадження у справі в частині стягнення з відповідача грошової компенсації за неотримане речове забезпечення в розмірі 26 203,67 грн. закрито. Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 12.05.2021 позов задоволено. Стягнуто з Військової частини [NUMBER] Національної гвардії України на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 34 310 гривень 99 копійок. Військова частина [NUMBER] Національної гвардії України (далі - відповідач), не погодившись із судовим рішенням, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, що призвело до неправомірного висновку, просило скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким залишити позов без розгляду. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що позивачем пропущено місячний строк звернення до суду, передбачений ч. 5 ст. 122 КАС України, в тому числі під час звернення з цим позовом до суду у цивільній справі. Вказує, що суд першої інстанції не надав оцінки доводам відповідача про те, що вимоги щодо стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні є передчасними, оскільки не вирішено спір щодо стягнення грошової компенсації за неотримане речове майно та фактично її не виплачено. Крім того, вважає, що стягнута судом першої інстанції сума середнього заробітку є значно завищеною порівняно з розміром недоплаченої грошової компенсації за неотримане речове майно. При цьому, судом першої інстанції проігноровано правову позицію Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц. Позивач не подав відзив на апеляційну скаргу. Відповідно до ч. 1 ст. 308, п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглянута в межах доводів апеляційної скарги, в порядку письмового провадження. Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, апеляційну скаргу, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено та підтверджено апеляційним судом, що [PERSON] проходив військову службу за контрактом у Військовій частині [NUMBER] Національної гвардії України з 14.07.2015 по 14.07.2020 та в цей період речове забезпечення позивачу не надавалось. 14.07.2020 наказом Військової частини [NUMBER] Національної гвардії України № 150 майор [PERSON] , командир 2 авіаційної ланки першої авіаційної ескадрильї на вертольотах звільнений відповідно до пп "а" п. 2 ч.5 ст.26 Закону України " Про військовий обов`язок і військову службу" з військової служби наказом командувача Національної гвардії України по особовому складу від 22.06.2020 № 118 о/с у запас у зв`язку із закінченням строку контракту без права носіння військової форми одягу. (а.с. _13). Згідно з довідкою від 14.07.2020 №63 грошова компенсація вартості за неотримане речове майно позивача складає: 22 206,50 грн (а.с. 10-11). У зв`язку з невиплатою грошової компенсації за неотримане речове майно, позивач звернувся до військової частини [NUMBER] Національної гвардії України із рапортом про її нарахування та виплату, за наслідками розгляду якого відповідач повідомив про відсутність бюджетних призначень на проведення таких виплат. Вважаючи, що відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо невиплати компенсації за неотримане речове майно, а також середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, позивач звернувся з цим позовом до суду. Також судом встановлено, що під час розгляду справи в суді 25.03.2021 військова частина [NUMBER] нарахувала та виплатила [PERSON] грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно в розмірі 22 206,50 грн, що підтверджується випискою з карткового рахунку (а.с. 35). Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідач при звільненні позивача компенсацію вартості неотриманого речового майна йому не виплатив, тобто остаточний розрахунок не провів, то до останнього застосовуються приписи статей 116, 117 Кодексу Законів про Працю України. У зв`язку з цим, стягнув на користь [PERSON] середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по час фактичної виплати заборгованості у розмірі 34 310,99 грн. Надаючи оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Спірні правовідносини, що склались між учасниками справи, регулюються Конституцією України та Кодексом законів про працю України (надалі - КЗпП України). Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Слід зауважити, що непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці. Проте, спеціальним законодавством щодо порядку та умов виплати грошового забезпечення військовослужбовцем не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні (зокрема, затримку виплати компенсації за речове майно, яка не є складовою грошового забезпечення), у зв`язку з чим до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи статей 116, 117 Кодексу законів про працю України(далі - КЗпП), що не заборонено спеціальним законодавством. Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 04.12.2019 по справі № 825/66/16, від 23.12.2020 по справі № 807/1525/16. Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу. За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Відповідно до правової позиції, сформованої у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП України і статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці», середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати. Указані висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, згідно з якою під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Судом встановлено, що позивач звільнений з військової служби 14.07.2020, проте остаточний розрахунок з ним проведено лише 25.93.2021, під час виплати належної йому грошової компенсації за не отримане речове майно Військовою частиною [NUMBER] , що визнається сторонами по справ та підтверджується випискою з карткового рахунку. Враховуючи, що не проведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, вірним є висновок суду першої інстанції про наявність у позивача права на отримання відшкодування за затримку виплати грошової компенсації за не отримане речове майно за період з 14.07.2020 (дата виключення позивача зі списків особового складу) по 25.03.2021 (момент остаточного розрахунку). У зв`язку з вищенаведеним, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про обов`язок відповідача сплатити на користь позивача середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Разом з тим, колегія суддів не погоджується із розміром суми, стягнутої судом на користь відповідача, оскільки визначаючи суму, суд першої інстанції погодився із розрахунком позивача та не застосував Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, не провів розрахунок середнього заробітку, визначений цим Порядком, не з`ясував чи є співмірний його розмір з сумою грошової компенсації за не отримане речове майно. Відтак суд апеляційної інстанції, не виходячи за межі повноважень, встановлених статтею 308 КАС України, вважає за необхідне здійснити відповідний розрахунок самостійно. Порядок обчислення середньої заробітної плати, зокрема у випадках вимушеного прогулу, визначений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" (далі - Порядок № 100). Відповідно до п. 2 Порядку № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно п. 8 Порядку № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Аналіз вищенаведених правових норм Порядку № 100 дає підстави для висновку, що при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні, виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень цього Порядку. Аналогічну позицію висловлено у постановах Верховного Суду України від 21.01.2015 у справі № 6-195цс14, від 01.03.2017 у справі № 635/2084/16-ц. Згідно довідки від 01.03. 2021, виданої Військовою частиною [NUMBER], заробітна плата позивача за 2 останні місяці перед звільненням складала 48 247,26 грн (а.с. 42), а відтак середньоденна заробітна плата, з урахуванням кількості робочих днів (61 день) становить 790 грн 94 коп. Враховуючи дату виключення позивача зі списків особового складу (14.07.2020) та дату проведення остаточного розрахунку (25.03.2021), кількість днів затримки розрахунку при звільненні становить 284 дні. Таким чином сума компенсації за затримку розрахунку при звільненні за період з 14.07.2020 по 25.03.2021 становить 224 626,96 грн (284 дні х 790,94 грн). Разом з тим, загальна сума заборгованості виплачена із затримкою складала 22 206,50 грн., а сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає 224 626,96 грн, що очевидно є неспівмірним та порушує баланс справедливості. Колегія суддів зазначає, що в даному випадку наявні підстави для зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України. Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц. З урахуванням правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постановах Верховного Суду від 04.04.2018 по справі № 524/1714/16-а, 30.10.2019 по справі № 806/2473/18, при вирішенні питання про визначення розміру суми середнього заробітку, яка підлягає стягненню на користь позивача за затримку розрахунку, слід взяти до уваги такі фактори, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості , дії відповідача щодо її виплати. Застосовуючи означені підходи до обставин цієї справи, колегія суддів враховує таке. У цій справі загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 49 080,64 грн., з яких: грошове забезпечення, одноразова грошова допомога при звільненні та індексація грошового забезпечення - 26 874,14 грн, що складає 54,76% виплат, належних позивачу при звільненні, а також 22 206,50 грн. (компенсація за невикористане речове майно), що складає 45,24% від загальної суми, належної позивачу при звільненні. Обрахована судом відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, сума середнього заробітку за несвоєчасну виплату компенсації за невикористане речове майно становить 224 626,96 грн. Таким чином, сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 45,24 %, становить 101 621,24 грн. Разом з тим, з огляду на очевидну неспівмірність суми середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, колегія суддів вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 15 000,00 грн. Доводи апелянта щодо пропуску позивачем місячного строку звернення до суду, встановленого ч. 5 ст. 122 КАС України колегія суддів вважає безпідставними, оскільки судом першої інстанції закрито провадження в частині позовних вимог [PERSON] про стягнення з Військової частини [NUMBER] Національної гвардії України грошової компенсації за неотримане речове забезпечення. Також враховуючи, що компенсація за неотримане речове майно виплачена позивачу під час розгляду справи в суді - 25.03.2021, отже саме з цієї дати слід відраховувати строк звернення до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку. Проте, [PERSON] з цим позовом звернувся 12.02.2021, отже, строк звернення до суду з вимогами щодо стягнення середнього заробітку позивачем не пропущено. Доводи апеляційної скарги щодо передчасності позовних вимог про стягнення середнього заробітку колегія суддів вважає помилковими, оскільки на час розгляду справи судом першої інстанції відповідачем проведено виплату недоотриманої позивачем при звільненні компенсації за речове майно, що свідчить про виникнення у Військової частини [NUMBER] відповідальності, передбаченої статтями 116, 117 Кодексу Законів про Працю України. Таким чином, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню, однак, неправильно визначив належну до сплати суму середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. За змістом ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для зміни судового рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Згідно з частиною 4 вказаної статті зміна судового рішення може полягати у доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини. Таким чином, суд першої інстанції, зробивши висновок про стягнення середнього заробітку в сумі 34 310,99 грн, неправильно застосував норми матеріального права, тому колегія суддів приходить до висновку про необхідність змінити судове рішення, виклавши абзац другий резолютивної частини рішення в іншій редакції.

Результат розгляду: partial