Рішення адміністративного суду від 2022-09-27 00:00:00+03

У липні 2021 року [PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до 3 Територіального Одеського вузла урядового зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України (далі - відповідач, 3 ТВУЗ Держспецзв`язку) , в якій просив: - визнати протиправною бездіяльності 3 ТВУЗ Держспецзв`язку щодо нарахування та виплати йому середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; - зобов`язати 3 ТВУЗ Держспецзв`язку нарахувати та виплатити йому середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 31.12.2020 по 16.06.2021 (167 днів) в розмірі 111 884 грн. Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 04.10.2021 позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність 3 ТВУЗ Держспецзв`язку щодо нарахування та виплати [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Зобов`язано 3 ТВУЗ Держспецзв`язку нарахувати та виплатити [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.12.2020 по 17.06.2021, виходячи з розміру середньоденного грошового забезпечення позивача за останні два місяці служби, які передували дню звільнення. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, оскільки вважає його ухваленим з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи. В обґрунтування вимог апеляційної скарги, з посиланням на правову позицію Великої Палати Верховного Суду України, сформовану у постановах від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, зазначив про незастосування судом першої інстанції принципів пропорційності, співмірності, розумності та справедливості під час ухвалення оскаржуваного рішення, зокрема і щодо не зазначення розрахунку суми середнього заробітку, яка підлягає сплаті відповідачем. Вказав, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок про обґрунтованість вимог позивача, оскільки норми Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) не поширюються на відносини між військовими частинами та військовослужбовцями. Крім того, зазначив, що оскільки при нарахуванні і виплаті позивачу належних при звільненні сум був наявний спір щодо їх розміру, який вирішено у судовому порядку, підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України відсутні. Позивач не скористався своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу. Відповідно до положень ч. 1 ст. 308 , п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України ( далі - КАС України) розгляд справи проведено в порядку письмового провадження за наявними у ній доказами та в межах \~доводів та вимог апеляційної скарги. Колегія суддів вислухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог \~апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається у скарзі, дійшла висновку, що \~апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом \~встановлено обставини, які не оспорено сторонами. [PERSON] проходив військову службу в 3 ТВУЗ Держспецзв`язку в період з 18.07.2000 по 31.12.2020, що підтверджується довідкою \~№49 від 28.01.2021. Відповідно до підпункту 1.1.6 пункту 1.1 витягу з наказу начальника 3 ТВУЗ Держспецзв`язку №68-ос від 09.12.2020 звільнено зі служби за підпунктом "а" пункту 2 (у зв`язку із закінченням строку контракту) частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" та пунктом 173 Положення про проходження військової служби (навчання) військовослужбовцями Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, затвердженого Указом Президента України №463 від 31.07.2015, у запас Збройних Сил України майора [PERSON] , начальника третього вузла зв`язку Третьої групи вузлів зв`язку, з яким припинено контракт та виключено зі списків особового складу з урахуванням часу на здачу справ та посади 31.12.2020. Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 16.02.2021 у справі №440/187/21, що залишено без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 07.06.2021, позов [PERSON] до 3 ТВУЗ Держспецзв`язку про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задоволено. Визнано протиправною бездіяльність 3 ТВУЗ Держспецзв`язку щодо ненарахування та невиплати [PERSON] як учаснику бойових дій грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за період з 2015 року по 2020 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31.12.2020. Зобов`язано 3 ТВУЗ Держспецзв`язку нарахувати та виплатити [PERSON] як учаснику бойових дій грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за період з 2015 року по 2020 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31.12.2020. 17.06.2021 позивачу виплачено грошову компенсацію на виконання рішення суду у справі №440/187/21 у розмірі 53 915,04 грн, згідно платіжного доручення від 16.06.2021 №625. Посилаючись на наявність підстав для виплати середнього заробітку за весь час затримки виплати належної позивачу при звільненні суми по день фактичного розрахунку, позивач звернувся до суду з цим позовом. Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції, зважаючи на те, що суму компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2020 роки відповідачем вчасно не виплачено, дійшов висновку про наявність у позивача права на одержання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Водночас, відмовляючи у стягненні середнього заробітку у визначеній позивачем сумі, виходив із того, що суд не є тим органом, на якого покладається обов`язок здійснювати розрахунок компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати. Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого. Частиною 2 статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. За статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. За правилами ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 117 КЗпП України обумовлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Колегія суддів зазначає, що чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби, суму грошової компенсації невикористаних відпусток на день виключення зі списків особового складу військової частини, тобто дана компенсація належать до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні ст. 116 КЗпП України. Частина друга ст. 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли між роботодавцем та колишнім працівником існує спір про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору. Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч. 1 ст. 117 КЗпП України). Отже, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником. Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, має бути виплачене за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. Аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 року в справі 821/1083/17. Колегія суддів зазначає, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ст. 2 КАС України). Відтак, обираючи спосіб захисту прав позивача, суду слід зважати на ефективність такого захисту. Ця мета перегукується зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до неї кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає ст. 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги ст. 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення від 15.10.2009 у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України", п. 64). Засіб юридичного захисту має бути "ефективним" в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення від 18.12.1996 у справі "Аксой проти Туреччини" (Aksoy v. Turkey), п. 95). При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (рішення від 24.07.2012 у справі "Джорджевич проти Хорватії", п. 101; рішення від 06.11.1980 у справі "Ван Остервійк проти Бельгії", п.п. 36-40). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення. Відповідно до ч. 1 ст. 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. При цьому за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 року № 3-рп/2003). Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції прийшов до висновку про необхідність зобов`язання 3 ТВУЗ Держспецзв`язку нарахувати та виплатити [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.12.2020 по 16.06.2021, виходячи з розміру середньоденного грошового забезпечення позивача за останні два місяці служби, які передували дню звільнення, оскільки \~суд не є тим органом, на якого покладається обов`язок \~здійснювати розрахунок компенсації втрати частини доходів у зв`язку \~з порушенням термінів їх виплати. Колегія суддів вважає помилковими дані висновки суду оскільки при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (ст. 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 по справі № 761/9584/15-ц зазначила, враховуючи, що звернення працівника про стягнення відшкодування пов`язане з порушенням законодавства про оплату праці, а відповідно до ст. 238 КЗпП України при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (ст. 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум. Вирішуючи питання щодо розміру вищеозначеного відшкодування колегія суддів зазначає, що військова служба, це державна служба особливого характеру (п. 1 ст. 2 Закону України 05.03.1992 року № 2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі Закон № 2232-XII в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин). При цьому, військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять службу. Службовий час і час відпочинку військовослужбовців регламентує, зокрема, ст. 10 Закону № 2011-ХІІ. Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (далі Порядок). Колегія суддів зазначає, що з урахуванням абзацу 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто що передують дню звільнення працівника з роботи. Під час судового розгляду встановлено, що звільнення позивача відбулось 31 грудня 2020 року. Згідно довідки 3 ТВУЗ Держспецзв`язку \~№33 від \~12.08.2021 середньоденне грошове забезпечення становить \~662,61 грн. Відповідно до п. 5 розділу IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично \~відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 п. 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарних місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 п. 8 Порядку). Відповідно до пункту 3 розділу III цієї постанови при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками - почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді. Колегія суддів зазначає, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (п. 71 постанови від 26.06.2019 \~у справі № 761/9584/15-ц). Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26.06.2019 \~у справі № 761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16). Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до ст. 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (п. 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 \~у справі № 761/9584/15-ц): - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Застосовуючи означені підходи до обставин цієї справи, колегія суддів \~зазначає. У цій справі загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 333 676,12 грн, з яких: грошове забезпечення за грудень 26\~503,10 грн, 230,30 грн індексація у грудні 2020 року, 248\~714,96 грн \~грошова допомога при звільненні, 58\~227, 76 грн грошова компенсація за неотримане речове майно при звільненні. Грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2020 роки. Грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2020 роки відповідачем виплачена в сумі \~53 915,04 грн., що складає 16,16% від загальної суми належної позивачу при звільненні. Дослідивши матеріали справи колегія суддів встановила, що відповідно до довідки 3 ТВУЗ Держспецзв`язку \~середньоденна заробітна плата \~ [PERSON] за останні два місяці \~військової служби \~складає 662,61 грн. Сукупна кількість календарних днів за період з 21.12.2020 по 16.06.2021 становить 167 днів. Таким чином середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільнені становить 662,61 грн (середньоденне грошове забезпечення позивача) х 167 календарних днів (час затримки розрахунку з (21.12.2020 по 16.06.2021) = 110 665,89 грн. За обставин цієї справи колегія суддів вважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст. 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку/середнього грошового забезпечення за час затримки відповідачем розрахунку при звільненні [PERSON] за період з \~31.12.2020 по 16.06.2021, з розміру 100% компенсації до розміру 16,16 %, що становить 17\~883,61 грн. При цьому, колегія суддів зазначає, що всі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати (середнього грошового забезпечення) у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. У пункті 164.6 статті 164 Податкового кодексу України, яка визначає базу оподаткування, зазначено, що під час нарахування доходів у формі заробітної плати база оподаткування визначається як нарахована заробітна плата, зменшена на суму страхових внесків до Накопичувального фонду, а у випадках, передбачених законом, - обов`язкових страхових внесків до недержавного пенсійного фонду, які відповідно до закону сплачуються за рахунок заробітної плати працівника, а також на суму податкової соціальної пільги за її наявності. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість середній заробіток, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми заробітної плати і середнього заробітку, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми заробітної плати і середнього заробітку при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів. При цьому, колегія суддів зазначає, що відповідальність за своєчасне перерахування до відповідних органів утримань та нарахувань на заробітну плату несе роботодавець. З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про те, що суд не є тим органом, на якого покладається обов`язок здійснювати розрахунок компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати. Доводи апеляційної скарги щодо зазначених обставин спростовують висновки суду першої інстанції, викладені в оскаржуваному рішенні, та приймаються колегією суддів в якості належних. З правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду, сформованими у постановах від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 щодо підстав зменшення розміру належного позивачу середнього заробітку, на які посилається відповідач в апеляційній скарзі, наведені вище висновки узгоджуються та їм не протирічать. Отже, суд першої інстанції не обрахував розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача, у зв`язку з чим рішення суду в цій частині підлягає скасуванню. Щодо інших доводів \~апеляційної скарги колегія суддів зазначає. Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень. Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України»(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний \~з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 \~Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення. Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Враховуючи, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, встановлюючи право позивача на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, однак не визначив розмір такого відшкодування, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування судового рішення в цій частині з підстав, викладених в постанові, та прийняти нову постанову якою позов задовольнити частково.\~

Результат розгляду: partial