Рішення адміністративного суду від 2022-06-08 00:00:00+03

02 вересня 2021 року [PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернулася в суд з позовом до Фонда гарантування вкладів фізичних осіб (далі - відповідач, Фонд) про зобов`язання виплатити гарантовану суму відшкодування коштів за вкладом, розміщеним за договором банківського вкладу №PRIV_KIEV. 1133/1 від 25 червня 2014 року в Публічному акціонерному товаристві «Комерційний банк «Український фінансовий світ» у розмірі 186850,00 грн, яка складається: гарантована сума відшкодування - 185000,00 грн; судовий збір - 1850,00 грн. Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 вересня 2021 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків такої. Ухвалою суду від 21 жовтня 2021 року позов повернуто позивачеві. Не погоджуючись з цією ухвалою, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить її скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для розгляду. На обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що відносини між [PERSON] та Фондом виникли з банківського вкладу, а тому на них поширюється дія норми пункта 2 частини 1 статті 268 Цивільного кодексу України. Відзиву на апеляційну скаргу не подано. Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі частини 2 статті 312 Кодексу адміністративного судочинства України. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів уважає, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а ухвалу суду - без змін, з таких підстав. Судом установлено, що 25 червня 2014 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Український фінансовий світ» було укладено договір банківського рахунку №PRIV_KIEV. 1133/1. 12 листопада 2017 року постановою Київського апеляційного адміністративного суду у справі №826/9686/15 за позовом [PERSON] до Уповноваженої особи Фонду на ліквідацію ПАТ «КБ «Український фінансовий світ» Гончарова С.І. про визнання протиправним дій та зобов`язання вчинити дії - було задоволено позовні вимоги. 23 листопада 2017 року позивач звернулася до Уповноваженої особи Фонду Гончарова С.І. з листом, в якому просила подати до Фонду доповнення до переліку рахунків, за якими вкладники мають право на відшкодування коштів, щодо [PERSON] як вкладника, який має право на відшкодування коштів за рахунок Фонду згідно договору банківського рахунку №PRIV_KIEV. 1133/1 від 25 червня 2014 року. Окрім того, 23 листопада 2017 року позивач звернулася до Фонду з заявою про виплату гарантованої суми відшкодування згідно банківського рахунку, відкритому у банку Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Український фінансовий світ». 18 липня 2018 року Фонд, за підписом директора-розпорядника Ворушиліна К.М., листом №27-14662/18 повідомив про те, шо позивача включено до Загального реєстру вкладників ПАТ «КБ «Український фінансовий світ», які мають право на відшкодування вкладів за рахунок Фонду. Листом №27-14662/18 від 18 липня 2018 року Фонд, за підписом директора-розпорядника Ворушиліна К.М., повідомив про неможливість виплатити гарантовану суму вкладу, оскільки за заявою Фонду слідчим відділом Дніпровського УП ГУ НП України в м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №12014100040017478 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 190 Кримінального кодексу України. Водночас за заявою Фонду про кримінальне правопорушення від 03 грудня 2014 року слідчим відділом Дніпровського УП ГУ НП у м. Києві порушено кримінальне провадження №12014100040017478 від 16 грудня 2014, в рамках якого належні позивачу грошові кошти визнано речовим доказом. 18 липня 2019 року постановою слідчого відділу Дніпровського УП ГУ НП у м. Києві Прокопенко Д.О. скасовано постанову про визнання речовими доказами в частині грошових коштів, які перебувають на рахунку ПАТ «УФС», який відкрито [PERSON] , в рамках кримінального провадження №12014100040017478 від 16 грудня 2014. 01 серпня 2019 року позивач повторно звернулася до Фонду з заявою про виплату гарантованої суми відшкодування за вкладом, розміщеним у ПАТ «КБ «УФС», оскільки її було включено до Загального реєстру вкладників. Проте, не дивлячись на скасування постанови про визнання коштів речовими доказами, Фонд листом № 27-14846/19 від 28 серпня 2019 року, у відповідь на адвокатський запит, повідомив Адвокатське об`єднання «СІФ» про неможливість виплатити [PERSON] гарантованої суми вкладу, оскільки 05 червня 2019 року уповноваженою особою Фонду на ліквідацію Банку було подано документи державному реєстратору юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань для державної реєстрації припинення банку як юридичної особи в ЄДР, у зв`язку з чим 05 червня 2019 Фонд завершив виплату гарантованих сум відшкодування коштів за вкладами Банку. 28 жовтня 2020 року ухвалою Печерського районного суду міста Києва скасовано арешт, накладений ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 03 травня 2019 №757/21167/19-к на грошові кошти, які перебувають на рахунку ПАТ «УФС», який відкрито [PERSON] , у кримінальному провадженні №42017101060000117 від 12 червня 2017 року. А тому, суд першої інстанції виходив з того, що про порушення своїх прав позивач дізналась у жовтні 2020 року, між тим, до суду з вказаною позовною заявою звернулась лише у вересні 2021 року. Колегія суддів звертає увагу, що зазначені вище місцевим судом обставини позивачем не заперечувалися. Так, ухвалою від 23 вересня 2021 року позов залишено без руху та запропоновано [PERSON] протягом 10 днів з дати отримання копії ухвали подати заяву про поновлення строку звернення до суду разом з доказами поважності причин його пропуску або вмотивованих письмових пояснень щодо своєчасності звернення до адміністративного суду з цим позовом. На виконання ухвали суду 01 жовтня 2021 року позивачем подано заяву про усунення недоліків позовної заяви, в якій зазначено, що строк звернення з позовом до суду не пропущено, оскільки предметом позову є вимога саме щодо стягнення гарантованої суми вкладу, позовна давність щодо якої відповідно до пункта 2 частини 1 статті 268 Цивільного кодексу України не застосовується. Утім, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач не довів поважність причин пропуску строку на звернення до суду з позовом, а посилання на пункт 2 частини 1 статті 268 Цивільного кодексу України є помилковим, що стало підставою для постановлення 21 жовтня 2021 року ухвали про повернення позовної заяви. Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке. Відповідно до частини 2 статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні створено систему адміністративних судів. Порядок здійснення судочинства в адміністративних судах визначає Кодексом адміністративного судочинства України, частиною 1 статті 5 якого визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси. Частина 1 статті 118 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом. Відповідно до частин 1 та 2 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Наслідки пропущення строків звернення до суду регламентовані статтею 123 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до частин 1 та 2 якої у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву. Таким чином, строк звернення до суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Відтак, для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів. Окрім того, Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Колегія суддів наголошує на тому, що встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними. Рішенням Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року №17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя. Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами. Дійсно, згідно з пунктом 2 частини 1 статті 268 Цивільного кодексу України позовна давність не поширюється на вимогу вкладника до банку (фінансової установи) про видачу вкладу. Однак ця норма поширюється на цивільні правовідносини, в яких наявні відповідні суб`єкти - вкладник та банк (фінансова установа), натомість в межах справи наявний адміністративний спір, водночас Фонд не є банком (фінансовою установою). З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що зазначені обставини у заяві позивача про усунення недоліків позовної заяви є необґрунтованим та неповажними. Відповідно до пункта 1 частини 1 статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін. Приписи статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції судове рішення ухвалено з дотриманням норм процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судового рішення, а тому підстави для його скасування відсутні.

Результат розгляду: denied