Рішення адміністративного суду від 2023-08-18 00:00:00+03

15.05.2023р. [PERSON] звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), в якому просив суд: - визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невинесення постанови про закінчення виконавчого провадження №64347622 зі стягнення виконавчого збору; - зобов`язати Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області ПМУ Міністерства юстиції (м.Одеса) винести постанову про закінчення виконавчого провадження №64347622 щодо стягнення виконавчого збору. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що стягнення виконавчого збору та основної винагороди приватного виконавця, у зв`язку із виконанням одного судового рішення є протиправним та не відповідає положенням Закону України «Про виконавче провадження», а тому, після отримання від [PERSON] відповідної заяви, Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) був зобов`язаний винести постанову про закінчення виконавчого провадження з виконання постанови про стягнення виконавчого збору. Представник відповідача надав до суду 1-ї інстанції письмовий відзив, в якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні. Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 01 червня 2023 року позов [PERSON] - залишено без задоволення. Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, позивач 14.06.2023р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив про те, що судом при винесенні оскаржуваного рішення було порушено норми матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим просив скасувати рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 01.06.2023р. та прийняти нове, яким його позовні вимови задовольнити в повному обсязі. Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 15.06.2023р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження. 30.06.2023р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду. 03.07.2023р. до суду апеляційної інстанції надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, у якому відповідач заперечував щодо її задоволення, посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів та просив оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим. Відповідно до ст.311 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду 1-ї інстанції розглянута в порядку письмового провадження. Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України). Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги позивача, колегія суддів дійшла наступних висновків. Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи. 27.04.2016р. Апеляційним судом Миколаївської області ухвалено рішення у справі №2-68/11 (набрало законної сили 27.04.2016р.), яким в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за генеральним кредитним договором від 06.08.2008р. №010/01-04/08-466 у розмірі 533969,14 доларів США, що еквівалентно 4252904,02 грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] , що належить позивачу - [PERSON] на підставі договору іпотеки від 11.08.2008р., укладеного між ним та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль». 05.12.2016р. Корабельним районним судом м.Миколаєва видано виконавчий лист №2-68/2011. 12.07.2019р. старшим державним виконавцем Інгульського відділу ДВС м.Миколаїв ГТУЮ у Миколаївській області було відкрито виконавче провадження №59530359 з виконання виконавчого документа від 05.12.2016р. №2-68/2011. У той же день, постановою старшого державного виконавця Інгульського ВДВС м.Миколаїв ГТУЮ у Миколаївській області стягнуто з позивача виконавчий збір у розмірі - 425290,40 грн. 02.02.2021р. головним державним виконавцем, на підставі п.1 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження», винесено у межах виконавчого провадження №59530359 постанову про повернення виконавчого документа стягувачу - АТ «КристалБанк». Також, головним державним виконавцем Сазоновим Д.К., з посиланням на ст.ст.3,4,24,25,26 та 27 Закону України «Про виконавче провадження», прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження №64347622 з виконання постанови про стягнення виконавчого збору. 01.05.2023р. приватний виконавець виконавчого округу Миколаївської області Баришніков А.Д., за результатами розгляду заяви АТ «КристалБанк» про примусове виконання виконавчого листа, виніс постанову про відкриття виконавчого провадження №71696764, у п.3 якої вказав про стягнення з боржника - [PERSON] основної винагороди приватного виконавця у розмірі - 425290,40 грн. У той самий день, приватним виконавцем прийнято постанову від 01.05.2023р. №71696764 про стягнення з боржника основної винагороди. 09.05.2023р. представник [PERSON] звернувся до відповідача із письмовою заявою, в якій просив винести постанову про закінчення виконавчого провадження №64347622 про стягнення з боржника виконавчого збору від 12.07.2019р. №59530359. До цієї заяви були додані копії постанов приватного виконавця від 01.05.2023р. Вважаючи, що відповідачем протиправно не винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №64347622 зі стягнення виконавчого збору, позивач звернувся з даним позовом до суду. Вирішуючи справу по суті та повністю відмовляючи у задоволенні позову, суд 1-ї інстанції виходив з того, що обставини, які б зобов`язували виконавця закінчити виконавче провадження, були відсутні, а доводи [PERSON] про протиправну бездіяльність відповідача ґрунтувалися на хибному тлумаченні норм Закону України «Про виконавче провадження». Однак, колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, не погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції та вважає їх необґрунтованими, з огляду на наступне. Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено те, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Спеціальним законом, який визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентує порядок та особливості проведення кожної дії виконавчого провадження та відповідних дій органу державної виконавчої служби являється Закон України від 02.06.2016р. № 1404-VІІ «Про виконавче провадження» За приписами ст.1 Закону №1404-VIII, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими згідно \~\~\~\~\~\~\~\~\~з цим Законом, а також рішеннями, які у відповідності до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Конституційний Суд України неодноразово зазначав про те, що виконання судового рішення \~\~\~\~є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, серед іншого, законодавчо визначений комплекс певних дій, спрямованих на захист та відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п.2 мотивувальної частини рішення від 13.12.2012р. №18-рп/2012), а невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п.3 мотивувальної частини рішення від 25.04.2012р. №11-рп/2012). Так, примусовому виконанню підлягають виконавчі листи та накази, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України (ч.1 ст.3 Закону №1404-VIII). У відповідності до ч.1 ст.13 Закону №1404-VIII, під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів. У силу вимог ч.1 ст.18 Закону №1404-VIII, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. За визначенням ч.1 ст.27 Закону №1404-VIII, виконавчим збором є збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Частиною 2 ст.27 Закону №1404-VIII в редакції станом на час виникнення спірних відносин, яка після 28.08.2018р. змін не зазнавала, закріплено, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10% суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів. Як передбачено у ч.8 ст.27 цього Закону, під час передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю виконавчий збір не стягується, якщо він не був стягнутий на момент передачі. У разі стягнення частини виконавчого збору на момент передачі виконавчого документа приватному виконавцю стягнута частина виконавчого збору поверненню не підлягає. Кошти виконавчого провадження, за приписами ч.ч.1,4 ст.42 Закону №1404-VIII, складаються з: І) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, передбаченому ст.27 вказаного Закону, або ж основної винагороди приватного виконавця: 2) авансового внеску стягувана; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. За змістом ст.45 Закону №1404-VIII, розподіл стягнутих виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника) здійснюється у такій черговості: 1) у першу чергу повертається авансовий внесок стягувана на організацію і проведення виконавчих дій; 2) у другу чергу компенсуються витрати виконавчого провадження, не покриті авансовим внеском стягувана; 3) у третю чергу задовольняються вимоги стягувана та стягується виконавчий збір у розмірі 10% фактично стягнутої суми або основна винагорода приватного виконавця пропорційно до фактично стягнутої з боржника суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів); 4) у четверту чергу стягуються штрафи, накладені виконавцем відповідно до вимог цього Закону, та виконавчий збір. Частиною 4 ст.31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» від 02.06.2016р. №1403-VІІІ регламентовано, що основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). При цьому, відповідно до ч.5 ст.31 Закону №1403-VІІІ, якщо суму, передбачену в ч.4 цієї ж статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). Згідно з ч.7 ст.31 Закону №1403-VІІІ, приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). Також, за змістом п.19 «Порядку виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця» (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.2016р. №643), приватний виконавець, що забезпечив повне чи часткове виконання виконавчого документа матового характеру в порядку, встановленому Законом №1404-VIII, одержує основну винагороду у розмірі 10% стягнутої ним суми або ж вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом. Отже, основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом. Як уже встановлено судами обох інстанції, у виконавчому провадженні №59530359 державним виконавцем фактичного виконання судового рішення досягнуто не було, а виконавчий документ - повернутий стягувачу. Згодом, виконавчий лист №2-68/2011, виданий 05.12.2016р. Корабельним районним судом м.Миколаєва, був пред`явлений до виконання приватному виконавцю, який наразі фактично здійснює його виконання та, відповідно, стягнув основну винагороду. Верховний Суд у постанові від 13.04.2023р. у справі №160/695/22 висловив правову позицію стосовно розв`язання питання подвійного стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа та зазначив наступне. Так, Закон №1404-VIII містить прогалину у правовому регулюванні процедури стягнення із боржників виконавчого збору та основної винагороди за виконання одного й того ж виконавчого документа. З одного боку, Закон №1404-VIII не визначає порядку, умов чи підстав для припинення стягнення виконавчого збору з боржників у випадку подальшого пред`явлення стягувачами виконавчого документа до виконання приватним виконавцям. З іншого боку, норми законодавства, що стосуються умов і підстав стягнення винагороди приватними виконавцями, не містять приписів, які б обмежували їхні права на отримання винагороди за вчинення виконавчих дій у разі, коли виконавчий лист попередньо перебував на виконанні у державного виконавця. Вирішення цієї проблеми зачіпає конвенційні та конституційні права особи, її інтереси, а також стосується забезпечення верховенства права під час здійснення виконавчого провадження. Стягнення з боржника виконавчого збору й основної винагороди за виконання одного судового рішення беззаперечно тягне за собою додаткові витрати. Вказана обставина може розглядатися як накладання непропорційного та надмірного тягара на боржника, що зачіпає його право власності, гарантоване ст.41 Конституції України і ст.1 Протоколу №1 до Конвенції про захист людських прав і основоположних свобод. У контексті викладеного, варто зазначити, що з-поміж учасників виконавчого провадження в рамках спірних правовідносин у зв`язку з неповнотою законодавчого регулювання саме боржник перебуває у найбільш уразливому становищі, якого зобов`язано сплатити двічі за виконання одного й того ж виконавчого документа. Зазначена проблематика зумовлена неповнотою законодавства та стосується також й аспекту дієвого юридичного захисту індивідуальних людських прав від їх порушення суб`єктами владних повноважень та питання ефективного способу захисту (ч.1 ст.2 КАС України), що повинен забезпечити поновлення порушеного права й бути адекватним наявним обставинам. Отже, питання подвійного стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного і того ж виконавчого документа є несправедливим з огляду на те, що стягнення виконавчого збору чи основної винагороди одночасно як таких, є неприпустимим. Тобто, у контексті вирішення спору, слід дійти такого висновку, що з точки зору дотримання засад виконавчого провадження, передбачених зокрема п.5 ч.1 ст.2 Закону №1404-VIII, справедливим може бути лише стягнення однієї з указаних сум. Відповідно, законодавство про виконавче провадження не ставить право приватного виконавця на отримання основної винагороди у залежність від тієї обставини, що на примусовому виконанні в органах державної виконавчої служби перебуває постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору. Зрештою, як уже зазначалося, це право залежить від того чи виконане рішення в повному або частковому обсязі внаслідок дій приватного виконавця. Водночас, ч.8 ст.27 Закону №1404-VIII визначено, що під час передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю виконавчий збір не стягується, якщо він не був стягнутий на момент передачі. У разі стягнення частини виконавчого збору на момент передачі виконавчого документа приватному виконавцю стягнута частина виконавчого збору поверненню не підлягає. Поняття й процедура, що згадані у цій нормі, стосується правовідносин, що не є подібними до спірних, оскільки в останніх дійсно не було передачі виконавчого документа. Однак, на відміну від решти положень виконавчого законодавства, тільки ця норма Закону №1404-VIII регулює подібні суспільні правовідносини. Так, вона містить правило стосовно неможливості подальшого стягнення виконавчого збору, якщо надалі виконавчий документ буде виконувати не державний, а приватний виконавець. Логічний і цільовий способи уяснення ч.8 ст.27 Закону №1404-УШ свідчать, що у вказаному випадку її приписи мають імперативний характер і встановлюють пряму заборону стягувати (абз.1) або продовжувати стягнення виконавчого збору (абз.2). Вказана вище норма спрямована на те, щоб не допустити одночасного стягнення з боржника виконавчого збору та основної винагород. Ця норма унеможливлює подвійну плату боржником зазначених коштів, а тому її застосування дозволяє розв`язати спір про подвійне стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа в умовах неповноти законодавства, що регулює спірні правовідносини. За ч.6 ст.7 КАС України, у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону). Враховуючи викладене, для розв`язання означеної проблеми та з метою ефективного захисту прав й інтересів осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч.1 ст.2 КАС України), до подібних правовідносин слід застосувати за аналогією закону ч.8 ст.27 Закону №1404-VIII. Застосування ч.8 ст.27 Закону №1404-VIII до спірних правовідносин надає підстави зробити такий висновок, що у разі коли державний виконавець повернув виконавчий лист за заявою стягувача і розпочав стягнення виконавчого збору, а після цього стягувач пред`явив цей лист до виконання приватному виконавцю, який, у свою чергу, відкрив виконавче провадження й виніс постанову про стягнення основної винагороди у розмірі 10% від фактично стягнутих сум, то надалі виконавчий збір не стягується. У разі стягнення частини виконавчого збору на момент відкриття приватним виконавцем провадження з виконання того ж самого виконавчого документа стягнута частина виконавчого збору не повертається. Застосування аналогії закону дозволяє також зробити висновок про те, що у такому випадку належний та ефективний спосіб захисту, здатний відновити й захистити права боржника, полягає у закінченні виконавчого провадження зі стягнення виконавчого збору. Аналогічного правового висновку, як уже зазначалося вище, дійшов і Верховний Суд у своїй постанові від 13.04.2023р. у справі №160/695/22. Аналізуючи наведене правове регулювання у контексті встановлених обставин справи, колегія суддів доходить висновку, що оскільки приватним виконавцем виконавчого округу Миколаївської області Баришніков А.Д. було відкрито виконавче провадження №71696764 за виконавчим листом від 05.12.2016р. №2-68/2011, виданим Корабельним районним судом м.Миколаєва, та стягнуто з позивача основну винагороду у визначеному законом розмірі, підстави для подальшого стягнення з нього суми виконавчого збору, який стягнутий в межах виконання цього ж виконавчого документа - відсутні. Таким чином, доводи апеляційної скарги у повній мірі знайшли своє підтвердження. Слід також зазначити про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Згідно з ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову, що, у свою чергу, не було відповідним чином реалізовано відповідачем при розгляді справи в судах 1-ї та 2-ї інстанцій. Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»). Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші зазначені в апеляційній скарзі аргументи позивача, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення. У силу вимог ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду 1-ї інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Отже, в обсязі встановлених обставин та враховуючи, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а також у зв`язку із тим, що деякі висновки суду не відповідають обставинам справи, судова колегія, діючи виключно в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, у відповідності до ч.1 ст.317 КАС України, вважає за необхідне скасувати рішення суду 1-ї інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги [PERSON] у повному обсязі. Згідно з ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Частиною 6 ст.139 Кодексу передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат. При зверненні з даним позовом до суду 1-ї інстанції позивачем сплачено 1073,60 грн. судового збору, а при поданні апеляційної скарги - 1610,40 грн. Таким чином, на підставі ч.ч.1,6 ст.139 КАС України, з відповідача на користь [PERSON] підлягає стягненню судовий збір у загальному розмірі - 2684 грн.

Результат розгляду: granted