Рішення адміністративного суду від 2023-01-16 00:00:00+02

[PERSON] (далі позивач) звернулась до суду з позовом, в якому просила: визнати протиправними та скасувати постанови старшого державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Ростовського Р.В., про накладення на [PERSON] штрафів від 30.07.2019, 31.07.2019, 02.08.2019, 05.08.2019, 07.08.2019, 08.08.2019 за виконавчим провадженням № 55967611. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 12.09.2019 в задоволенні позову відмовлено. Не погоджуючись з судовим рішенням, [PERSON] подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення та прийняти нове, яким позов задовольнити. В обґрунтування вимог посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, що призвело до неправомірного висновку. Вказує, що судом першої інстанції не взято до уваги доводи позивача та не досліджено докази, надані нею, не надано оцінки діям державного виконавця [PERSON] . Зазначає, що судом не враховано, що факт умисного невиконання рішення суду від 17.01.2018 державним виконавцем не встановлено, оскільки зазначеним рішенням не визначено місце та час побачення дитини з [PERSON] , про встановлення державним виконавцем іншого місця та часу для побачення дитини з батьком не повідомлено боржника, \~не взято до уваги заяви [PERSON] про місцезнаходження дитини у період літніх канікул, а тому штрафи, накладені державним виконавцем, є неправомірними. Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 25.11.2019 апеляційну скаргу [PERSON] задоволено. Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.09.2019 по справі № 520/7961/19 скасовано. Прийнято нове судове рішення, яким позовні вимоги [PERSON] задоволено. Визнано протиправними та скасовано постанови старшого державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Ростовського Р.В. про накладення на [PERSON] штрафів від 30.07.2019, від 31.07.2019, від 02.08.2019, від 05.08.2019, від 07.08.2019, від 08.08.2019, що були винесені в ході виконавчого провадження №55967611. За наслідками касаційного перегляду справи 30.04.2020 постановою Верховного Суду скасовано постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 25.11.2019, а справу направлено на новий апеляційний розгляд. Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 04.06.2020 апеляційну скаргу [PERSON] задоволено. Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.09.2019 по справі № 520/7961/19 скасовано. Прийнято нову постанову, якою позовні вимоги [PERSON] задоволено. Визнано протиправними та скасовано постанови старшого державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Ростовського Романа Вікторовича про накладення на [PERSON] штрафів від 30.07.2019; від 31.07.2019; від 02.08.2019; від 05.08.2019; від 07.08.2019; від 07.08.2019; від 08.08.2019, прийняті у виконавчому провадженні № 55967611. Постановою Верховного Суду від 04.11.2021 скасовано постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 04.06.2020, а справу направлено на новий апеляційний розгляд. Сторони в судове засідання не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Третя особа подав клопотання про розгляд справи без його участі. Також просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги позивача та залишити рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.09.2019 без змін. Відповідно до ч. 4 ст. 229, ч. 1 ст. 308 КАС України справа розглядається в межах доводів та вимог апеляційної скарги, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на таке. Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 17.01.2018 у справі №635/402/17 зобов`язано [PERSON] усунути перешкоди у спілкуванні [PERSON] з дочкою - [PERSON] , та участі у її вихованні. Встановлено порядок участі [PERSON] у вихованні та спілкуванні з малолітньою дочкою [PERSON] , визначивши час з відвідуванням місця проживання батька без присутності матері: перша, третя субота та друга, четверта неділя місяця з 10 год 00 хв до 18 год 00 хв, щосереди з 18 год 00 хв до 20 год 00 хв, три тижні під час літніх канікул, 1/2 частину зимових канікул, за згодою дитини. Зазначене рішення суду набрало законної сили та передано на виконання до Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області \~(т. 1 а.с. 185-186). За пред`явленим до примусового виконання виконавчим листом № 635/402, виданим 19.02.2018 Ленінським районним судом м. Харкова 13.03.2018 державним виконавцем Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області В`юнником К.С. відкрито виконавче провадження ВП №55967611, за яким [PERSON] є боржником, [PERSON] - стягувачем. (т. 1 а.с. 187-188). Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 24.05.2018 роз`яснено рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 17.01.2018 щодо місця виконання рішення. Визначено місцем виконання рішення суду місце проживання відповідача [PERSON] та дитини [PERSON] , а саме: [ADDRESS] відповідно до вказаного рішення суду. Здійснюючи примусове виконання судового рішення в частині усунення перешкод у спілкуванні [PERSON] з донькою та участі у її вихованні під \~час \~літніх канікул, державним виконавцем до боржника застосовано штрафи, за не виконання рішення суду, про що винесено постанови, які і є предметом судового оскарження. Колегією суддів встановлено, що під час здійснення виконавчих дій 29.07.2019 о 16:50, 30.07.2019 о 17:45 державним виконавцем в присутності стягувача та понятих здійснено вихід за місцем проживання боржника: [ADDRESS] , про що складено акти. В актах зазначено про неможливість \~виконати рішення суду від 17.01.2018, оскільки двері ніхто не відчинив. Боржник [PERSON] не надала дитину на побачення з батьком [PERSON] (т. 1 а.с. 189, т. 2 а.с. 58, 61, 64). На підставі вказаних актів 30.07.2019, 31.07.2019 державним виконавцем винесено постанови про накладення штрафів на [PERSON] за невиконання рішення суду від 17.01.2018 в розмірі 3400,00 грн (т. 1 а.с. 190, т. 2 а.с. 56-57, 59-60, 62-63). 01.08.2019 державним виконавцем прийнято постанову, якою визначено час побачення стягувача [PERSON] з дочкою [PERSON] в період з 02.08.2019 по 16.08.2019 о 10:00 год щоденно, окрім днів указаних у виконавчому листі № 635\\40\\17. Місцем зустрічі обрано Міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області за адресою м. Харків, вул. Москалівська, 58 (т. 2 а.с. 76-77). 02.08.2019 державним виконавцем застосовано штраф до [PERSON] з підстав не виконання рішення суду боржником, не надання дитини на побачення з батьком (т.2 а.с.59-60). В зазначеній постанові державний виконавець посилається на складений ним акт. 05.08.2019 державним виконавцем застосовано штраф до [PERSON] з підстав не виконання рішення суду боржником, не надання дитини на побачення з батьком 02.08.2019 згідно акту. 05.08.2019 о 10:00, 06.08.2019 о 10:10 та 08.08.2019 о 10:15 державним виконавцем складено акти про невиконання боржником рішення суду, оскільки [PERSON] не з`явилася до Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області та дитину [PERSON] для побачення не надала (т. 2 а.с. 70, 73, 75). На підставі зазначених актів державним виконавцем винесено дві постанови від 07.08.2019 та постанову від 08.08.2019 про накладення штрафів на боржника за невиконання рішення суду від 17.01.2018 в розмірі 3400,00 грн (т. 2 а.с. 66-69, 71-72). Не погоджуючись із застосуванням до [PERSON] штрафів, позивач звернулась з цим позовом до суду. Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач діяв правомірно, в межах та спосіб установлений законом, факт не виконання боржником судового рішення доведений відповідачем належними доказами, а тому штрафи застосовано правомірно. Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке. Спірні правовідносини врегульовані Законом України "Про виконавче провадження", Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року №512/5 (далі - Інструкція №512/5). Відповідно до ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - це сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень, і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (пункт 1 частини 2 статті 18 Закону України "Про виконавче провадження"). Порядок виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, встановлений ст. 63 Закону України "Про виконавче провадження". Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 63 Закону України "Про виконавче провадження" за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність. Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником. Виконання рішення про встановлення побачення з дитиною, рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною врегульовано ст. 64-1 Закону України "Про виконавче провадження". Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 64-1 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником цього рішення у час та місці побачення, визначених рішенням, а у разі якщо вони рішенням не визначені, то перевірка здійснюється у час та місці побачення, визначених державним виконавцем. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт та виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному частиною першою статті 75 цього Закону. У постанові зазначаються вимога виконувати рішення та попередження про кримінальну відповідальність. У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт, виносить постанову про накладення на боржника штрафу в подвійному розмірі, надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, звертається з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України до суду за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби, виносить вмотивовану постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами (із врахуванням обмежень, передбачених частиною десятою статті 71 цього Закону) та вживає інші заходи примусового виконання рішення, передбачені цим Законом. Відповідно до ч.1 ст. 75 Закону України "Про виконавче провадження" у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання. У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення. Відповідно до п. 9 розділу ІХ Інструкції №512/5 у разі невиконання без поважних причин боржником рішення про встановлення побачення з дитиною державний виконавець здійснює заходи примусового виконання рішення, передбачені частиною третьою статті 64-1 Закону. У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення про встановлення побачення з дитиною державний виконавець здійснює заходи примусового виконання рішення, передбачені частиною четвертою статті 64-1 Закону. При кожному наступному невиконанні боржником зазначеного рішення державний виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному частиною четвертою статті 64-1 Закону. Матеріали справи свідчать, що в ході виконавчого провадження №55967611 щодо позивача неодноразово виносилися постанови про накладення на позивача штрафів. На виконання ухвали Другого апеляційного адміністративного суду від 21.02.2022 відповідач не надав витребувану копію першої постанови про накладення штрафу. З комп`ютерної програми «Діловодство адміністративного суду» колегією суддів встановлено, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 02.07.2019 по справі № 520/1411/19, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 23.07.2019, адміністративний позов [PERSON] ( [ADDRESS] , код [NUMBER] ) до Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області (вул. Москалівська, буд. 58, м. Харків, 61004, код 41430678), третя особа [PERSON] ( [ADDRESS] , код [NUMBER] ) про визнання протиправними та скасування постанов задоволено частково. Визнано протиправними та скасовано постанови старшого державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Ростовського Романа Вікторовича, що були винесені в ході виконавчого провадження №55967611, а саме про накладення на [PERSON] штрафів: від 08 січня 2019 року, від 08 січня 2019 року, від 03 січня 2019 року, від 02 січня 2019 року, від 26 грудня 2018 року, від 04 грудня 2018 року, від 04 грудня 2018 року, від 19 листопада 2018 року, від 19 листопада 2018 року, від 19 листопада 2018 року, від 08 січня 2019 року, від 08 січня 2019 року, від 10 січня 2019 року, від 11 січня 2019 року, від 15 січня 2019 року, від 15 січня 2019 року, від 10 січня 2019 року, від 08 листопада 2018 року, від 05 листопада 2018 року, від 22 жовтня 2018 року. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто на користь [PERSON] ( [ADDRESS] , код [NUMBER] ) за рахунок бюджетних асигнувань Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області (вул. Москалівська, буд. 58, м. Харків, 61004, код 41430678) суму сплаченого судового збору у розмірі 384,20 грн. (триста вісімдесят чотири гривні 20 копійок). Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Так, у рішенні Харківського окружного адміністративного суду від 02.07.2019 по справі № 520/1411/19 встановлено, що постановою державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 13.03.2018 на підставі виконавчого листа №635/402/17, виданого Ленінським районним судом м. Харкова 19.02.2018, відкрито виконавче провадження ВП №55967611, за яким [PERSON] є боржником, [PERSON] - стягувачем. В постанові зазначено, що рішення суду необхідно виконати протягом 10 робочих днів. В рамках ВП №55967611 відповідачем 04.10.2018 винесено постанову про накладення штрафу, якою за невиконання боржником рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 17.01.2018 в межах побачення дитини з батьком 26.09.2018 (боржник відсутній за місцем виконання рішення), накладено на [PERSON] штраф у розмірі 1700,00 грн. Згодом, за повторне невиконання 09.10.2018 без поважних причин боржником рішення суду, відповідачем винесено постанову від 11.10.2018 ВП № 55967611, якою повторно накладено на боржника штраф у розмірі 3400,00 грн. 16.10.2018 № 56471 відповідач направляв до Холодногірського відділу поліції ГУНП в Харківській області подання, в якому просив розпочати досудове розслідування та притягнути [PERSON] до кримінальної відповідальності за невиконання судового рішення. 17.10.2018 державним виконавцем винесено постанову про тимчасове обмеження керування транспортним засобом ВП № 55967611, якою тимчасово обмежив [PERSON] керування транспортними засобами до виконання рішення суду у повному обсязі та до Адміністрації Державної прикордонної служби України надсилався запит про надання інформації про перетинання державного кордону України гр. [PERSON] . Отже, рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 02.07.2019 по справі № 520/1411/19 встановлено, що не заперечували сторони та третя особа, що вперше до позивача штраф було застосовано постановою відповідача від 04.10.2018 про накладення штрафу у розмірі 1700,00 грн, а вдруге до позивача застосовано штраф постановою відповідача від 09.10.2018, якою повторно накладено на боржника штраф у розмірі 3400,00 грн. Також встановлено вжиття державним виконавцем інших заходів впливу на боржника з метою виконання рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 17.01.2018. Вказані постанови від 04.10.2018 та від 09.10.2018 є чинними, були оскаржені у судовому порядку у справі № 520/1411/19 та не були скасованими. У подальшому відповідачем винесено низку постанов про накладення штрафу на позивача як боржника у виконавчому провадженні № 55967611, зокрема тих, що є предметом оскарження у цій справі, а саме: постанови відповідача від 30.07.2019, 31.07.2019, 02.08.2019, 05.08.2019, 07.08.2019, 07.08.2019 та 08.08.2019, якими до позивача застосовано штраф у розмірі 3400 грн (тобто 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян) за повторне невиконання судового рішення. Вказані вище постанови були ухвалені відповідачем на підставі положень Інструкції № 512/5, за приписами якої при кожному наступному невиконанні боржником зазначеного рішення державний виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному частиною четвертою статті 64-1 Закону України "Про виконавче провадження". Проаналізувавши приписи Інструкції № 512/5 та Закону України "Про виконавче провадження" колегія суддів дійшла висновку, що положення Інструкції № 512/5 відповідає Закону України «Про виконавче провадження» та роз`яснює, що кожне наступне ухиляння боржника від виконання судового рішення в таких справах свідчить про повторність його невиконання та має негативний наслідок для боржника у вигляді накладення штрафу. Тобто, у разі коли державний виконавець встановлює щоразу невиконання судового рішення без поважних причин, то в такому випадку він складає акт та виносить постанову про накладення штрафу. Колегія суддів Касаційного адміністративного суду Верховного Суду при розгляді справи № 821/1568/16 у п.п. 17-23 постанови від 12 грудня 2018 року наголосила, що «...відповідно до статті 75 Закону № 606-ХІV після відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом, що зобов`язує боржника вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, державний виконавець перевіряє виконання рішення не пізніше ніж на наступний день після закінчення строку, встановленого частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення. У разі невиконання зазначених вимог без поважних причин державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону і не пізніше п`яти робочих днів з дня його накладення повторно перевіряє стан виконання рішення. Якщо рішення не виконано і виконання може бути проведено без участі боржника, державний виконавець організовує виконання відповідно до повноважень, наданих йому законом, та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом. При цьому на боржника повторно накладається штраф у порядку, встановленому статтею 89 цього Закону. У разі якщо виконати рішення без участі боржника неможливо, державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом, після чого виносить постанову про закінчення виконавчого провадження, яка затверджується начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, і повертає виконавчий документ до суду чи іншого органу (посадової особи), що його видав. Відповідно до статті 89 Закону № 606-ХІV у разі невиконання без поважних причин у встановлений державним виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі державний виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу від десяти до двадцяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян; на посадових осіб - від двадцяти до сорока неоподаткованих мінімумів доходів громадян; на боржника юридичну особу - від сорока до шістдесяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання. У разі повторного невиконання рішення боржника без поважних причин державний виконавець у тому ж порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до правоохоронних органів з поданням (повідомленням) про притягнення боржника до кримінальної відповідальності. Аналізуючи наведені положення законодавства в контексті цієї справи потрібно зауважити, що накладення штрафу за невиконання рішення, що зобов`язує боржника до вчинення певних дій, є видом юридичної відповідальності боржника за невиконання покладеного на нього зобов`язання (виконати судове рішення)». Крім того, Верховний Суд при розгляді справи № 818/348/18 у постанові від 31 жовтня 2018 року звернув увагу на те, що «... пункт 16 частини 3 статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року №1404-VІІІ «Про виконавче провадження»: виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у \~випадках, передбачених законом. Частини 1 та 2 статті 63 Закону України «Про виконавче провадження»: за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати \~рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність. Стаття 75 Закону України «Про виконавче провадження»: у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання. З системного аналізу норм Закону України «Про виконавче провадження» випливає, що єдиними заходами примусового виконання рішень зобов`язального характеру є застосування штрафних санкцій до боржника та внесення подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно з вищезазначеним Законом. Інших заходів для примусового виконання рішень немайнового характеру законодавством не визначено». Аналогічна правова позиція була викладена і в постанові Касаційного адміністративного суду Верховного Суду при розгляді справи № 822/1079/17 від 20 березня 2019 року. Враховуючи позицію Верховного Суду, колегія суддів зазначає, що накладення штрафу на боржника за невиконання судового рішення є мірою юридичної відповідальності, яка має стимулювати останнього негайно здійснити дії задля його виконання. У випадку, коли боржник ігнорує ці вимоги без поважних причин, він на законних підставах притягується до відповідальності у вигляді накладення на нього штрафних санкцій. Такі дії держави в особі відповідних органів є виправданими та мають легітимну мету - відновлення прав стягувача. Тому, за кожне повторне невиконання судового рішення боржник притягується до юридичної відповідальності. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством (стаття 19 Конституції України). Зазначена норма дає підстави стверджувати, що суб`єкти державного управління мають діяти за принципом «заборонено те, що прямо не дозволено Законом», в свою чергу будь-які інші особи, які не мають владних повноважень діють за принципом «дозволено все, що прямо не заборонено Законом». Загально-дозвільний принцип поширюється на поведінку людини, всіх інститутів громадянського суспільства й гарантує можливість діяти будь-яким чином та у будь-який спосіб, не порушуючи права інших осіб чи заборони, які встановлені законом. Спеціально-дозвільний принцип закріплений у конституційній нормі - ч. 2 ст. 19 Конституції України, згідно з якою органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Нормативна дія спеціально-дозвільного принципу поширюється також на органи публічної влади, межі повноважень та діяльності яких визначаються відповідними Законами України. Колегія суддів зазначає, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п. 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 N 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п. 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012 N 11-рп/2012). Відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини право на суд, захищене ст. 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справі "Горнсбі проти Греції" (Horsby v. Greece), від 19.03.1997, п. 40, Reports of Judgmets ad Decisios 1997-11). Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці (рішення від 07.06.2005 у справі "Фуклев проти України", заява № 71186/01, п. 84). На державі лежить позитивне зобов`язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною як в теорії, так і на практиці (рішення від 17.05.2005 у справі "Чіжов проти України" п. 40, заява N 6962/02). Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у п. 1 ст. 6 Конвенції. Насамкінець, Суд повторює, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності (див. рішення у справі "Comigersoll S. А." проти Португалії", заява № 35382/97, п. 23, ECHR 2000-IV). Окрім того, вирішуючи справу Шмалько проти України Європейський суд з прав людини в п. 43 свого рішення від 20.07.2004 дійшов наступного висновку: суд наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних справ та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно- правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду однієї зі сторін. Було б незрозуміло, як би стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і, водночас, не передбачала виконання судових рішень. Якщо тлумачити статтю 6 як таку, що стосується виключно доступу до судового органу та судового провадження, то це могло б призводити до ситуацій, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду. Також, як зазначив Конституційний Суд України в пункті 3 мотивувальної частини рішення від 25.04.2012 № 11-рп/2012, за практикою Європейського суду з прав людини право на виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина судового розгляду (Рішення у справі Шмалько проти України від 20 липня 2004 року). Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом. Згідно з положеннями ст. 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Разом з цим, колегія суддів враховує висновки Європейського Суду з прав людини, викладені у рішенні по справі «Ген та інші проти України» (Заяви № 41596/19 та № 42767/19) від 10 червня 2021 року, про те, що хоча перевага завжди надається добровільному виконанню, незмінна позиція, якої часто дотримуються батьки у таких справах, може ускладнити таке добровільне виконання та зумовити у певних випадках необхідність застосування пропорційних примусових заходів (див. згадане рішення у справі «Вишняков проти України» (Vyshnyakov v. Ukraine), пункт 43, з подальшими посиланнями). У зв`язку з цим державні виконавці накладали на В. штрафи (див. пункт 14), але малоймовірно, що розміри цих штрафів були достатньо великими, щоб вони мали належний примусовий вплив на В. (див., для порівняння, рішення у справі «Куппінгер проти Німеччини» (Kuppinger v. Germany), заява № 62198/11, пункт 105, від 15 січня 2015 року). Суд встановлював у справах проти України, що невжиття належних заходів для виконання судових рішень, якими встановлюються домовленості про побачення з дітьми, є наслідком недостатньо розвинутих законодавчих та адміністративних механізмів, які б могли прискорити добровільне дотримання домовленостей із залученням фахівців органів опіки та піклування. Крім того, наявні механізми не передбачали відповідні і конкретні заходи для забезпечення примусового виконання рішення, яким було встановлено домовленості про побачення, відповідно до принципу пропорційності (див. згадані рішення у справах «Вишняков проти України» (Vyshnyakov v. Ukraine), пункт 46, та «Швець проти України» (Shvets v. Ukraine), пункт 38; див. також рішення у справі «Бондар проти України» [Комітет] (Bondar v. Ukraine) [Committee], заява № 7097/18, пункт 36, від 17 грудня 2019 року). Підсумовуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що державні виконавці при виконанні судових рішень, пов`язаних із усуненням перешкод у спілкуванні батька або матері з дитиною, за наявності достатніх юридичних та фактичних підстав, має право ухвалювати постанови про накладення штрафів за кожний належним чином підтверджений факт невиконання боржником відповідного судового рішення. Разом з цим, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції не надано належно оцінки доказам, не досліджено дотримання процедури складання актів та постанов про накладення штрафу, не повно встановлені обставини справи, що призвело до неправильного вирішення справи. Так, рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 17 січня 2018 року у справі № 635/402/17, яке перебувало на примусовому виконанні, не визначено місце та час для побачення стягувача з дитиною під час літніх канікул. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 24.05.2018 зазначене рішення суду роз`яснено лише в частині місця його виконання (місце проживання, реєстрація боржника), проте час для побачення стягувача з дитиною на літній період вказаною ухвалою не визначено. Колегія суддів зазначає, що доказів повідомлення державним виконавцем боржника про час здійснення виконавчих дій 29 та 30 липня 2019 матеріали виконавчого провадження та матеріали справи не містять. Відповідно до п. 5 розділу ІХ Інструкції № 512/5 якщо рішенням про встановлення побачення з дитиною не визначено час та (або) місце побачення стягувача з дитиною, державний виконавець викликає сторони виконавчого провадження з метою визначення часу та (або) місця такого побачення шляхом надіслання викликів одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження. Сторона виконавчого провадження у разі неможливості з`явитися на призначений час письмово повідомляє про це державного виконавця шляхом подання заяви (клопотання), в якій (якому) зазначає про зручні для неї час та (або) місце проведення побачення стягувача з дитиною. Державний виконавець визначає час та (або) місце побачення стягувача з дитиною, враховуючи позицію сторін виконавчого провадження та інтереси дитини, шляхом винесення постанови про визначення часу та (або) місця побачення стягувача з дитиною. Колегія суддів зазначає, що ні матеріали справи, ні матеріали виконавчого провадження не містять інформації про вчинення зазначених дій державним виконавцем. Судом встановлено, що 29.07.2019 о 16:50, 30.07.2019 о 17:45 державним виконавцем Ростовським Р.В. здійснено вихід за місцем проживання боржника та складено акти про неможливість виконати рішення суду, оскільки ніхто не відчинив двері. Таким чином, акти від 29 та 30 липня 2019, на підставі яких державним виконавцем прийняті постанови про застосування штрафу від 30 та 31 липня 2019, не є належними доказами, та не свідчать про невиконання [PERSON] судового рішення, оскільки жодним рішенням (на час прийняття постанов) не встановлено години для побачення стягувача з дитиною. А, отже, зазначені в акті обставини "ніхто не відчинив двері" не свідчать про умисне невиконання рішення суду. Також судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідачем 02.08.2019 застосовано до позивача штраф на підставі акту від 01.08.2019. Проте, матеріали справи не містять акту від 01.08.2019, складеного державним виконавцем під час вчинення виконавчих дій. Натомість, в матеріалах виконавчого провадження та матеріалах справи наявний акт від 01.08.2019 про невиконання [PERSON] рішення суду, складений стягувачем [PERSON] . Відповідно до п. 6 розділу І Інструкції № 512/5 під час здійснення виконавчого провадження виконавець приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складання актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених Законом та іншими нормативно-правовими актами. Колегія суддів зазначає, що факт невиконання судового рішення має бути встановлений державним виконавцем під час вчинення виконавчих дій та зафіксований відповідним актом, на підставі якого і може бути застосовано штраф до боржника. Враховуючи, що постанова державного виконавця від 02.08.2019 містить посилання на акт державного виконавця (доказів наявності якого суду не надано), доказів вчинення в цей день виконавчих дій державним виконавцем не надано, а тому акт від 01.08.2019, складений стягувачем не є беззаперечним доказом невиконання рішення суду боржником. Таким чином, постанови від 30.07.2019, 31.07.2019 та 02.08.2019 складені за відсутності доказів невиконання боржником рішення суду від 17.01.2018, а тому є такими, що підлягають скасуванню. Щодо правомірності винесення постанов від 07.08.2019 та від 08.08.2019 колегія суддів зазначає таке. Апеляційним судом встановлено, що 01.08.2019 державним виконавцем визначено місце для побачення [PERSON] з дитиною на період з 02.08.2019 по 16.08.2019 за місцезнаходженням відділу державної виконавчої служби та час о 10:00, про що складено постанову. Доказів належного повідомлення боржника про прийняття зазначеної постанови та, як наслідок, її обов`язок надавати дитину на побачення з батьком за місцезнаходженням відповідача та у час, визначений державним виконавцем, матеріали виконавчого провадження не містять та суду не надано. Крім того, матеріали справи містять заяви [PERSON] від 30.05.2019 та 01.08.2019 на адресу державного виконавця та [PERSON] , в яких повідомлялось, що малолітня дитина [PERSON] перебуває на літніх канікулах та бажає проводити свій літній відпочинок разом з дідусем та бабусею у м. Мерефа, Харківської області. Також повідомлялось про відсутність перешкод для побачення [PERSON] з [PERSON] за адресою [ADDRESS] (т. 1 а.с.80-90). Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази врахування вказаних заяв стягувача, інтересів дитини державним виконавцем при прийнятті постанови від 01.08.2019, крім того відсутні докази виклику сторін виконавчого провадження для визначення місця та часу для побачення стягувача з дитиною. Під час вчинення виконавчих дій щодо примусового виконання рішення суду державним виконавцем 05.08.2019, 06.08.2019 та 08.08.2019 складено акти, в яких зазначено, що боржник не з`явилася за адресою відділу виконавчої служби та дитину для побачення з [PERSON] не надала. На підставі вказаних актів державним виконавцем прийнято дві постанови від 07.08.2019 та постанову від 08.08.2019 про накладення на [PERSON] штрафів за невиконання рішення суду. Колегія суддів зазначає, що акти від 05.08.2019, 06.08.2019 та 08.08.2019 не є беззаперечними доказами невиконання рішення суду з огляду на відсутність доказів належного повідомлення державним виконавцем боржника про обов`язок з`явитися о 10:00 до Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харків для надання дитини на побачення з батьком. Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що постанови від 07.08.2019, 07.08.2019 та від 08.08.2019 винесені відповідачем за відсутності достатніх доказів умисного невиконання боржником рішення суду від 17.01.2018, а тому є неправомірними та підлягають скасуванню. Щодо правомірності прийняття постанови від 05.08.2019, колегія суддів зазначає таке. Судом апеляційної інстанції встановлено, що 02.08.2019 о 16:00 державним виконавцем здійснено вихід за місцезнаходженням боржника та складено акт, в якому зазначено про неможливість виконати рішення суду, оскільки ніхто не відчинив двері. На підставі акту 05.08.2019 державним виконавцем на [PERSON] накладено штраф за невиконання рішення суду, про що складено постанову. Разом з тим, колегія суддів зазначає, що на момент складання зазначеного акту та прийняття постанови, державним виконавцем було визначено інше місце та час для побачення з дитиною, а саме: адреса Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харків о 10:00. Інших доказів невиконання рішення суду боржником 02.08.2019 матеріали виконавчого провадження не містять. Таким чином, зазначена постанова винесена за відсутності належних доказів невиконання [PERSON] рішення суду від 17.01.2018, а тому є такою, що підлягає скасуванню. Доводами апеляційної скарги спростовано висновки суду першої інстанції щодо правомірності оскаржуваних рішень. Натомість, відповідачем не надано належних доказів в підтвердження правомірності прийняття оскаржуваних постанов. У зв`язку з викладеним, колегія суддів дійшла висновку, що постанови від 30.07.2019, 31.07.2019, 02.08.2019, 05.08.2019, 07.08.2019, 07.08.2019 та 08.08.2019 є протиправними та підлягають скасуванню. Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, \~висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, що є підставою для скасування рішення суду з прийняттям нової постанови про задоволення позовних вимог. Стосовно розподілу витрат зі сплати судового збору, колегія суддів зазначає наступне. Відповідно до ч. 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної інстанції ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат. Відповідно до ч. ч. 1, 7 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Судом встановлено, що позивачем понесені витрати зі сплати судового збору за подання позову до суду першої інстанції 768,40 грн та апеляційної скарги - 1152,60 грн, що підтверджується квитанціями \~від 09.08.2019, від 23.09.2019. Враховуючи, що за наслідками судового розгляду позов задоволено у повному обсязі, на користь позивача підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судовий збір у розмірі 1921,00 грн (768,40 грн + 1152,60 грн).

Результат розгляду: granted