Рішення адміністративного суду від 2022-02-02 00:00:00+02

[PERSON] звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив: - визнати протиправним та скасувати наказ Державної фіскальної служби України від 02.04.2021 № 514-о; - поновити [PERSON] на рівнозначній посаді начальника Чернігівської митниці Державної митної служби України; - стягнути з Державної митної служби України на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу; - звернути до негайного виконання судове рішення в частині поновлення на посаді та в межах суми стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць. Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 07.10.2021 позов задоволено. Не погоджуючись з зазначеним вище судовим рішенням Державна фіскальна служба України та Державна митна служба України звернулись із апеляційними скаргами, в яких вони просять скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що зазначені апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що наказом Державної фіскальної служби України від 22.07.2015 № 2189-о [PERSON] призначено на посаду начальника Чернігівської митниці ДФС, звільнивши з посади заступника начальника Чернігівської митниці ДФС (т. 1 а.с. 6). Постановою Кабінету Міністрів України від 18.12.2018 № 1200 утворена Державна податкова служба України та Державна митна служба України, в процесі реорганізації Державної фіскальної служби шляхом поділу та встановлено, що Державна податкова служба та Державна митна служба є правонаступниками майна, прав та обов`язків реорганізованої Державної фіскальної служби у відповідних сферах діяльності. Постановою Кабінету Міністрів України від 02.10.2019 № 858 був утворений, як юридична особа публічного права, територіальний орган Державної митної служби Північна митниця Держмитслужби, а Чернігівська митниця ДФС була реорганізована шляхом її приєднання до Північної митниці Держмитслужби. 03.08.2020 [PERSON] було попереджено про можливе наступне вивільнення у зв`язку з реорганізацією з посиланням на абзац 1 частини 3 статті 87 Закону України «Про державну службу» та частину 6 статті 49-2 КЗпП України (т. 1 а.с.7). Листами від 04.09.2020 №315/25-70-00 та від 19.03.2021 №18/25-70-00 позивач звертався до Державної митної служби України і просив запропонувати йому рівнозначну посаду в Державній митній службі України або її територіальних органах (т. 1 а.с. 9, 10). Наказом Державної фіскальної служби України від 02.04.2021 №514-о припинено державну службу та звільнено 05.04.2021 [PERSON] з посади начальника Чернігівської митниці ДФС у зв`язку з реорганізацією, скороченням чисельності та штату державних службовців, на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України, пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» (т. 1 а.с. 196). Вважаючи оскаржуваний наказ протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом. Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що у новоствореній Державній митній службі України відповідачі не запропонували позивачу жодної посади для працевлаштування останнього, а тому звільнення позивача з посади начальника Чернігівської митниці ДФС на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України, пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» є протиправним, оскільки при звільненні [PERSON] не були дотримані вимоги статті 49-2 КЗпП та статті 87 Закону № 889-VIII. Апелянти у своїх скаргах зазначають, що оскаржуване рішення прийнято судом першої інстанції з ненаданням належної оцінки нормам чинного законодавства, що призвело до прийняття невірного рішення, судом порушено правильність застосування норм матеріального та процесуального права та правової оцінки обставин у справі. Зокрема, вони зазначають, що пропонування рівнозначних посад [PERSON] було не обов`язком, а правом державного органу відповідно до частини 3 статті 87 закону України «Про державну службу». Колегія суддів вважає доводи апелянтів необґрунтованими та погоджується з рішенням суду першої інстанції, враховуючи наступне. Відповідно до частини другої статті 6 та частини другої статті 19 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до частини другої статті 1 Закону України «Про державну службу» державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби. Відповідно до статті 5 Закону України «Про державну службу» правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом. Статтею 83 Закону України «Про державну службу» визначені підстави для припинення державної служби, а саме - державна служба припиняється: 1) у разі втрати права на державну службу або його обмеження (стаття 84 цього Закону); 2) у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85 цього Закону); 3) за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону); 4) за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону); 5) у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття 88 цього Закону); 6) у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов (стаття 43 цього Закону); 7) у разі досягнення державним службовцем 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом; 8) у разі застосування заборони, передбаченої Законом України "Про очищення влади"; 9) з підстав, передбачених контрактом про проходження державної служби (у разі укладення) (стаття 88-1 цього Закону). Відповідно до частини першої статті 87 Закону № 889-VIII підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема, скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу. Частиною 3 ст. 87 Закону №889-VIII (у редакції станом на день попередження про можливе наступне вивільнення - 03.08.2020) передбачено, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому, не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення. В той же час, згідно з ч. 3 ст. 87 Закону № 889-VIII (у редакції станом на день прийняття оскаржуваного наказу про звільнення - 02.04.2021) суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю. Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (ч. 2 ст 40 КЗпП). Згідно з ч. 4 ст. 40 КЗпП особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42- 1, частин першої, другої і третьої статті 49 -2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус. Частиною 6 ст. 49-2 КЗпП встановлено, що вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України "Про державну службу", здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей: про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів; у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті. Як вже було зазначено вище, 03.08.2020 [PERSON] було попереджено про можливе наступне вивільнення у зв`язку з реорганізацією з посиланням на абзац 1 частини 3 статті 87 Закону України «Про державну службу» та частину 6 статті 49-2 КЗпП України (т. 1 а.с.7). Однак, наказом Державної фіскальної служби України від 02.04.2021 № 514-о припинено державну службу та звільнено [PERSON] з посади начальника Чернігівської митниці ДФС у зв`язку з реорганізацією, скороченням чисельності та штату державних службовців, на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України, пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» лише 05.04.2021 (т. 1 а.с. 196). При цьому, колегія суддів зауважує, що змінами до ст. 87 Закону № 889-VIII, внесеними згідно із Законами України від 14.01.2020 № 440-IX та від 23.02.2021 №1285-IX, законодавець урегулював особливості процедури звільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII, зокрема, в частині строку попередження про наступне звільнення, пропозиції посад державної служби та визначення випадків застосування законодавства про працю. Вказані зміни набрали чинності відповідно 13.02.2020 та 06.03.2021. У постанові від 09.10.2019 (справа №208/3390/16-а) та від 24.04.2020 Верховний Суд сформулював правову позицію, згідно з якою власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації і досвіду. За змістом ч. 3 ст. 87 Закону № 889-VIII працевлаштування державного службовця у випадку реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) передбачає його переведення на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу. Переведення у такому випадку відбувається за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець. Отже, на момент прийняття наказу про звільнення позивача з посади та припинення державної служби норми Закону № 889-VIII зобов`язували суб`єкта призначення або керівника державної служби запропонувати державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей та лише при відсутності можливості запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду державний службовець може бути звільнений з посади. Як вірно було встановлено судом першої інстанції, у новоствореній Державній митній службі України позивачу жодна посада не пропонувалась, що не заперечується сторонами у справі. Також, матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того факту, що Державна фіскальна служба України пропонувала посади позивачу. При цьому, колегія суддів звертає увагу, що згідно штатного розпису Північної митниці Держмитслужби у новоствореній юридичній особі вакансія начальника станом на 07.04.2021, тобто на момент звільнення позивача, була вакантною (т. 2 а.с. 2-42). Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Отже, враховуючи вищевикладене та те, що у новоствореній Державній митній службі України відповідачі не запропонували позивачу жодної посади для працевлаштування останнього, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що звільнення позивача з посади начальника Чернігівської митниці ДФС на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України, пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» є протиправним, оскільки при звільненні [PERSON] не були дотримані вимоги статті 49-2 КЗпП та статті 87 Закону № 889-VIII. За таких обставин, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про обґрунтованість позовної вимоги щодо визнання протиправним та скасування наказу Державної фіскальної служби України від 02.04.2021 № 514-о і наявність підстав для її задоволення. В той же час, проаналізувавши доводи апеляційних скарг в площині викладених вище обставин, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позову в цій частині та вважає, що судом першої інстанції повно встановлено фактичні обставини справи, правильно визначено норми матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню, з дотриманням вимог ст. 159 КАС України. Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Колегія суддів зауважує, що оскільки ДФС України звільнила позивача без законних на те підстав, то відповідно до положень статті 235 КЗпП України позивач підлягає поновленню на посаді. Між тим, колегія суддів зауважує, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 06.08.2014 № 311 «Про утворення територіальних органів Державної фіскальної служби України та визнання такими, що втратили чинність, деяких актів КМУ» утворено територіальні органи ДФС та прийнято рішення про реорганізацію територіальних органів Міністерства доходів і зборів шляхом їх приєднання до відповідних територіальних органів ДФС, зокрема, утворено Північну митницю Держмитслужби, реорганізувавши Чернігівську митницю ДФС. При цьому, приписами пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 18.12.2018 № 1200 «Про утворення Державної податкової служби України та Державної митної служби України» визначено, що Державна фіскальна служба України продовжує здійснювати повноваження та виконувати функції, зокрема, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового, митного законодавства до завершення здійснення заходів з утворення центрального органу виконавчої влади, на який покладається обов`язок забезпечення запобігання, виявлення припинення, розслідування та розкриття кримінальних правопорушень, об`єктом яких є фінансові інтереси держави та/або місцеві самоврядування, що віднесені до його послідовності відповідно до Кримінально-процесуального кодексу України. Постановою Кабінету Міністрів України від 30.09.2020 № 895 Північна митниця Держмитслужби була реорганізована шляхом її приєднання до Державної митної служби. Наказом Державної митної служби України від 19.10.2020 №460 утворений територіальний орган Чернігівська митниця, як відокремлений підрозділ Державної митної служби України. При цьому, відповідно до частини 4 статті 91 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення. Згідно із частинами 1, 5 статті 104 ЦК України, юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення. Відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Чернігівська митниця Державної фіскальної служби - припинена - Дата запису: 08.06.2021, Номер запису: 1000641120020011596, Підстава: рішення щодо реорганізації (т. 1 а.с. 244). Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права. З урахуванням вищевикладеного та оскільки Чернігівська митниця ДФС припинена, а Північна митниця Держмитслужби з 11.11.2020 перебуває в стані припинення (т.1 а.с. 245), колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ефективним способом захисту порушеного права позивача, в даному випадку, є зобов`язання Державної митної служби України поновити на службі [PERSON] на посаді, рівнозначній посаді начальника Чернігівської митниці ДФС з 06.04.2021. У відповідності до положень ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. З аналізу наведеного законодавства вбачається, що суд виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу у разі якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника. При визначенні розміру грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, колегія суддів виходить з того, що при обчисленні належної до виплати суми застосовуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (надалі - Порядок № 100). Так, згідно з вимогами п. 2 Порядку № 100 обчислення середньомісячної заробітної плати здійснюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до п. 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати Згідно з пунктом 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (пункт 8 Порядку). У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Відповідно до довідки Північної митниці Держмитслужби від 09.09.2021 №77 середньомісячна заробітна плата позивача за останні два календарні місяці роботи у Чернігівській митниці ДФС становила 17 908, 53 грн., середньогодинна - 106,44 грн., середньоденна - 851,52 грн. (т. 1 а.с. 217). Заперечень з приводу наданої суду довідки та вказаних в ній сум середньомісячної заробітної плати від сторін по справі не надходило. Період вимушеного прогулу становить з 06.04.2021 по день постановлення рішення у справі, тобто 127 робочих днів, що також не заперечується сторонами по справі. Отже, середній заробіток, який підлягає стягненню з Державної митної служби України на користь позивача, за час вимушеного прогулу складає 108 143, 04 грн. (851,52 грн. х 127 роб. днів = 108 143,04 грн.). Підсумовуючи вищевказане, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову в повному обсязі. Надаючи оцінку всім доводам учасників справи, судова колегія також враховує рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…». Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Апелянти не надали до суду належні докази, що підтверджують факт протиправності рішення суду першої інстанції. Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційні скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Результат розгляду: denied