Рішення адміністративного суду від 2023-06-20 00:00:00+03

Позивач, звернувся до суду з позовом до Військової частини [NUMBER] про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, мотивуючи його тим, що він з 16.07.2015 по 08.04.2019 проходив військову службу у військовій частині [NUMBER] та наказом від 08.04.2019 року №124-ОС з 08.04.2019 року звільнений з військової служби. Проте при звільненні йому не було виплачено індексацію грошового забезпечення, грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, у зв`язку з чим він 27.01.2020 року звернувся до відповідача із заявою про здійснення вказаних виплат, а згодом до суду. Позивач зазначив, що він відповідно до статті 117 КЗпП України має право на отримання середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку. Враховуючи, що середньоденне його грошове забезпечення перед звільненням складало 322,38 грн, сума середньоденного заробітку за час затримки розрахунку складає 423929,70 грн. На думку позивача у постанові Верховного Суду від 30.11.2020 року у справі №480/3105/19 наведений єдиний механізм розрахунку істотності частки середнього заробітку, а саме: розмір середнього заробітку прямо пропорційно залежить від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Оскільки загальний розмір нарахованих позивачеві при звільненні виплат складав 99728,78 гривень, з яких індексація склала 85161,61грн (85,39%), відповідно сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні належна позивачу має складати 423 929,70 грн х 85,39% = 361993,57 грн. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2023 року позов задоволено частково. Визнано протиправними дії [NUMBER] прикордонного загону (військова частина [NUMBER] ) Державної прикордонної служби України щодо не нарахування та невиплати [PERSON] компенсації за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.04.2019 по 13.11.2022 включно. Зобов`язано [NUMBER] прикордонний загін (військова частина [NUMBER] ) Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити на користь [PERSON] компенсацію за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.04.2019 по 13.11.2022 року включно у розмірі 36 тис грн. (тридцять шість тисяч гривень). У задоволені решти позовних вимог відмовлено. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, [PERSON] подав апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що задовольняючи частково позов, суд першої інстанції не врахував, що сума розміру майнових втрат позивача визначена судом не компенсує втрат понесених позивачем з вини відповідача, в цьому випадку ст. 117 КЗпП не виконує свого призначення щодо захисту майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захисту права працівника на своєчасне одержання заробітної плати (грошового забезпечення) за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, [NUMBER] прикордонний загін Державної прикордонної служби України (військова частина [NUMBER] ) подав апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нову постанову, якою у задоволенні вимог позивача відмовити. В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що задовольняючи частково позов, суд першої інстанції не врахував, що виплата індексації грошового забезпечення не є правовою підставою для проведення виплати середнього заробітку в розумінні переліку підстав визначеного у Порядку №100. Також, апелянт звернув увагу на те, що поняття «заробітна плата (грошове забезпечення)» та «середній заробіток за час затримки» не є тотожними. На підставі ст. 311 КАС України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що скарга [PERSON] підлягає частковому задоволенню, а скаргу [NUMBER] прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина [NUMBER] ) належить залишити без задоволення, з огляду на наступне: Судом першої інстанції встановлено, що [PERSON] , [INFO] , громадянин України (паспорт [NUMBER] ), з 16.07.2015 по 08.04.2019 проходив військову службу у військовій частині [NUMBER] , є учасником бойових дій (посвідчення серія [NUMBER] ). Наказом [NUMBER] прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 08.04.2019 року №124-ОС з 08.04.2019 року старшого солдата [PERSON] звільнено з військової служби в запас ЗСУ за пп «д» (через службову невідповідність) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», без надання права носіння військової форми одягу. Вислуга років станом на 08.04.2019 року: календарна 04 років 08 місяців 08дн, пільгова: 00 років 06 місяців 23дн, усього 05 років 03 місяця 01д. (а.с.11-13) Через рік після звільнення 21.04.2020 року позивач звернувся до відповідача із заявою про нарахування та виплату належних йому сум при звільненні з військової служби, а саме індексації грошового забезпечення за період служби, та компенсації за невикористані дні відпустки учасника бойових дій (а.с.5) Відповідачем надана відповідь від 07.05.2020 року на звернення, якою позивача повідомлено, зокрема, про те, що компенсація за невикористані дні відпустки учасника бойових дій та індексація у розмірі 25366,44грн буде виплачена після надходження асигнувань на зазначені цілі. (а.с.6). 27.08.2020 року позивач звернувся до суду з двома позовами: - щодо визнання протиправною бездіяльності в/ч [NUMBER] та зобов`язання виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2019 рік (справа № 420/8269/20); - щодо невиплати йому індексації грошового забезпечення (справа № 420/8268/20). Рішенням суду від 30.09.2020 року по справі № 420/8269/20 його позов задоволений та, зокрема, зобов`язано в/ч [NUMBER] нарахувати та виплатити на користь [PERSON] грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби. Рішення набрало законної сили 02.11.2020 року. Згідно з листом в/ч [NUMBER] позивачу виплачено на виконання рішення суду у листопаді 2020 року компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій 4438,11грн. Рішенням від 02.11.2020 року по справі № 420/8268/20 задоволений частково його позов та, зокрема, зобов`язано в/ч [NUMBER] нарахувати і виплатити [PERSON] індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 08.04.2019 року із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) в період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року - січень 2016 року, в період з 01.03.2018 року по 08.04.2019 року - березень 2018 року. Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 02.02.2021 року задоволена частково апеляційна скарга [PERSON] . Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02.11.2020 року по справі № 420/8268/20, скасовано. Прийнята нова постанова, якою позов [PERSON] - задоволений частково та, зокрема, зобов`язано в/ч [NUMBER] нарахувати і виплатити [PERSON] індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року включно. Суд дійшов висновку, що позовна вимога щодо зобов`язання в/ч [NUMBER] нарахувати і виплатити на користь [PERSON] індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року підлягає задоволенню без вказівки на необхідність застосування січня 2008року як базового місяця. Крім того, оскільки [PERSON] була нарахована індексації грошового забезпечення за період грудня 2018 року (71,08 грн.) та січня 2019 року (71,08 грн.), суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що підстави для нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018р. по 08.04.2019р. відсутні. Згідно з листом в/ч [NUMBER] [PERSON] виплачено на виконання рішення суду (постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 02.02.2021 року) - у лютому 2021 року індексацію грошового забезпечення у сумі 25366,44грн. Позивач не погодився з вказаною сумою виплати індексації, її розрахунком та через 8 місяців, а саме 19.10.2021 року звернувся до суду. Рішенням від 20.12.2021 року по справі № 420/19465/21 задоволений частково його позов та, зокрема, зобов`язано в/ч [NUMBER] нарахувати та виплатити [PERSON] індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року включно, із застосуванням місяця, в якому відбулося підвищення посадових окладів військовослужбовців - січень 2008 року, з урахуванням виплачених сум. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 30.09.2022 року апеляційна скарга [PERSON] залишена без задоволення, а рішення суду без змін. Згідно з листом в/ч [NUMBER] [PERSON] виплачено на виконання рішення суду від 20.12.2021 року, яке набрало законної сили 30.09.2022року, - у листопаді 2022 року індексацію грошового забезпечення у сумі 60561,43грн. Позивач вважаючи, що відповідачем протиправно затримано розрахунок при звільненні звернувся до суду з даним позовом щодо нарахувати та виплатити на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.04.2019 по 13.11.2022 року включно у розмірі 361993,57 грн. Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції зазначив, що враховуючи компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд дійшов висновку про зменшення розміру відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпПУ та вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь 36тис грн. Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду частково погоджується з означеними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у всякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що уразі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником. Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору. Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення. Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця. На підставі наведеного, враховуючи, що не проведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, колегія суддів дійшла до висновку, що у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати індексації грошового забезпечення на підставі статті 117 КЗпП України. Висновки суду у даній справі відповідають правовій позиції Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах щодо стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні у випадку визначення суми виплат судовим рішенням, яка викладена у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17. Так, Великою Палатою Верховного Суду у вказаному рішенні визначено, що якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Також, у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 Великою Палатою Верховного Суду вказано, що у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення. В свою чергу, визначаючи розмір відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, колегія суддів виходить з наступного. З матеріалів справи вбачається, що позивач був виключений зі списку особового складу та всіх видів забезпечення наказом від 29.12.2021 року, проте йому виплачено після звільнення на виконання рішень судів: - від 30.09.2020 року по справі №420/8269/20 (набрало законної сили 02.11.2020 року) грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2019 рік у листопаді 2020 року у сумі 4438,11грн у листопаді 2020 року; - від 02.02.2021 року (постанова П`ятого апеляційного адміністративного суду) індексацію грошового забезпечення у сумі 25366,44грн у лютому 2021 року; - від 20.12.2021 року по справі № 420/19465/21(залишеного без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 30.09.2022року) індексацію грошового забезпечення у сумі 60561,43грн - 13.11.2022 року. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що відповідач допустив протиправну бездіяльність, яка полягає у не проведенні повного та належного остаточного розрахунку при звільненні позивача зі служби - в день виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення 08.04.2019 року. Водночас, з 19.07.2022 р. набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" № 2352-IX від 01.07.2022 р. (далі - Закон № 2352-ІХ), яким викладено в новій редакції норму ст.117 КЗпП України, а саме встановлено обмеження, згідно з якими виплати працівникові його середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку здійснюються не більш, як за шість місяців. З урахуванням дати проведення остаточного розрахунку з позивачем (13.11.2022 р.), колегія суддів зазначає, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню норма ст.117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-IX. А відтак, позивач має право на отримання середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні починаючи з 09.04.2019 року (наступного дня після звільнення), проте не більш як за шість місяців. Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КзпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення. Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця. Тож, здійснюючи обрахунок середнього заробітку, що має бути сплачений за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів зважає, що [PERSON] звільнений з 08.04.2019 року. Остаточний розрахунок з позивачем проведений 13.11.2022. Середній заробіток працівника згідно з частиною 1 статті 27 Закону України «Про оплату праці» визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100(далі - Порядок № 100). Згідно з абзацом 3 пункту 2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата, зокрема, обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Отже, як вказано у пункті 8 Порядку №100 можливість проведення обрахунку середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, виходячи із кількості саме календарних, а не робочих днів, має бути прямо передбачена законодавством. Таким законодавством у даному випадку є Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 (який набрав чинності 20.07.2018) (далі - Порядок №260). Тобто Порядок №260 є спеціальним у спірних правовідносинах в частині особливостей обчислення грошового забезпечення військовослужбовців. Пунктом 7 розділу І Порядку №260, серед іншого, визначено, що середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата. Як вбачається довідки про розмір грошового забезпечення [PERSON] , сума грошового забезпечення позивача за 2 місяці роботи, що передує звільненню складає 19020,48 грн. При цьому, кількість календарних днів за лютий та березень 2019 року складає 59 календарний день, а тому середньоденне грошове забезпечення позивача становить 322,38 грн. (19020,48/59 день) за 1 календарний день. Період затримки виплати сум при звільнені складає 183 календарних днів та обраховується з 09.04.2019 року (перший день після звільнення позивача) по 08.10.2019 року включно. Отже, розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, складає 58995,54 грн.(183*322,38 грн.). Щодо доводів апелянта, що виплата індексації грошового забезпечення не є правовою підставою для виплати середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, колегія суддів зазначає таке. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі №480/3354/19 висловила правову позицію, що під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Як зазначено вище, стаття 116 КЗпП оперує поняттям «всі суми, що належать працівнику», а стаття 117 цього Кодексу передбачає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні. Чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби, індексацію грошового забезпечення на день виключення зі списків особового складу військової частини. Отже, індексація грошового забезпечення відноситься до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні статті 116 КЗпП України. Таким чином, індексація грошового забезпечення, на яку позивач мав право, що підтверджено рішенням суду, повинна бути виплачена у день звільнення позивача із військової служби, а факт її несвоєчасної виплати є підставою для застосування наслідків, які передбачені статтею117 КЗпП України. Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, а саме шляхом нарахування та виплати на користь [PERSON] компенсації за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.04.2019 по 08.10.2019 року включно у розмірі 58995,54 грн. Відповідно до ст. 317 КАС України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Частина 4 цієї статті Кодексу встановлює, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини. З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відповідно до ч. 4 ст. 317 КАС України рішення суду підлягає зміні шляхом зміни третього абзацу його резолютивної частини.

Результат розгляду: partial