Рішення адміністративного суду від 2022-05-12 00:00:00+03

у вересні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, в якому просив суд: - визнати протиправною бездіяльність ГУ НП у Вінницькій області щодо відмови у внесенні змін до наказу від 03.03.2020 № 34 о/с про звільнення позивача зі служби в поліції в частині відомостей про компенсацію за невикористані у попередніх роках дні щорічних оплачуваних відпусток: 106 діб основної чергової відпустки (3 доби за 2015 рік, 40 діб за 2018 рік, 21 добу за 2019 рік, 42 доби за 2020 рік) та 56 діб додаткової оплачуваної відпустки (14 діб за 2017 рік, 14 діб за 2018 рік, 14 діб за 2019 рік, 14 діб за 2021 рік), нарахуванні та виплаті грошової компенсації за всі невикористані позивачем дні щорічної оплачуваної відпустки; - зобов`язати відповідача внести зміни в частині наказу від 03.03.2021 № 34 о/с, а саме: включити відомості про виплату [PERSON] грошової компенсації за невикористані у попередніх роках дні щорічних оплачуваних відпусток: 106 діб основної чергової відпустки (3 доби за 2015 рік, 40 діб за 2018 рік, 21 добу за 2019 рік, 42 доби за 2020 рік) та 56 діб додаткової оплачуваної відпустки (14 діб за 2017 рік, 14 діб за 2018 рік, 14 діб за 2019 рік, 14 діб за 2021 рік); - зобов`язати ГУ НП у Вінницькій області нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за всі невикористані у попередніх роках дні щорічних оплачуваних відпусток: 106 діб основної чергової відпустки (3 доби за 2015 рік, 40 діб за 2018 рік, 21 добу за 2019 рік, 42 доби за 2020 рік) та 56 діб додаткової оплачуваної відпустки (14 діб за 2017 рік, 14 діб за 2018 рік, 14 діб за 2019 рік, 14 діб за 2021 рік) виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого він мав відповідно до чинного законодавства, на день звільнення зі служби в поліції (03.03.2021). Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 19 січня 2022 року адміністративний позов задоволено частково. Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що на його думку, призвело до неправильного вирішення спору. Позивач своїм правом, передбаченим ст.ст. 300, 304 КАС України не скористався та не подав відзив на апеляційну скаргу. Сьомий апеляційний адміністративний суд ухвалами від 28 березня 2022 року, вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. За таких умов згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України при розгляді справи в порядку письмового провадження фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду неоспорені факти про те, що з 07.11.2015 позивач прийнятий на службу до Національної поліції. На підставі рішення комісії Міністерства внутрішніх справ України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій (учасниками війни) від 11.02.2016 № 2/І/ІІ/4, [PERSON] надано статус учасника бойових дій, про що 14.04.2016 видано посвідчення серії [NUMBER] . Наказом ГУ НП у Вінницькій області від 03.03.2021 №34 о/с [PERSON] звільнено зі служби в поліції за власним бажанням відповідно до пункту 7 частини першої статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" з 04.03.2021. Окрім того, у наказі вказано, що позивачем надмірно використано 7 діб відпустки за 2021 рік. Інших відомостей про дні відпуски наказ від 03.03.2021 №34 о/с не містить. Відповідно до листа ГУ НП у Вінницькій області від 21.05.2021 № О-18зі/04/12-2021 на день звільнення [PERSON] мав такі види невикористаних відпусток: - щорічна чергова відпустка за 2015 рік у кількості 3 доби, за 2018 рік у кількості - 40 діб, за 2019 рік у кількості - 21 доба та за 2020 рік у кількості 42 доби; - додаткова відпустка із збереженням заробітної плати окремим категоріям ветеранів війни за 2017, 2018, 2019 та 2021 роки. 24.05.2021 позивач звернувся до відповідача із письмовою заявою, у якій просив: - внести зміни до наказу ГУ НП у Вінницькій області від 03.03.2021 № 34 о/с в частині звільнення його зі служби в поліції, включивши відомості для компенсації за невикористані дні щорічних оплачуваних відпусток, а саме: 106 діб щорічної основної оплачуваної відпустки (3 доби за 2015 рік, 40 діб за 2018 рік, 21 доба за 2019 рік, 42 доби за 2020 рік); 56 діб додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік, передбаченої для осіб, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (14 діб за 2017 рік, 14 діб за 2018 рік, 14 діб за 2019 рік, 14 діб за 2021 рік); - нарахувати та виплатити [PERSON] грошову компенсацію за невикористані ним дні щорічних оплачуваних відпусток: 106 діб щорічної основної оплачуваної відпустки та 56 діб додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік, передбаченої для осіб, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого він мав відповідно до чинного законодавства, на день звільнення зі служби в поліції (03.03.2021). За результатами розгляду даної заяви, листом ГУ НП у Вінницькій області від 07.06.2021 №О-303/04/12-2021 позивачу відмовлено у здійсненні нарахування та виплати вказаної компенсації, посилаючись на те, що згідно з частиною 10 статті 93 Закону України «Про Національну поліцію» за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до Закону. Вважаючи таку бездіяльність відповідача протиправною, позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав. Надаючи оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, колегія суддів зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Оскільки в даному випадку позивач не оскаржує рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог, тому колегія суддів надає оцінку апеляційній скарзі Головного управління Національної поліції у Вінницькій області в частині задоволених позовних вимог. Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до статті 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом. Право працюючої особи на відпочинок у формі відпустки закріплено Конституцією України. Особу не може бути позбавлено такого права. Правовий статус ветеранів війни визначає Закон України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 № 3551-XII (далі - Закон № 3551-XII), який забезпечує створення належних умов для життєзабезпечення ветеранів війни, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них. Як передбачено пунктом 12 статті 12 цього Закону учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік. Отже, виходячи з положень Закону № 3551-ХІІ, додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік є пільгою, гарантованою державою. Закон України "Про відпустки" від 15.11.1996 № 504/96-ВР (далі - Закон № 504/96-ВР) установлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи. Статтею 4 Закону № 504/96-ВР визначено такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Відповідно до статті 16-2 Закону № 504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом № 3551-XII, особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік. У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (частина перша статті 24 Закону № 504/96-ВР). Аналогічні положення містяться в частині 1 статті 83 Кодексу законів про працю України. Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України, визначено Законом України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 № 580-VІІІ (далі - Закон № 580-VIII). За змістом частини 1, 3 статті 59 Закону № 580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік і форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України. Проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (стаття 60 Закону № 580-VIII). Види відпусток, які можуть надаватися поліцейським, визначені у статті 92 Закону № 580-VIII. Згідно з частиною 1, 2 вказаної статті поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом. Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки. Частинами першою, другою, третьою і четвертою статті 93 Закону № 580-VIII передбачено, що тривалість відпусток поліцейського обчислюється подобово. Святкові та неробочі дні до тривалості відпусток не включаються. Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки. За кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів. Тривалість чергової відпустки у році вступу на службу в поліції обчислюється пропорційно з дня вступу до кінця року з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожен повний місяць служби. Відповідно до частин восьмої, дев`ятої, десятої та одинадцятої статті 93 Закону № 580-VIII поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Продовження відпустки здійснюється керівником, який надав її, на підставі відповідного документа, засвідченого у визначеному законом чи іншим нормативно-правовим актом порядку. Поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення. При звільненні поліцейського проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року. За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону. Відкликання поліцейського із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік. Отже, правило про надання відпустки до кінця календарного року не є виключним, про що свідчать положення частин восьмої, одинадцятої статті 93 Закону № 580-VIII. Частинами 1, 2 статті 94 Закону № 580-VIII обумовлено, що поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України. Положення "Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання", затверджений наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 № 260 (далі - Порядок № 260) визначають критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських (далі - ВНЗ МВС із специфічними умовами навчання). Пунктом 3 розділу І Порядку № 260 передбачено, що грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання. До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення. Як передбачено абзацом 7, 8 пункту восьмого розділу ІІІ Порядку № 260 за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства. Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення. З аналізу наведеного правового регулювання слідує, що законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. У свою чергу, не передбачено позбавлення поліцейського права на відпустку, яке він уже отримав в попередньому календарному році. Водночас надано право працівнику використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року. Отже, у наступному календарному році, у тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок. Рішенням Конституційного Суду України від 07.05.2002 № 8-рп/2002 в справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин 2, 3 статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - Кодекс законів про працю України. З огляду на відсутність правового врегулювання цього питання положеннями Закону № 580-VIII і Порядку № 260 питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки, колегія суддів вважає, що при вирішенні вказаного спору підлягають застосуванню приписи Кодексу законів про працю України і Закону № 504/96-ВР. Так, відповідно до частини першої статті 24 Закону № 504/96-ВР і частини першої статті 83 Кодексу законів про працю України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Отже, у випадку звільнення особи з органів Національної поліції України їй виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 19.01.2021 у справі № 160/10875/19. При цьому, статті 4 Закону № 504/96-ВР визначено, що до щорічних відпусток належать додаткові відпустки, передбачені законодавством, зокрема додаткова відпустка учасникам бойових дій із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік. Відповідно до Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій (стаття 1). Указом Президента України "Про часткову мобілізацію" від 17.03.2014 № 303/2014, який затверджений Законом України від 17.03.2014 № 1126-VI, постановлено оголосити та провести часткову мобілізацію. Таким чином, спірні правовідносини стосовно отримання грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки у зв`язку із звільненням позивача виникли в особливий період. В особливий період з моменту оголошення мобілізації до припинення відповідного періоду надання інших видів відпусток, зокрема, додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону № 3551-XII, припиняється. Разом із тим, суд зазначає, що норми Закону № 3551-XII не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації. Вирішуючи спір в частині компенсації за невикористану додаткову відпустку особі, яка проходила службу в поліції, судом також враховані правові висновки, що викладені у постанові Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 826/8185/18, які відповідно до частини 5 статті 242 КАС України мають бути враховані судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Як встановлено судом першої інстанції та знайшло своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи [PERSON] при звільненні зі служби в поліції мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним частини щорічної чергової відпустки за 2015, 2018, 2019 та 2020 роки, а також додаткових відпусток із збереженням заробітної плати окремим категоріям ветеранів війни за 2017, 2018, 2019 та 2021 роки. Однак, відповідачем протиправно не виплачено позивачу грошову компенсацію за невикористані дні щорічної чергової та додаткової відпустки. Аналізуючи доводи апелянта стосовно відсутності підстав для внесення змін до наказу про звільнення зі служби, включивши відомості про невикористані дні відпустки, колегія суддів зазначає наступне. Відповідно до вимог пункту 10 розділу ІІІ Порядку підготовки та видання наказів щодо проходження служби в поліції, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України 23.11.2016 № 1235 (далі - Порядок № 1235), у випадку видання наказу про звільнення працівника зі служби в поліції, в наказі органу поліції зазначаються стаж служби в поліції, вислуга років для призначення пенсії (у тому числі на пільгових умовах), необхідність виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в поліції та стаж служби в поліції для її виплати, а також інформація щодо необхідності виплати грошової компенсації за кількість діб невикористаних відпусток за фактично відпрацьований час у році звільнення. Оскільки в наказі від 03.03.2021 № 34 о/с про звільнення позивача зі служби в поліції не вказано кількість діб невикористаної відпустки станом на дату звільнення, як це передбачено пунктом 10 розділу ІІІ Порядку № 1235, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Водночас, з приводу обраного позивачем способу захисту прав, шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо відмови у внесенні змін до наказу та щодо відмови у виплаті грошової компенсації, суд вважає за необхідне зазначити, що дії є активною формою поведінки суб`єкта владних повноважень, які виражаються у прийнятті рішень або інших активних формах здійснення наданих повноважень, у зв`язку із чим в подальшому виникає публічно-правовий спір. У свою чергу, бездіяльність є формою пасивної поведінки. Оскільки відповідач листом від 07.06.2021 №О-303/04/12-2021 фактично відмовив позивачу у несенні змін до наказу від 03.03.2021 №34 о/с та у виплаті грошової компенсації за невикорстанні дні відпустки, то така відмова є формою активної поведінки суб`єкта владних повноважень. Відтак, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що належним способом захисту прав позивача є визнання протиправними дій відповідача щодо відмови у внесенні змін до наказу Головного управління Національної поліції у Вінницькій області від 03.03.2021 №34 о/с в частині нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані у попередніх роках дні щорічної чергової відпустки в кількості 106 діб (3 доби за 2015 рік, 40 діб за 2018 рік, 21 добу за 2019 рік, 42 доби за 2020 рік) та додаткової відпустки, як учаснику бойових дій у кількості 56 діб (14 діб за 2017 рік, 14 діб за 2018 рік, 14 діб за 2019 рік, 14 діб за 2021 рік); визнання протиправними дії відповідача щодо відмови [PERSON] у нарахуванні та виплаті грошової компенсації за невикористані у попередніх роках дні щорічної чергової відпустки та додаткової відпустки, як учаснику бойових дій; зобов`язання ГУ НП у Вінницькій області внести зміни до наказу від 03.03.2021 №34 о/с, зазначивши відомості про виплату [PERSON] грошової компенсації за невикористані у попередніх роках дні щорічної чергової відпустки у кількості 106 діб (3 доби за 2015 рік, 40 діб за 2018 рік, 21 добу за 2019 рік, 42 доби за 2020 рік) та додаткової оплачуваної відпустки в кількості 56 діб (14 діб за 2017 рік, 14 діб за 2018 рік, 14 діб за 2019 рік, 14 діб за 2021 рік); зобов`язати нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані у попередніх роках дні щорічної чергової відпустки у кількості (3 доби за 2015 рік, 40 діб за 2018 рік, 21 добу за 2019 рік, 42 доби за 2020 рік) та додаткової оплачуваної відпустки в кількості 56 діб (14 діб за 2017 рік, 14 діб за 2018 рік, 14 діб за 2019 рік, 14 діб за 2021 рік), виходячи з грошового забезпечення станом на 04.03.2021, день звільнення зі служби в поліції. Таким чином, враховуючи вищенаведені обставини та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню. З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається. Інші доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Результат розгляду: denied