Рішення адміністративного суду від 2022-03-31 00:00:00+03

Ще у серпні 2017 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до Головного управління ДФС у Закарпатській області (далі - ГУДФС) в якому просив: визнати звільнення незаконним та поновити на роботі; стягнути з ГУДФС на користь позивача середньомісячне грошове забезпечення за час вимушеного прогулу; постанову суду в частині поновлення на роботі та стягнення середньомісячного грошового забезпечення допустити до негайного виконання. Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 30 липня 2018 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18 грудня 2018 року, у задоволенні адміністративного позову відмовлено (далі - Судові рішення). Постановою Верховного Суду від 12 серпня 2021 року Судові рішення скасовано. Ухвалено нове рішення в частині позовних вимог про визнання звільнення незаконним і поновлення на роботі. Визнано протиправним і скасовано наказ ГУДФС від 12.07.2017 липня № 401-о (далі - Наказ №401-о). Поновлено [PERSON] на службі в ГУДФС в розпорядженні ГУДФС. В іншій частині позовних вимог справу направлено на новий судовий розгляд до Закарпатського окружного адміністративного суду (далі - Постанова суду). 23.09.2021 позивач звернувся до суду із заявою про збільшення (уточнення) позовних вимог, у якій просив: стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу із застосуванням коефіцієнту підвищення посадового окладу з урахуванням узагальнених правозастосовних висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 30 червня 2021 року у справі № 826/17798/14 (№ К/9901/13106/21), 9 вересня 2021 року у справі № 826/18719/14 (№ К/9901/33117/20) та справі № 240/4379/20 до дня фактичного поновлення на службі; визнати незаконним незабезпечення відповідачем з: 2001 року проходження позивачем обов`язкових періодичних (щорічних) медичних оглядів; визнати незаконним непроведення відповідачем розслідування нещасного випадку згідно «Порядку розслідування нещасних випадків, професійних захворювань та аварій, що сталися в органах та підрозділах системи МВС України» затвердженого наказом МВС України від 27.12.2002 № 1346 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 31.01.2003 за №83/7404;далі - Порядок №1346); зобов`язати відповідача провести розслідування нещасного випадку згідно Порядку № 1346; стягнути з відповідача на користь позивача 600000 грн відшкодування моральної шкоди; у зв`язку постійним умисним порушенням відповідачем (службовими особами відповідача) вимог законодавства, відповідальність за порушення якого в певних випадках межує з кримінальною, недобросовісністю у діях тривалим та безпідставним затягуванням, та умисним ухиленням від виконання постанови Верховного Суду від 12 серпня 2021 року у справі № 807/946/17, що підлягає неганому виконанню, але відповідачем станом на 23.09.2021 умисно не виконана, застосувати до відповідача заходи судового контролю що передбачені статтею 382 КАС. 24.11.2021 позивачем подано до Закарпатського окружного адміністративного суду подано заяву про доповнення заяви про збільшення (уточнення) позовних вимог від 23.09.2021, якою просив суд стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки виконання судового рішення від 12.08.2021 року у справі № 807/946/17 про поновлення на службі. Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2021 року заяву [PERSON] від 23.09.2021 про збільшення (уточнення) позовних вимог повернуто без розгляду. Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2021 року позов задоволено. Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2021 року виправлено допущену в рішенні Закарпатського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2021 року у справі № 807/946/17 за позовом [PERSON] до ГУДФС про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії описку, а саме неправильно вказане середнє грошове забезпечення за час вимушеного прогулу у розмірі 163040 грн виправити на вірне: середнє грошове забезпечення за час вимушеного прогулу у розмірі 238240 грн та неправильно вказане грошове забезпечення за час затримки виконання судового рішення від 12.08.2021 у розмірі 11040 грн виправити на вірне: грошове забезпечення за час затримки виконання судового рішення від 12.08.2021 у розмірі 16320 грн. Не погодившись із ухваленими судовими рішеннями, їх оскаржив позивач, який із покликанням на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції про повернення заяви про збільшення (уточнення) позовних вимог та прийняти нове рішення яким позов задовольнити з урахуванням заяви про збільшення (уточнення) позовних вимог. В доводах апеляційних скарг позивач вказує, що оскаржувана ухвала прийнята з грубим порушенням вимог КАС, недотриманням принципу гласності та відкритості судового процесу. Зазначає, що суд першої інстанції не врахував його доводів в заявах про уточнення позовних вимог щодо обрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу та за час затримки виконання рішення суду, що мало наслідком стягнення з відповідача на користь позивача менших сум ніж ті, що мають йому бути виплачені у більшому розмірі. Відповідач відзиву на апеляційні скарги не подав. Учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, а тому, апеляційний суд, відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС), вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників справи, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга на ухвалу суду не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга на рішення суду підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що зміна предмета або підстав позову при новому розгляді справи допускається в строки, встановлені частиною першою цієї статті, лише у випадку, якщо це необхідно для захисту прав позивача у зв`язку із зміною фактичних обставин справи, що сталася після закінчення підготовчого засідання, або, якщо справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження - початку першого судового засідання при первісному розгляді справи. Оскільки у справі не відбулося зміни фактичних обставин справи, то подана заява [PERSON] від 23.09.2021 про збільшення (уточнення) позовних вимог не може бути розглянута судом при новому судовому розгляді. Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з додержанням норм матеріального і процесуального права, з таких міркувань. Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з підставності заявлених позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та за час затримки виконання рішення суду. Такі висновки суду першої інстанції по суті спору відповідають встановленим обставинам справи, однак вказане судове рішення не може бути залишено без змін, з таких міркувань. Апеляційним судом, з урахуванням встановленого судом першої інстанції, встановлено та підтверджено матеріалами справи те, що [PERSON] проходив публічну службу в податковій міліції ГУДФС. Наказом ГУДФС від 09.11.2016 №336-о із змінами, унесеними наказом ГУДФС від 17.11.2016№339-0, позивача було звільнено з посади начальника штабу Оперативного управління ДПІ в м. Ужгороді ГУДФС (далі - Посада) та зараховано в розпорядження ГУ ДФС у Закарпатській області. Листом від 27.06.2017 №761/Ш/07-16-04-00-77 ГУДФС повідомило позивача про те, що 14.07.2017 його буде звільнено зі служби в податковій міліції у запас Збройних Сил України (далі - ЗСУ) відповідно до підпункту а пункту 64 «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ», затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української PCP від 29.07.1991№114 (далі - Положення №114). Наказом №401-о такого звільнено з податкової міліції у запас ЗСУ з 14.07.2017 за підпунктом «а» (за віком у запас ЗСУ) пункту 64 Положення №114. Постановою суду визнано протиправним і скасовано Наказ № 401-о. Поновлено [PERSON] на службі в ГУДФС в розпорядженні ГУДФС. У частині позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу Верховний Суд вказав, що такі мають бути вирішенні судом першої інстанції при новому розгляді справи, так як у Судових рішеннях не досліджувався і не визначався розмір грошового забезпечення позивача за попередні два місяці перед звільненням, яке є базою для обчислення середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу. Вказані обставини стали предметом нового судового розгляду справи. Після надходження справи №807/946/17 на новий розгляд до суду першої інстанції [PERSON] подав до суду заяву про збільшення (уточнення) позовних вимог. Відповідно до статті 44 КАС учасники справи мають право подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб. За змістом частини першої статті 47 КАС крім прав та обов`язків, визначених у статті 44 цього Кодексу, позивач має право на будь-якій стадії судового процесу відмовитися від позову. Позивач має право змінити предмет або підстави позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог шляхом подання письмової заяви до закінчення підготовчого засідання або не пізніше ніж за п`ять днів до першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідно до частини другої статті 47 КАС у разі направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції зміна предмета, підстав позову не допускаються, крім випадків, визначених цією статтею. Так, частиною третьою статті 47 КАС передбачено, що зміна предмета або підстав позову при новому розгляді справи допускається в строки, встановлені частиною першою цієї статті, лише у випадку, якщо це необхідно для захисту прав позивача у зв`язку із зміною фактичних обставин справи, що сталася після закінчення підготовчого засідання, або, якщо справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження - початку першого судового засідання при первісному розгляді справи. Дані положення статті є імперативними нормами, а відтак суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що подана заява [PERSON] про збільшення (уточнення) позовних вимог не може бути розглянута судом при новому судовому розгляді. Змінених фактичних обставин, що сталися, позивачем не наведено. При цьому, КАС не передбачає прямого порядку дій при порушенні частини другої статті 47 КАС. Відповідно до статті 7 КАС у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права). Стаття 167 КАС визначає загальні вимоги до форми та змісту письмової заяви, клопотання, заперечення. Відповідно до частини другої статті 167 КАС якщо заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої цієї статті і ці недоліки не дають можливості її розглянути, або якщо вона є очевидно безпідставною та необґрунтованою, суд повертає таку заяву (клопотання, заперечення) заявнику без розгляду. З огляду на викладене підстав для розгляду уточнених позовних вимог у суду першої інстанції не було, відтак оскаржувана ухвала постановлена з дотриманням норм процесуального права та з об`єктивним врахуванням обставин справи. Посилання скаржника на те, що судом було порушено вимоги частини другої статті 183 КАС суд апеляційної інстанції приймає до уваги, водночас вказане порушення норм процесуального права в частині дотримання порядку вирішення питань у підготовчому судовому засіданні не є такими, що призвело до неправильного вирішення питання щодо повернення без розгляду заяви позивача про збільшення розміру позовних вимог чи до порушення права позивача на оскарження такої ухвали. Щодо спірних відносин, які встановлені у рішенні суду, то необхідно зазначити наступне. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно частини другої статті 235 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Згідно із пунктом 6 абзацом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 за №13 при задоволенні вимог про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Відповідно до вимог Положення №114, постанови КМУ «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017№704(далі - Постанова №704) наказом Міністерства фінансів України від 17.07.2018№616 затверджено «Порядок виплати грошового забезпечення особам рядового та начальницького складу податкової міліції» (зареєстровано в МЮУ 16.08.2018 за № 928/32380; далі - Порядок №616), яким визначено механізм нарахування та виплати грошового забезпечення особам рядового та начальницького складу податкової міліції, а також визначено форму та порядок видачі грошових атестатів (пункт 1 розділу І Порядку №616). Пунктом 24 Положення № 114 передбачено, що у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов`язків, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на службі розглядається більше одного року не з вини особи рядового, начальницького складу, така особа має право на отримання грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу. Згідно із пунктом 2 розділу І Порядку №616 у цьому Порядку терміни вживаються в таких значеннях: місячне грошове забезпечення - грошове забезпечення, встановлене на дату настання події, без урахування одноразових додаткових видів грошового забезпечення. При цьому до місячного грошового забезпечення премія включається у розмірі, нарахованому у місяці, що передує події; одноденний розмір грошового забезпечення - місячне грошове забезпечення, поділене на кількість календарних днів місяця настання події. Пунктом 4 розділу ХІІ Порядку № 616 визначено, що особам начальницького складу податкової міліції, звільненим з органів ДФС, а потім поновленим на службі у зв`язку з визнанням звільнення незаконним, за визначений час вимушеного прогулу грошове забезпечення нараховується виходячи з одноденного розміру грошового забезпечення, помноженого на кількість календарних днів періоду вимушеного прогулу. Згідно із пунктом 3 розділу І Порядку № 616 грошове забезпечення осіб начальницького складу податкової міліції (крім курсантів навчального закладу ДФС) складається з: 1) посадового окладу; 2) окладу за спеціальним званням; 3) щомісячних додаткових видів грошового забезпечення: надбавок за вислугу років, за особливості проходження служби, за спортивне звання, за почесне звання, за виконання функцій державного експерта з питань таємниць, за службу в умовах режимних обмежень; доплати за науковий ступінь доктора філософії (кандидата наук) або доктора наук; доплати за вчене звання; премій; 4) одноразових додаткових видів грошового забезпечення: матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань; допомоги для оздоровлення. З матеріалів справи видно, що судом було досліджено Грошовий атестат № 7 [PERSON] , довідку про грошове забезпечення позивача від 29.11.2021 №131/7-07-97-09-00, Інформацію № 91/07-00-24 про складові грошового забезпечення, довідку від 30.11.2021 №132/7-07-97-09-00 та довідку від 03.12.2021 №139/7-07-09-00. Відповідно до Грошового атестату № 7, посадовий оклад позивача становив 1378 грн, що є менше ніж прожитковий мінімум. Відповідно до довідки про грошове забезпечення [PERSON] від 29.11.2021 №131/7-07-97-09-00 одноденний розмір грошового забезпечення позивача складає 160 грн, так, вказано, що у травні 2017 році відпрацьовано 3 робочі дні - 480 грн (480/3=160 грн). Судом встановлено, що загальна кількість календарних днів за період вимушеного прогулу із 15.07.2017 по 11.08.2021 складає 1489 календарних днів. Разом з тим, апеляційний суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що суд першої інстанції не вірно визначив період вимушеного прогулу в частині його кінцевої дати, а саме 11.08.2021 тобто до дати Постанови суду. З огляду на викладене вказаний період повинен включати дату 12.08.2021, тобто день який Судом прийнято Постанову суду про поновлення [PERSON] на службі в ГУДФС. Таким чином, кількість днів вимушеного прогулу позивача за період з 15.07.2017 по 12.08.2021 складає 1490 календарних днів, а загальна сума середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу за спірний період, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, складає 238400 грн (1489 х 160 грн). Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки виконання Постанови суду, суд вказує наступне. З матеріалів справи видно, що наказ на виконання Постанови суду про поновлення позивача на посаді було видано 22.11.2021. Отже, відповідач допустив затримку виконання Постанови суду за період з 13.08.2021 по 22.11.2021 (102 дні). Згідно з статтею 236 КЗпП у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. У рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 зазначено, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Конституційний Суд України дійшов висновку, що під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині 2 статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Однією з таких гарантій Конституційний Суд України визнав оплату за час простою, який мав місце не з вини працівника. До вимушеного прогулу прирівнюється затримка роботодавцем виконання рішення про поновлення на роботі (стаття 236 КЗпП). Середній заробіток за своїм змістом також є державною гарантією, право на отримання якої виникає у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що позивач має право відповідно до статті 236 КЗпП на виплату середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення. Відповідно до пункту 4 Розділу ХІІ Порядку №616 особам начальницького складу податкової міліції, звільненим з органів ДФС, а потім поновленим на службі у зв`язку з визнанням звільнення незаконним, за визначений час вимушеного прогулу грошове забезпечення нараховується виходячи з одноденного розміру грошового забезпечення, помноженого на кількість календарних днів періоду вимушеного прогулу. Відповідно до пункту 2 Розділу І Порядку №616 одноденний розмір грошового забезпечення - місячне грошове забезпечення, поділене на кількість календарних днів місяця настання події. Як встановлено попередньо, одноденний розмір грошового забезпечення позивача становить 160 грн. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за період з 13.08.2021 по 22.11.2021 складає 16320 грн (102 календарних днів * 160 грн). Водночас, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що судом при ухваленні рішення вірно здійснив розрахунок середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу та грошового забезпечення за час затримки виконання рішення суду, за винятком визначення кінцевої дати періоду стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, про що судом апеляційної інстанції вказувалось вище, однак в резолютивній частині рішення суду вказано інші суми ніж ті, що наведені в його мотивувальній частині. Однак, 22 грудня 2021 року судом постановлено ухвалу про виправлення описок у судовому рішенні та виправлено допущену в рішенні суду описку (далі - Ухвала), а саме неправильно вказане середнє грошове забезпечення за час вимушеного прогулу у розмірі 163040 грн виправлено на вірне: середнє грошове забезпечення за час вимушеного прогулу у розмірі 238240 грн та неправильно вказане грошове забезпечення за час затримки виконання судового рішення від 12.08.2021 року у розмірі 11040 грн виправлено на вірне: грошове забезпечення за час затримки виконання судового рішення від 12.08.2021 року у розмірі 16320 грн. Вказана ухвала є чинною та сторонами не оскаржувалась. Відповідно до частини четвертої статті 317 КАС зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини. Зважаючи на викладені вище висновки, враховуючи обставини справи та виправлення, що були внесені Ухвалою у рішення суду, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність зміни резолютивної частини рішення щодо стягнення з ГУДФС середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу. У рішенні у справі «Серявін та інші проти України» (набуло статусу остаточного 10.15.2011) Європейський Суд з прав людини зазначив (цитата наводиться без посилань на інші справи): «… що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (…). Доводи скаржника наведені в апеляційній скарзі не спростовують правильності застосування судом норм матеріального права до встановлених ним на підставі безпосередньо досліджених та оцінених доказів та обставин справи, а тому апеляційна скарга на рішення суду підлягає частковому задоволенню.

Результат розгляду: partial