Рішення адміністративного суду від 2022-01-31 00:00:00+02

Короткий зміст позовних вимог. У березні 2021 року адвокат Дубровний М. О., діючи в інтересах фізичної особи підприємця [PERSON] (далі ФОП [PERSON] ), звернувся до суду першої інстанції з позовом до Головного управління ДПС у Миколаївській області (далі ГУ ДПС у Миколаївській області), яке являється правонаступником Головного управління ДФС у Миколаївській області, в якому просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення форми «С» від 24.05.2019 №00039314004 про застосування штрафних санкцій за порушення статей 11, 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» на суму 350\~ 646,90 грн. В обґрунтування заявлених вимог адвокат зазначив такі підстави. По - перше, фактична перевірка була призначена з порушенням вимог підпункту 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України, оскільки зі змісту наказу про проведення перевірки не вбачається, яку саме інформацію отримав контролюючий орган щодо порушення платником податків вимог законодавства, в частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів. Наведені обставини, на думку адвоката, свідчать про те, що акт перевірки, складений за результатами її проведення є недопустимим доказом. По - друге, відсутність встановлення партії товару як передумови нарахування штрафних санкцій свідчить про неправильне застосування контролюючим органом до спірних правовідносин статті 17 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» від 06.07.1995 № 265/95-ВР (далі Закон № 265/95-ВР), яка встановлює штраф у розмірі 200% вартості отриманої партії товару. На думку адвоката Дубровного М. О., при розрахунку штрафних санкцій, в залежності від партії отриманого товару, має бути доведений зв`язок між реалізованими товарами та товарами, що були отримані. Представник позивача наголошує, що алкогольні напої та тютюнові вироби, які перебували на реалізації в торгівельному об`єкті його довірителя, не є партією товару, оскільки закуплялись та отримувались не одночасно та не за одним товаросупровідним документом. Водночас контролюючий орган під час здійснення фактичної перевірки дані обставини не встановлював. По третє, адвокат [PERSON] також указує на відсутність порушення, з боку його довірителя, статті 11 Закону № 265/95-ВР, що встановлює відповідальність за зберігання алкогольних напоїв без марок акцизного податку встановленого зразка. На підтвердження такого доводу адвокат зазначає, що виявлена в процесі фактичної перевірки рідина, що була розлита в ємності по 10 л, які не мали будь якого маркування, за яким її можна було ідентифікувати, не перебувала в магазині кафетерії ФОП [PERSON] на реалізації. Наведене, на його думку, підтверджується відсутністю в акті перевірки вартості немаркованого товару, зокрема, в Додатках №№ 1, 2 до акта, містяться усі алкогольні напої, що перебували на реалізації. Проте, там не зазначені алкогольні напої в тарі ємністю 10 л, відсутні фото або відеоматеріали. По четверте, представник ФОП [PERSON] заявляє про відсутність з боку платника податків порушення статті 11 Закону № 265/95-ВР, в частині зберігання тютюнових виробів без марок акцизного податку встановленого зразка. Дані обставини адвокат мотивує тим, що відповідно до пункту 23 Положення про виготовлення, зберігання, продаж марок акцизного податку та маркування алкогольних напоїв і тютюнових виробів марки наклеюються, зокрема, на упаковані сувенірні коробки, де містяться сигари. При цьому наклеюються в такий спосіб, щоб марки обов`язково розривалися під час їх відкривання. Як пояснив представник позивача, є визнаними обставини, що особам, які здійснювали перевірку була надана коробка від сигар «Gandme» зі слідами розірваної марки акцизного податку, а зауваження посадової особи, що на кожній сигарі має бути наклеєна марка акцизного податку, не засновано на податковому законодавстві. Будь яких заперечень щодо реалізації його довірителем алкогольних напоїв та тютюнових виробів без наявності дозвільних документів (ліцензії) на такий вид діяльності, адвокат [PERSON] у своєму позові не висловив. До того ж, адвокатом Дубровним М. О. заявлено клопотання про стягнення з ГУ ДПС у Миколаївській області на користь його довірителя витрат на професійну правничу допомогу в сумі 20\~ 000 грн. Короткий зміст рішення суду першої інстанції. Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 28 серпня 2021 року, ухваленого за результатами розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні), позов задоволено частково. Суд визнав протиправним та скасував податкове повідомлення-рішення №00039314004 від 24.05.2019, прийняте ГУ ДФС у Миколаївській області. Також, суд, частково задовольняючи вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, стягнув, за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС у Миколаївській області, на користь ФОП [PERSON] 3\~ 000,00 грн. Задовольняючи позовні вимоги щодо скасування податкового повідомлення-рішення, суд виходив із таких обставин. Передусім, суд зазначив, що податкова перевірка є способом реалізації владних управлінських функцій контролюючим органом як суб`єктом владних повноважень, який зобов`язаний діяти тільки на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України. Невиконання контролюючим органом вимог статей 80, 81 Податкового кодексу України, зокрема в частині наявності підстав для призначення фактичної перевірки, дотримання умов та порядку допуску до її проведення, на думку суду першої інстанції, призводить до визнання перевірки незаконною та відсутності правових наслідків такої. Дослідивши зміст наказу «Про проведення фактичної перевірки ФОП [PERSON] » № 973 від 02.05.2019 суд першої інстанції зазначив, що з його змісту не вбачається, яку саме інформацію про порушення платником податку вимог законодавства, що підпадають під предмет фактичної перевірки, отримало ГУ ДФС у Миколаївській області. Далі, суд першої інстанції погодився з доводами адвоката [PERSON] , що при розрахунку штрафних санкцій в залежності від партії отриманого товару має бути доведеним зв`язок між реалізованими товарами та товарами, що були отримані. Однак, як зауважив суд, за змістом акта фактичної перевірки та Додатків до нього, встановлено, що вказані документи не містять жодних посилань на встановлення кількості партій товару, за якими було виявлено порушення, в акті відсутні посилання на будь-які товаросупровідні документи по вказаним ТМЦ (накладні, ТТН, тощо). Суд першої інстанції констатував, що Додатки № 1-12 до акту містять перелік алкогольних напоїв та тютюнових виробів, які перебували на реалізації в торгівельному об`єкті, а саме алкогольні напої на суму 146\~ 017,00 грн. та тютюнові вироби на суму 12\~ 306,45 грн. Проте, сам акт не містить прив`язки до накладних, копії яких були використані контролюючим органом при накладенні штрафу. Суд першої інстанції також поважав обґрунтованими доводи представника позивача, що алкогольні напої можливо ідентифікувати або за маркуванням, здійсненим відповідно до вимог ст. 11 Закону № 265/95-ВР, або за проведенням хімічним дослідженням, яке зможе встановити, що та чи інша рідина має вмістом спирту етилового 8,5 відсотка об`ємних одиниць та більше. Оскільки, на думку суду, знайдені працівниками контролюючого органу бутлі з рідиною, що були розлиті у ємності по 10 л, не мали будь-якого маркування, пояснення продавця магазину-кафетерію ФОП [PERSON] , що це є алкогольні напої, не можуть бути достатніми, поза розумним сумнівом, доказом ідентифікації речовини як алкогольного напою. Суд не надав правову оцінку обставинам, викладеним в акті фактичної перевірки про здійснення ФОП [PERSON] роздрібної торгівлі алкогольними напоями та тютюновими виробами без наявності ліцензії на такий вид діяльності. Короткий зміст апеляційної скарги та відзиву. Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим, в частині скасування податкового повідомлення рішення, ГУ ДПС у Миколаївській області, в апеляційній скарзі, просить його скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову. Доводи апеляційної скарги складаються з наступного. Так, апелянт зазначає, що наказ про проведення фактичної перевірки прийнятий в межах повноважень та у відповідності до підпункту 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України, оскільки дана норма дозволяє проведення такої перевірки, у тому числі, на виконання функцій контролюючого органу, визначених законодавством, у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального, які, в силу приписів статті 16 \~Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального» від 19.12.1995 №481/95-ВР (далі Закон №481/95-ВР) та статті 19 -1Податкового кодексу України, покладені на органи податкової служби. Покликаючись на правову позицію Верхового Суду, що викладена в постанові від 21.01.2021 у справі №460/1239/19, скаржник стверджує, що незазначення в наказі про проведення фактичної перевірки інформації про порушення платником податків в частині, зокрема, обліку та зберігання алкогольних напоїв та тютюнових виробів, не свідчить про незаконність наказу, оскільки відповідно до пункту 81.1 статті 81Податкового кодексу України, в наказі на перевірку достатньо зазначити підставу для її проведення, визначену цим Кодексом. Є, на думку скаржника, доведеним факт порушення ФОП [PERSON] частини 14 статті 15 Закону №481/95-ВР, а саме: реалізація алкогольних напоїв та тютюнових виробів без наявності дозвільних документів. Також скаржник вважав, що в ході проведення фактичної перевірки було достовірно встановлено зберігання ФОП [PERSON] тютюнових виробів без марок акцизного податку. У відзиві на апеляцію адвокат Дубровний М. О. указує про її необґрунтованість та на відсутності підстав для її задоволення. Доводи відзиву на апеляційну скаргу дублюють доводи позовної заяви та узгоджуються з позицією суду першої інстанції, що викладена в судовому рішенні. Фактичні обставини справи. 02.05.2019 ГУ ДФС у Миколаївській області прийняла наказ №973 про проведення фактичної перевірки ФОП [PERSON] за місцем здійснення його діяльності: [ADDRESS] , магазин - кафетерій тривалістю 10 діб. Підставою для проведення перевірки указано підпункт 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України, здійснення функцій, визначених законодавством у сфері регулювання виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, пального. Продавцю магазину кафетерію [PERSON] було вручені копія наказу на перевірку, направлення на перевірку та пред`явлені службові посвідчення. Посадовими особами, що здійснювали фактичну перевірку, була проведена контрольна закупка, а саме: придбана 1 пляшка настойки «Бехеровка», 0,375, 38% «Ян Бехер Карловська АТ» за ціною 194 грн та 1 сигара «Gandme» за ціною 47 грн. На наведену покупку продавщиця [PERSON] видала фіскальні чеки (а.с.74). У зв`язку з відсутністю у ФОП [PERSON] ліцензії на роздрібну торгівлю алкогольними напоями та тютюновими виробами, посадові особи ГУ ДФС у Миколаївській області дійшли висновку про порушення, останнім, Закону №481/95-ВР. За реалізацію алкогольних напоїв без наявності дозвільних документів (ліцензії), на підставі абзацу 5 статті 17 Закону №481/95-ВР, до ФОП [PERSON] застосовано штрафні (фінансові) санкції в розмірі 292\~ 034 грн. За реалізацію тютюнових виробів без наявності дозвільних документів (ліцензії) до ФОП [PERSON] застосовано штрафні (фінансові) санкції в сумі 24\~ 612,90 грн. Також в акті фактичної перевірки вказано, що в торгівельному об`єкті наявні алкогольні напої на суму 146\~ 017,00 грн, тютюнові вироби на суму 12\~ 306,45 грн. Перелік алкогольних напоїв та тютюнових виробів наведено у Додатках № 1-12 до першого примірника акту. За зберігання тютюнових виробів без марки акцизного податку до ФОП [PERSON] застосовані штрафні (фінансові) санкції в сумі 17\~ 000,00 грн. Також, особи, що здійснювали фактичну перевірку, виявили зберігання коньяку виробництво України 3 зірочки (10л. 40%, об. ТОВ «Алкогольно-безалкогольний комбінат «Дніпро»), коньякувиробництво Україна 5 зірочок (10л, 40%, об. ТОВ «Алкогольно- безалкогольний комбінат «Дніпро»), ча-ча грузинська (10л, 45%, об. ТОВ «MILADAINTERNATIONAL») без марок акцизного податку. Продавщиця магазину кафетерію [PERSON] , надала письмові пояснення, що дана алкогольна продукція надійшла від постачальника без марок акцизного податку. Також продавщиця підтвердила факт виявлення посадовими особами контролюючого органу в торгівельному об`єкті 2 сигар « [INFO] » \~та 3 сигар « [INFO] » без акцизних марок (а.с.75). Підписуючи акт фактичної перевірки №64/14-29-40-01/ [NUMBER] від 10.05.2019 ФОП [PERSON] зазначив, що з ним незгодний, пояснення надасть пізніше. Як випливає з матеріалів справи такі пояснення ФОП [PERSON] не були надані. 24.05.2019, на підставі виявлених порушень, ГУ ДФС у Миколаївській області прийняло податкове повідомлення рішення форми «С» №00039314004 про застосування до ФОП [PERSON] штрафних санкцій за порушення статей 11, 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» на суму 350\~ 646,90 грн. Того ж дня, дане податкове повідомлення-рішення було направлено рекомендованим поштовим відправленням з повідомленням про вручення за офіційним місцем проживання ФОП [PERSON] , а саме: [ADDRESS] . 01.07.2019 конверт з відповідним вкладенням повернувся на адресу контролюючого органу з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с.219-222). Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та позиція суду апеляційної інстанції щодо доводів апеляційної скарги та висновків суду першої інстанції. Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про її часткове задоволення, з огляду на таке. Одним із принципів адміністративного судочинства, відповідно до частини 4 статті 9 КАС України є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі. Наведений принцип зобов`язує суд дослідити питання дотримання позивачем строку звернення до суду, що встановлений цим Кодексом або іншими законами. Досліджуючи наведене питання суд установив, що адвокат Дубровний М. О., звернувшись з позовом до суду, 17.03.2021, оскаржує податкове повідомлення рішення контролюючого органу від 24.05.2019. Як було наведено вище, ФОП [PERSON] було відомо про проведення фактичної перевірки, він був ознайомлений з актом, що був складений за результатами її проведення. 24.05.2019, за місцем проживання ФОП [PERSON] , було направлено рекомендованим листом з повідомленням про вручення податкове повідомлення-рішення форми «С» від 24.05.2019 №00039314004 (номер відправлення 5400136625051). 01.07.2019 поштовий конверт повернувся на адресу ГУ ДФС у Миколаївській області з відміткою поштового відділення «за закінченням встановленого строку зберігання». Пункт 45.1 статті 45 Податкового кодексу України встановлює, що платник податків - фізична особа зобов`язаний визначити свою податкову адресу. Податковою адресою платника податків - фізичної особи визнається місце її проживання, за яким вона береться на облік як платник податків у контролюючому органі. Платник податків - фізична особа може мати одночасно не більше однієї податкової адреси. Документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті Податкового кодексу України, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику) (пункт 42.2 статті 42 Податкового кодексу України ). Згідно з абзацом 6 пункту 42.4 статті 42 Податкового кодексу України у разі якщо пошта не може вручити платнику податків документ через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їх відмову прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення. Відповідно до абзаців 2-3 пункту податкове повідомлення-рішення вважається надісланим (врученим) фізичній особі, якщо його вручено їй особисто чи її представникові, надіслано на адресу за місцем проживання або останнього відомого місцезнаходження фізичної особи з повідомленням про вручення або у порядку, визначеному пунктом 42.4 статті 42 цього Кодексу. У такому самому порядку надсилаються податкові вимоги та рішення про результати розгляду скарг. У разі коли пошта не може вручити платнику податків податкове повідомлення-рішення або податкові вимоги, або рішення про результати розгляду скарги через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб, їх відмову прийняти податкове повідомлення-рішення або податкову вимогу, або рішення про результати розгляду скарги, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, податкове повідомлення-рішення або податкова вимога, або рішення про результати розгляду скарги вважаються врученими платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причин невручення. Відповідно до пункту 3 Порядку надіслання контролюючими органами податкових повідомлень-рішень платникам податків, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 28.12.2015 №1204 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.01.2016 за №124/28254 (далі - Порядок № 1204), податкове повідомлення-рішення вважається надісланим (врученим) фізичній особі, якщо його вручено їй особисто чи її представникові, надіслано на адресу за місцем проживання або останнього відомого місцезнаходження фізичної особи рекомендованим листом з повідомленням про вручення або у порядку, визначеному пунктом 42.4 статті 42 Кодексу. За змістом наведених положень надіслане контролюючим органом рекомендованим листом з повідомленням про вручення на податкову адресу платника податків, яка відповідає даним Державного реєстру та облікової картки платника, вважається врученим також у разі неможливості вручення адресату такого відправлення після проставлення поштовим органом відповідної відмітки з датою та причиною невручення. Факт повернення відправлення на адресу ГУ ДФС з відміткою поштового відділення «за закінченням встановленого строку зберігання» свідчить, що податкове повідомлення-рішення вважається надісланим (врученим) фізичній особі. Такий правовий висновок зробив Верховний Суд в постанові від 23.09.2021 у справі №640/8096/19, зазначивши, що це відповідає пункту 42.4 статті 42, абзаців 2, 3 пункту 58.3 статті 58 Податкового кодексу України, пункту 3 Порядку № 1204. За такого правового регулювання слід вважати, що спірне податкове повідомлення-рішення вважається врученим ФОП [PERSON] 01.07.2019, адже було надіслано на адресу за місцем проживання останнього. Варто зауважити, що ФОП [PERSON] , мотивуючи свої позовні вимоги, не зазначав, що йому не надсилалося або він не отримував спірне податкове повідомлення-рішення. Зі змісту наведених норм вбачається, що факт отримання податкового повідомлення-рішення платником податків має важливе значення, оскільки з цим моментом законодавство пов`язує відлік певних строків. Колегія суддів наголошує, що, відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Правове регулювання застосування строку звернення до суду в податкових правовідносинах у разі оскарження платником податків рішень контролюючого органу вже було предметом дослідження Судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду під час розгляду справи № 640/20468/18. У постанові від 11 жовтня 2019 року Верховний Суд зазначив, що відступає від висновку про застосування норми права щодо строку звернення до суду в частині того, що положення пункту 56.18 статті 56 Податкового кодексу України є спеціальними щодо приписів статті 122 КАС України. Також Верховний Суд у цій справі зробив висновок, що пунктом 56.18 статті 56 Податкового кодексу України встановлено лише спеціальний строк у податкових правовідносинах (строк давності), протягом якого у платника податків за загальним правилом існує право ініціювати в суді спір щодо правомірності податкового повідомлення-рішення або іншого рішення контролюючого органу. У розвиток наведеного правозастосування, з урахуванням змін, що відбулися в суспільних відносинах, а також практичних результатів існування тривалий час судової практики, відповідно до якої процесуальний строк звернення до суду в податкових спорах становить 1095 днів, Верховний Суд у складі Судової палати в постанові від 26.11.2020 у справі №2486/19 поважав за необхідне змінити попередні підходи до застосування норм права, які регулюють питання строку звернення до суду в податкових правовідносинах. Так, проводячи граматичне тлумачення змісту пункту 56.18 статті 56 Податкового кодексу України Верховний Суд установив, що вказана норма не встановлює процесуальних строків звернення до суду. Абзац перший цієї норми презюмує право платника податків використати судовий порядок оскарження відповідного рішення контролюючого органу та встановлює момент виникнення права на відповідне оскарження - з моменту отримання платником податків податкового повідомлення-рішення або іншого рішення контролюючого органу. Також він передбачає, що при реалізації такого права необхідно враховувати строки давності, установлені статтею 102 Податкового кодексу України. Аналізуючи пункт 102.1 статті 102 Податкового кодексу України, Верховний Суд у складі Судової палати, встановив, що зазначений у пункті 102.1 статті 102 Податкового кодексу України строк є саме строком давності, який має матеріально-правову природу, а тому не може бути одночасно і процесуальним строком звернення до суду. Між правовою природою матеріально-правового строку давності в податкових правовідносинах та процесуального строку звернення до адміністративного суду є сутнісна різниця, а тому помилковим є ототожнення їх призначення при використанні. Крім того, зміст правовідносин щодо правомірності податкових повідомлень-рішень та/або інших рішень контролюючого органу, якими цим органом платнику податків визначаються грошові зобов`язання, свідчить про те, що вони об`єктивно не можуть існувати як спірні протягом 1095 днів (або у відповідних випадках 2555 днів) з дня отримання відповідного податкового повідомлення-рішення. Зазначене обґрунтовується, зокрема, обов`язком сплатити визначені контролюючим органом грошові зобов`язання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу (пункт 57.3 статті 57 Податкового кодексу України ). У разі оскарження податкового повідомлення-рішення в судовому порядку грошові зобов`язання вважаються неузгодженими до набрання законної сили відповідним рішенням суду (абзац четвертий пункту 56.18 статті 56 Податкового кодексу України). Сума узгодженого грошового зобов`язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов`язання, є податковим боргом у розумінні Податкового кодексу України. Тобто, у разі невиконання платником податків обов`язку щодо своєчасної сплати узгодженої суми податкового зобов`язання контролюючий орган з огляду на компетенцію, встановлену нормами Податкового кодексу України, здійснює за платника податків і на користь держави заходи щодо погашення податкового боргу такого платника податків, зокрема, шляхом виявлення джерел погашення податкового боргу та контролю за дотриманням платником податків черговості погашення податкового боргу згідно із черговістю його виникнення. Отже, численні юридичні наслідки, які з огляду на положення Податкового кодексу України, виникають або можуть виникнути внаслідок реалізації контролюючим органом своїх повноважень та обов`язків, після того, як визначене контролюючим органом грошове зобов`язання набуло статусу узгодженого, настають у значно менший строк, ніж 1095 днів. Верховний Суд у складі Судової палати відзначив, що надання такого строку (1095 днів) для звернення до суду з вимогою про оскарження податкового повідомлення-рішення або іншого рішення контролюючого органу щодо визначення грошового зобов`язання створювало б непропорційність між застосованими засобами та поставленою метою, зокрема, щодо обсягу прав і обов`язків як платників податків, так і контролюючих органів. Зокрема така непропорційність здатна створити стан невизначеності щодо легітимності дій контролюючого органу, вчинених у законний спосіб у межах строку давності, встановленого статтею 102 Податкового кодексу України, оскільки після звернення платника податків з відповідним позовом до суду раніше узгоджені грошові зобов`язання стають неузгодженими. Враховуючи викладене, Верховний Суд у складі Судової палати дійшов висновку, що як за загальним правилом, так і у разі попереднього адміністративного оскарження податкового повідомлення-рішення строк звернення до суду не може \~становити 1095 днів, відповідно до положень пункту 56.18 статті 56 Податкового кодексу України, оскільки ця норма права не встановлює процесуальних строків, а лише закріплює право платника податків на оскарження податкового повідомлення-рішення чи іншого рішення в суді в будь-який момент після його отримання із застереженням про те, що реалізація такого права за загальним правилом стає неможливою поза строками давності, які закріплені в статті 102 Податкового кодексу України. Окрім того, Верховний Суд у складі Судової палати зауважив, що задля додержання принципу правової визначеності та забезпечення права на справедливий суд, які є елементами принципу верховенства права, зміна сталої судової практики, яка відбулася в бік тлумачення норм права щодо застосування коротших строків звернення до суду, може розглядатися судами як поважна причина при вирішенні питання поновлення строків звернення до суду в податкових правовідносинах, які виникли та набули характеру спірних до зміни такої судової практики. Розглядаючи питання наявності поважних причин пропущення позивачем строку звернення до суду, колегія суддів установила, що у цій справі звернення до суду з вимогами про скасування податкового повідомлення - рішення відбулося вже після зміни правового підходу і позивач не навів поважних причин пропуску строку, які б давали підстави для його поновлення. Так, частиною першою статті 122 КАС України визначено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Згідно з абзацом першим частини другої статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. За приписами частини 4 статті 123 КАС України, якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду. Позивач, звернувшись до суду лише 17.03.2021, пропустив строк звернення до суду і поважних причин такого пропуску не повідомив. Не зазначено таких причин і в апеляційній скарзі. Відповідно до пункту 8 статті 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу. Частина 1 статті 319 КАС України унормовує, що \~судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу. Узагальнюючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав, відповідно до статті 317 КАС України, для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки судом при ухваленні рішення було порушено норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Скасовуючи, за наведеними підставами рішення суду першої інстанції, суд вважає, що належить ухвалити нове рішення про залишення позову ФОП [PERSON] без розгляду. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії» (рішення від 21 січня 1999 року), зокрема, зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Європейської конвенції з прав людини і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент. Тому, за наведених вище підстав, якими Суд обґрунтував своє рішення, не вбачається необхідності давати докладну відповідь на інші аргументи, оскільки вони не є визначальними для прийняття рішення у справі. Отож, ураховуючи наведене тлумачення, колегія суддів вважає недоцільним надавати відповіді на аргументи скаржника, в особі контролюючого органу, стосовно допущення ФОП [PERSON] порушень статей 11, 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів».

Результат розгляду: partial