Рішення адміністративного суду від 2022-02-03 00:00:00+02

21.07.2020р. представник ПАТ «Миколаївська ТЕЦ» звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду із позовом до Адміністрації Інгульського району Миколаївської міської ради та третьої особи - [PERSON] , в якому просив суд визнати протиправним та скасувати рішення голови міжвідомчої комісії при Адміністрації Інгульського району Миколаївської міської ради з розгляду питань відключення від мереж ЦО і ГВП - Волкова І.В., оформленого протоколом від 14.02.2019р. №1, про затвердження акта про відключення квартири [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] , від внутрішньо-будинкових мереж ЦО і ГВП. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірне рішення прийнято відповідачем із порушенням процедури, не на підставі та не у спосіб, що передбачені чинним законодавством України, є необґрунтованим, протиправним та підлягає скасуванню. Представник відповідача надав до суду 1-ї інстанції письмовий відзив, у якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні. Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2021р. (ухваленим \~\~в порядку спрощеного (письмового) провадження) позов ПАТ «Миколаївська ТЕЦ» - задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення відповідача, оформлене протоколом від 14.02.2019р. №1, в частині затвердження акту про відключення від мереж ЦО та ГВП квартири [ADDRESS] , яка належить [PERSON] . У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судовий збір у сумі 1051 грн. на користь ПАТ «Миколаївська ТЕЦ». Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, представник відповідача та 3-я особа 16.03.2021р. та 17.03.2021р. подали апеляційну скаргу, в яких, кожен окремо, зазначили про те, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення, було порушено норми матеріального та процесуального права, у зв`язку із чим просили скасувати рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 16.02.2021р. та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. При цьому, скаржники також вказали й на те, що дата затвердження оскаржуваного акта, відповідає дню проведення засідання міжвідомчої комісії, яка є колегіальним органом та до складу якого входить представник ПАТ «Миколаївська ТЕЦ». Тобто, на думку апелянтів, позивачу було достовірно відомо про наявність вказаного акта ще з моменту підписання прокольного рішення - 14.02.2019р., що підтверджується наявним у протоколі підписом представника позивача. Отже, перебіг строку звернення до суду для позивача почався 14.02.2019р. та сплив 14.08.2019р., а тому був пропущеним на момент звернення до суду. 03.04.2020р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду. Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 12.05.2021р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Адміністрації Інгульського району Миколаївської міської ради та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження. 14.06.2021р. до суду апеляційної інстанції надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, у якому позивач заперечував щодо її задоволення, посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів та просив оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим. Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16.06.2021р. апеляційну скаргу 3-ї особи [PERSON] повернуто апелянту з підстав невиконання ухвали від 12.05.2021р. та несплати судового збору. Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, судом 2-ї інстанції можуть бути розглянуті в порядку письмового провадження. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги відповідача, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для її часткового задоволення. Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи. Відповідно до договору купівлі-продажу від 31.05.2017р. та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 31.05.2017р. позивачу [PERSON] належить квартира за адресою: [ADDRESS] . 25.10.2017р. актом про відключення квартири (нежитлового приміщення, секції, під`їзду, будинку) від внутрішньо-будинкових мереж ЦО і ГВП було зафіксовано факт відключення квартири [ADDRESS] , яка належить [PERSON] , від внутрішньо-будинкових мереж ЦО і ГВП. При відключенні кварти від ЦО та ГПВ були присутні власник квартири - [PERSON] , представник ЖЕД «Південь» та представник ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» - Юклянюк О.Г. При цьому, яка саме монтажна організація фактично здійснила технічне відключення шляхом видимого розриву зварюванням приєднань радіаторів (конвекторів) з вказаного вище акта не вбачається. 14.02.2019р. рішенням постійно діючої Міжвідомчої комісії Адміністрації Інгульського району з розгляду питань відключення мереж ЦО та ГВП, оформленим протоколом №1, було затверджено Акт про відключення від мереж ЦО та ГВП квартири [ADDRESS] , що належить [PERSON] . Не погоджуючись із зазначеними діями та рішенням відповідача, позивач звернувся з даним позовом до суду. Вирішуючи справу по суті та повністю задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог та, відповідно, з неправомірності оскаржуваного рішення відповідача. При цьому, посилаючись на п.3 Прикінцевих положень КАС України, суд 1-ї інстанції визнав поважними причини пропуску строку звернення до адміністративного суду та поновив позивачу відповідний строк. Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, не може повністю погодитися з такими висновками суду 1-ї інстанції і вважає їх частково необґрунтованими та не заснованими на процесуальному законодавстві, з огляду на наступне. Так, дійсно, частиною 1 ст.5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси. Але при цьому, суд звертає увагу на те, що реалізація захисту порушеного чи оспорюваного права відбувається шляхом пред`явлення позову у формі позовної заяви до суду 1-ї інстанції, однак у межах часових рамок, визначених законодавцем. Інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює добросовісно ставитися до виконання учасниками процесу своїх обов`язків. Строки звернення до суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними. У відповідності до ч.1 ст.122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Згідно з ч.2 вказаної вище статті, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Варто зазначити, що наслідки пропущення строків звернення до суду регламентовані ст.123 КАС України, за приписами ч.ч.1,2 якої, у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому, протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо ж відповідну заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву. Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно таким умовам: 1) це обставина, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення відповідних процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування. Тобто, поважними причинами можуть визнаватися тільки такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами для своєчасного вчинення відповідних процесуальних дій та підтверджені належним чином. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 28.02.2019р. у справі №826/17879/17. Таким чином, поновленню підлягають виключно порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом. Згідно зі ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Норми КАС України не містять виключень або підстав для звільнення учасників процесу від обов`язку надавати докази до суду та доводи ті обставини, які є підставами для поновлення пропущеного строку звернення до суду. Особа, яка заявляє клопотання, відповідно до ч.1 ст.77 КАС України повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що пропуск такого строку дійсно пов`язаний з об`єктивно непереборними обставинами чи істотними перешкодами. Разом із тим, поняття поважних причин пропуску процесуальних строків є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд судді, суду. Так, як вбачається з матеріалів справи, спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку із затвердженням Акта про відключення квартири [ADDRESS] , \~\~\~що належить на праві власності 3-й особі [PERSON] , від внутрішньо будинкових мереж ЦО \~і ГВП, рішенням Міжвідомчої комісії з розгляду питань відключення від мереж ЦО і ГВП \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~при Адміністрації Інгульського району Миколаївської області від 14.02.2019р., яке оформлено протоколом №1. Як видно з матеріалів справи, ПАТ «Миколаївська ТЕЦ» фактично звернулося до суду із даним позовом - 21.07.2020р. В обґрунтування наявності підстав для поновлення строку звернення до адміністративного суду представником позивача вказано, що із протоколом від 14.02.2019р. №1 Комісії з розгляду питань відключення від мереж ЦО і ГВП при Адміністрації Інгульського району Миколаївської міської ради, позивач ознайомився - 23.09.2019р., отримавши лист відповідача із відповідними додатками (спірним рішенням). Тобто, на переконання позивача, саме з 23.09.2019р. і повинен починатися відлік шестимісячного строку звернення до суду із цим позовом. Виходячи зі змісту п.3 розділу ІV Прикінцевих положень КАС України, позивач вважає, що причини пропуску строку звернення до суду є поважними, а тому були законні підстави для його поновлення. \~З таким висновком позивача фактично погодився і суд 1- інстанції. Проте, судова колегія зазначає, що вагомим аспектом при вирішенні питання стосовно наявності чи відсутності з боку позивача факту пропуску строку звернення до суду є специфіка даних спірних правовідносин, а також встановлення обставин, коли та за яких обставин позивач дізнався про порушення своїх прав та зміг вчинити певні дії, направлені на їх відновлення. За загальним правилом обчислення строків звернення до суду здійснюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав. Так, Верховний Суд у своїй постанові від 23.04.2020р. у справі №813/3756/17 досліджував питання строків звернення до адміністративного суду. Так, суд зазначив, що день, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Цим днем може бути, зокрема, день винесення рішення, яке оскаржується, якщо воно приймалося за участю особи, або день вчинення дії, яка оскаржується, якщо особа була присутня під час вчинення цієї дії. Якщо цей день встановити точно не можливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду. Так, як встановлено судовою колегією з матеріалів справи, спірні дії та рішення фактично мали місце ще 14.02.2019р., однак ПАТ «Миколаївська ТЕЦ» (позивач) звернулося до суду із даним позовом лише тільки 21.07.2020р. (т.б. через 1 рік і 5 місяців після затвердження відповідного Акта відключення). До того ж, як беззаперечно свідчать матеріали справи, про факт затвердження спірного Акта про відключення квартири [ADDRESS] , що належить [PERSON] , від внутрішньо-будинкових мереж ЦО та ГВП, позивач фактично дізнався щонайменше - 23.09.2019р. (т.б. з моменту отримання листа відповідача від 19.09.2019р. №1329/0401-18), відтак, починаючи з 24.09.2019р. (т.б. з наступного дня після того, як позивач дізнався про прийняття спірного рішення) і розпочався перебіг строку на реалізацію ним права на звернення до суду із даним позовом. Крім того, як видно з матеріалів даної справи, ПАТ «Миколаївська ТЕЦ» і саме не заперечує того факту, що було обізнане про затвердження Акта про відключення квартири [ADDRESS] , ще у вересні 2019р. Колегія суддів враховує, що позивач оскаржує рішення Міжвідомчої комісії при Адміністрації Інгульського району Миколаївської міської ради з розгляду питань відключення від мереж ЦО і ГВП, яке оформлене протоколом №1 та має визначену дату - 14.02.2019р., а тому, враховуючи встановлену судом дату його отримання, встановлений ст.122 КАС України шестимісячний строк на звернення до адміністративного суду сплив - 23.03.2020р. При цьому, позивачем не наведено жодних обставин, які перешкоджали йому протягом 1 року та 5 місяців звернутися до суду з цього приводу, враховуючи те, що останньому було достовірно відомо про прийняття оскаржуваного рішення ще у вересні 2019р. У той же час, посилання ПАТ «Миколаївська ТЕЦ» на те, що за правилами п.3 розділу ІV Прикінцевих положень КАС України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені, зокрема, ст.122 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки, у тому числі щодо звернення до адміністративного суду, продовжуються на строк дії такого карантину, висновків суду апеляційної інстанції не змінюють, адже п.3 розділу ІV Прикінцевих положень КАС України було доповнено на підставі Закону України від 30.03.2020р. №540-IX, який набрав чинності лише з 02.04.2020р. На момент закінчення процесуального строку, у тому числі щодо звернення із цим позовом, положення п.3 розділу ІV Прикінцевих положень КАС України про «автоматичне» продовження цього строку чинності не набрали, а відтак не підлягали застосуванню під час вирішення питання стосовно вчасного вчинення позивачем таких процесуальних дій. До того ж, аналогічної правової позиції дотримується і П`ятий апеляційний адміністративний суд, зокрема, у постанові від 19.07.2021р. по справі №400/3059/20 між тими самими сторонами та з тих самих спірних питань. Інших поважних причин, які б об`єктивно та непереборно перешкоджали позивачу своєчасно звернутись до суду із вимогами про оскарження рішення (протоколу) відповідача від 14.02.2019р. №1, позивачем у клопотанні про поновлення строку звернення до суду не наведено. Не зазначено позивачем про наявність поважних причин пропуску такого строку і в суді 2-ї інстанції. Таким чином, на підставі встановлених вище обставин, судова колегія доходить висновку про те, що позивач, звернувшись 21.07.2020р. до суду із даним позовом щодо оскарження спірного рішення відповідача, без поважних причин пропустив встановлений ч.2 ст.122 КАС України строк звернення до суду, у зв`язку із чим, адміністративний позов підлягає залишенню без розгляду. Одночасно суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя (рішення КСУ від 13.12.2011р. №17-рп/2011). Такі обмеження направленні на досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулюють учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків та поважати права та інтереси інших учасників правовідносин. Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950р., не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду та мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (п.33 рішення від 21.12.2010р. у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»). Так, процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (п.45 рішення ЄСПЛ від 28.10.1998р. у справі «Perez de Rada Cavanilles v. Spain», заява №28090/95). Реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна Держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (п.44 рішення ЄСПЛ від 28.10.1998р. «Osman v. the United Kingdom», заява №23452/94 та п.54 рішення від 19.06.2001р. «Kreuz v. Poland», заява №28249/95). Частиною 2 ст.6 КАС України визначено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. З огляду на вищевикладене, судова колегія доходить висновку, що суд першої інстанції при розгляді даної справи по суті, невірно оцінив докази та допустив порушення норм процесуального права. За приписами п.3 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково. Отже, враховуючи, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права, суд апеляційної інстанції, у відповідності до ч.1 ст.319 КАС України, вважає за необхідне частково задовольнити апеляційну скаргу відповідача, скасувати рішення суду першої інстанції та залишити даний адміністративний позов без розгляду.

Результат розгляду: partial