Рішення адміністративного суду від 2022-09-13 00:00:00+03

\~\~\~\~\~\~ [PERSON] , звернувся до суду першої інстанції з адміністративним \~позовом, в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив: -\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції у Волинській області № 420о/с від 08.11.2021 про відсторонення його від роботи та поновлення на роботі; -\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~зобов`язати відповідача виплатити невиплачену заробітну плату за час його незаконного відсторонення \~від роботи. -\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~стягнути моральну шкоду у розмірі 1\~ \~000,00 грн. На обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що наказ ГУНП у Волинській області є безпідставним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки законодавством України кожному гарантується право на працю, а обов`язкові щеплення передбачені виключно\~ \~Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», до якого щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 не включені, а тому відсторонення його від роботи у зв`язку з відсутністю вищевказаного необов`язкового щеплення є незаконним. Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 10 травня 2022 року у задоволенні позову відмовлено. Із цим рішенням суду першої інстанції не погодився позивач та оскаржив в апеляційному порядку. Вважає його таким, що прийняте з порушенням норм матеріального права, а тому просить скасувати та прийняти нову постанову, якою задовольнити його позовні вимоги. Обґрунтовує апеляційні вимоги тим, що в оскаржуваному рішенні судом неправильно застосовано і трактовано норми ст. 60 Закону України «Про Національну поліцію», ст. 10 Закону України «Основи законодавства про охорону здоров`я», ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», Переліком професій, виробництв та організацій, наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 № 2153 (зареєстрованим Міністерством юстиції України від 07.10.2021 за № 1306/36928) постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236 (зі змінами) та ст. 46 Кодексу законів про працю України та відповідно здійснено неналежну правову оцінку спірних відносин. Позивач, 29.08.2022 подавав повторне клопотання про відкладення розгляду справи. Однак, суд апеляційної інстанції відмовив у задоволенні цього клопотання, а повідомлені причини неявки визнано судом не поважними. Оскільки, участь позивача в судовому засіданні обов`язковою не визнавалась, відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України його неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи. Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не прибули, хоча належним чином були повідомлені про його дату, час та місце. У відповідності до ч. 4 ст. 229 і ч. 2 ст. 313 КАС України неявка сторін належним чином повідомлених про дату, час, місце розгляду справи не перешкоджає апеляційному розгляду справи і такий проведено у їх відсутності без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких мотивів. Судом апеляційної інстанції встановлено, що [PERSON] з 29.04.2016 працює у Камінь-Каширському РВП ГУНП у Волинській області (далі - Камінь-Каширський РВП ГУНП у Волинській області) на посаді помічника чергового сектору реагування патрульної поліції відділу поліцейської діяльності № 1 (сел. Любешів). Спеціальне звання - старший сержант поліції. Керівництвом Камінь-Каширського РВП ГУНП у Волинській області 07.11.2021 позивача ознайомлено з вимогами\~ \~статті 60 Закону України «Про Національну поліцію», статті 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я»,\~ \~статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», Переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженого\~ \~наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 № 2153, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 07.10.2021 за № 1306/36928,\~ \~постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року № 1236\~ \~(зі змінами),\~ \~статті 46 Кодексу законів про працю України\~ \~та частини третьої\~ \~статті 5 Закону України «Про державну службу»\~ \~в частині обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID - 19 та попереджено про відсторонення від виконання службових (посадових) обов`язків (роботи) у разі недотримання вимог законодавства щодо захисту населення від інфекційних хвороб, без збереження грошового забезпечення (заробітної плати), з 08.11.2021 до усунення причин, що зумовили таке відсторонення. [PERSON] 08.11.2021 подав рапорт ГУНП у Волинській області, в якому вказав, що ознайомлений з необхідністю вакцинації та відмовився від щеплення проти COVID 19. Згідно витягу з наказу ГУНП у Волинській області № 420 о/с 08.11.2021 позивача відсторонено від роботи з підстав відсутності щеплення від респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 з припиненням виплати грошового забезпечення. Відповідно до витягу з наказу Головного управління Національної поліції у Волинській області від 28.02.2022 № 68 о/с, позивача з цієї дати допущено до виконання службових обов`язків та до роботи. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки посада позивача була включена до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19 як особливо небезпечної інфекційної хвороби, відповідачем доведена до відома позивачу необхідність проведення такого щеплення та про відсторонення від роботи у випадку його відсутності, враховуючи відсутність в матеріалах справи доказів про наявність у позивача абсолютних протипоказань від такого щеплення (станом на момент винесення оскаржуваного наказу), а тому вважав наказ відповідача про тимчасове відсторонення від роботи без збереження заробітної плати є правомірним та обґрунтованим. З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до статті 1 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» від 19 листопада 1992 року № 2801-XII (далі Закон № 2801-XII), законодавство України про охорону здоров`я базується на\~ \~\~Конституції України\~ \~\~і складається з цих Основ та інших прийнятих відповідно до них актів законодавства, що регулюють суспільні відносини у сфері охорони здоров`я. Громадяни України зобов`язані: а) піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; б) у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення; в) вживати передбачених Законом України «Про екстрену медичну допомогу», заходів для забезпечення надання екстреної медичної допомоги іншим особам, які знаходяться у невідкладному стані; г) виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я (ст. 10 Закон № 2801-XII). Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06.04.2000 № 1645-III визначає правові, організаційні та фінансові засади діяльності органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, спрямованої на запобігання виникненню і поширенню інфекційних хвороб людини, локалізацію та ліквідацію їх спалахів та епідемій, встановлює права, обов`язки та відповідальність юридичних і фізичних осіб у сфері захисту населення від інфекційних хвороб. Відповідно до ч. 1 ст. 12 цього Закону, профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Відносини, які виникають у сфері забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя, регулює Закон України «Про забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя населення» від 24 лютого 1994 року № 4004-ХІІ (далі Закон № 4004-ХІІ). Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 27 Закону № 4004-ХІІ, профілактичні щеплення з метою запобігання захворюванням на туберкульоз, поліомієліт, дифтерію, кашлюк, правець та кір в Україні є обов`язковими. Обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі необгрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби вони до роботи не допускаються. Групи населення та категорії працівників, які підлягають профілактичним щепленням, у тому числі обов`язковим, а також порядок і терміни їх проведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Аналіз наведених правових норм, надає суду апеляційної інстанції підстави для висновку, що до обов`язкових профілактичних щеплень віднесені ті, які включені до календаря щеплень, а також ті, що запроваджені проти поширення інфекційних хвороб. Перелік працівників, які підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, тобто Міністерством охорони здоров`я. Факт відмови чи ухилення від щеплення має бути належним чином задокументованим, відмова від обов`язкового профілактичного щеплення повинна бути засвідчена лікарем. Отже, працівники відсторонюються від виконання роботи у разі ухилення чи відмови від обов`язкового щеплення та лише у порядку, встановленому законом. Суд апеляційної інстанції зазначає, що відсторонення працівника від роботи слід розуміти як один із передбачених законодавством випадків призупинення трудових правовідносин, яке полягає в тимчасовому увільненні працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і тимчасовому увільненні роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її виконання. Тимчасове увільнення працівника від виконання його трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи на умовах та з підстав, встановлених законодавством, по суті не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом, який застосовується у виняткових випадках і має на меті запобігання негативним наслідкам. Кабінетом Міністрів України 09.12.2022 прийнято постанову № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із подальшими змінами і доповненнями). Пунктом 1 якої постановлено установити з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 19 грудня 2020 року до 31 березня 2022 року на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», від 20 \~травня 2020 року № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та від 22 липня 2020 року № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25.02.2020 № 521 до Переліку особливо небезпечних інфекційних хвороб, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 19 липня 1995 року № 133, включено «COVID-19». Відповідно до статті 10 Закон № 2801-XII, статті 12 Закону № 1645-III, пункту 8 Положення про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 267 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 січня 2020 року № 90), та з метою забезпечення епідемічного благополуччя населення України, попередження інфекцій, керованих засобами специфічної профілактики, Міністерством охорони здоров`я України прийнято наказ від 04 жовтня 2021 року № 2153, яким затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 07 жовтня 2021 \~року за № 1306/36928 (далі Наказ № 2153). Згідно з цим наказом обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники: 1. Центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; 2. Місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; 3. Закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності. Як зазначалося вище судом апеляційної інстанції, відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону № 1645-III, лише профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Календар профілактичних щеплень в Україні, затверджений наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16 вересня 2011 року № 595 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11 серпня 2014 року № 551) «Про порядок проведення профілактичних щеплень в Україні та контроль якості й обігу медичних імунобіологічних препаратів». Календар включає обов`язкові профілактичні щеплення з метою запобігання захворюванням на дифтерію, кашлюк, кір, поліомієліт, правець, туберкульоз. Інші обов`язкові щеплення встановлюються відповідно до цього Календаря для груп населення: за віком; щеплення дітей з порушенням цього Календаря; щеплення ВІЛ-інфікованих осіб; за станом здоров`я; щеплення дітей після алло/ауто-ТСГК (трансплантація стовбурових гомеопатичних клітин); щеплення на ендемічних і ензоотичних територіях та за епідемічними показаннями. Разом з тим, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що у цьому календарі, відсутнє обов`язкове щеплення від СОVID-19. Також, суд апеляційної інстанції звертає увагу на положення, ч. 6 ст. 12 Закону № 1645-III, які визначають порядок фіксації відмови від обов`язкових профілактичних щеплень. Згідно із вимогами цього Закону єдиною підставою для встановлення юридичного факту відмови особи від обов`язкових профілактичних щеплень є відібране лікарем письмове підтвердження особи відмови від вакцинації або акт, складений лікарем у присутності свідків, про відмову скласти особою таке письмове підтвердження. Однак, суд апеляційної інстанції зауважує, що у матеріалах справи відсутнє відібране лікарем письмове підтвердження про відмову [PERSON] від вакцинації або акт, складений лікарем у присутності свідків, про його відмову скласти таке письмове підтвердження. Отже, при відстороненні [PERSON] від роботи у зв`язку із відсутністю у нього щеплення проти COVID-19, відповідачем не дотримано вимог ч. 6 ст. 12 Закону № 1645-III в частині отримання письмового лікарського підтвердження про відмову від обов`язкового профілактичного щеплення чи акту, складеного у присутності свідків, в разі відмови дати таке підтвердження. А також вимог ч. 2 ст. 27 Закону № 4004-ХІІ, щодо можливості недопуску позивача до роботи саме на підставі подання відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби. Також, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що сам по собі акт про відмову від обов`язкового профілактичного щеплення [PERSON] , складений працівниками відділу поліцейської діяльності № 1 (сел. Любешів) Камінь-Каширського РВП ГУ ПН у Волинській області Хвесик В.С., [PERSON] , [PERSON] (а. с. 60), не створює жодних юридичних наслідків та не засвідчує юридичного факту відмови чи ухилення від обов`язкового профілактичного щеплення, а також факту ненадання медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти СОVID-19, виданого закладом охорони здоров`я. Крім цього, суд апеляційної інстанції зазначає, що у пункті 4 Наказу № 2153 зазначено, що він набирає чинності через один місяць з дня його офіційного опублікування. Тобто, цей наказ набрав чинності 08 листопада 2021 року. Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що відповідач вказує, зокрема, підставою для прийняття наказу № 420 о/с від 08.11.2021 про відсторонення [PERSON] , слугувало попередження про відсторонення від виконання службових обов`язків у разі не дотримання вимог законодавства щодо захисту населення від інфекційних хвороб від 07.11.2021 (а. с. 54). Однак, суд апеляційної інстанції вважає, що відповідачем складено таке попередження фактично без жодних правових підстав, адже законодавством до 08 листопада 2021 року не було передбачено проходження обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19. Тобто, станом на 07.11.2021 не було чинних нормативно-правових актів, які б зобов`язували [PERSON] бути вакцинованим для продовження проходження служби в органах поліції. Таким чином, за відсутності фактів та доказів що позивач відмовляється або ухиляється від проведення щеплення проти СОVID-19, суд апеляційної інстанції вважає, що оскаржений наказ відповідача про відсторонення [PERSON] від роботи є протиправним та підлягає скасуванню. Також, суд апеляційної інстанції зазначає, що Закон України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року № 580-VIII (далі Закон № № 580-VIII), визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України. \~ Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 59 Закон України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року № 580-VIII, служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України. Статтею 70 Закон № 580-VIII, передбачено виключні випадки відсторонення поліцейського від виконання службових обов`язків (посади), зокрема: - поліцейський, щодо якого проводиться службове розслідування, може бути відсторонений від виконання службових обов`язків у порядку, визначеному Дисциплінарним статутом Національної поліції України; - поліцейський, який є керівником органу (підрозділу) поліції, відстороняється від виконання службових обов`язків у разі прийняття відповідною місцевою радою резолюції недовіри згідно з положеннями\~ \~статті 87\~ \~цього Закону; - поліцейський, щодо якого здійснюється кримінальне провадження, може бути відсторонений від посади в порядку, визначеному\~ \~Кримінальним процесуальним кодексом України. Разом з тим, суд апеляційної інстанції зауважує, що оскаржуваний наказ не містить посилання на ст. 70 Закон № 580-VIII, яка передбачає виключні випадки відсторонення поліцейського від виконання службових обов`язків, що також свідчить про протиправність наказу від 08.11.2021 № 420 о/с. Оскільки, судом апеляційної інстанції встановлено, що позивача протиправно відсторонено від роботи, отже нявні правові підстави для зобов`язання Головного управління Національної поліції у Волинській області виплатити на користь [PERSON] \~невиплачену заробітну плату (грошове забезпечення) за час його протиправного відсторонення з 08.11.2021 по 28.02.2022 (дати допущення позивача до виконання службових обов`язків та до роботи, згідно витягу з наказу Головного управління Національної поліції у Волинській області від 28.02.2022 № 68 о/с (а. с. 90)). Стосовно позовної вимоги про поновлення на роботі [PERSON] , то суд апеляційної дійшов висновку, що така задоволенню не підлягає, оскільки оскаржуваним наказом позивача не звільнено з роботи, а лише відсторонено від виконання службових обов`язків Крім цього, як встановлено судом апеляційної інстанції, згідно витягу з наказу Головного управління Національної поліції у Волинській області від 28.02.2022 № 68 о/с [PERSON] з 28.02.2088 допущено до виконання службових обов`язків та до роботи. Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції вважає, що саме скасування оскаржуваного наказу та зобов`язання Головного управління Національної поліції у Волинській області виплатити на користь [PERSON] невиплачену заробітну плату (грошове забезпечення) за час його протиправного відсторонення з 08.11.2021 по 28.02.2022 є належним та ефективним відновленням порушених прав позивача. Щодо стягнення на користь позивача моральної шкоди в розмірі 1000 грн, то суд апеляційної інстанції зазначає таке. В силу статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. За змістом статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України із цих питань, даних у пункту 9 Постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. При цьому, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, при вирішенні спору щодо відшкодування моральної шкоди слід дослідити чим підтверджується факт заподіяння особі моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні та в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі оцінюється заподіяна шкода. Разом з тим, суд апеляційної інстанції зауважує, що всупереч наведених вимог, позивач не надав підтверджень, що дії відповідача мали негативний вплив на позивача, та чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, не наведено доказів причинно-наслідкового зв`язку та співмірності розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам саме у сумі 1000 грн. Отже, за відсутності достатніх доказів того, що відсторонення з посади спричинило наслідки, які призвели до заподіяння моральної шкоди позивачу, не підтвердження факту заподіяння останньому моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, суд апеляційної дійшов висновку, що така вимога задоволенню не підлягає. \~ Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню шляхом визнання протиправним та скасування наказу від 08.11.2021 № 420 о/с в частині відсторонення від виконання службових обов`язків помічника чергового сектору реагування патрульної поліції відділу поліцейської діяльності № 1 (сел. Любешів) Камінь-Каширського районного управління поліції ГУНП у Волинській області Якушева Андрія Анатолійовича та зобов`язання відповідача виплатити [PERSON] середній заробіток за час відсторонення від роботи з 08.11.2021 по 28.02.2022. З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позові, допустив невідповідність своїх висновків обставинам справи та неправильно застосував норми матеріального права, що відповідно до приписів ст. 317 КАС України є підставою для скасування судового рішення та прийняття постанови про часткове задоволення позову.

Результат розгляду: partial