Рішення адміністративного суду від 2022-07-27 00:00:00+03

Короткий зміст позовних вимог [PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України (далі - відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Міністерство оборони України, в якому просив скасувати наказ відповідача від 24 вересня 2001 року № 200 про звільнення позивача з військової служби, поновити на публічний службі на займаній посаді у військовій службі або на рівнозначній посаді. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій. Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 13 грудня 2021 року, залишеною без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 17 березня 2022 року у задоволенні клопотання [PERSON] про поновлення строку звернення до суду з даним адміністративним позовом відмовлено. Клопотання представника Міністерства оборони України про залишення позовної заяви без розгляду задоволено. Позовну заяву залишено без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 КАС України. Постановляючи ухвалу про залишення позовної заяви без розгляду суди виходили з того, що з оскаржуваним наказом Головнокомандувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 24 вересня 2001 року № 200 позивач був ознайомлений в листопаді 2001 року, коли він був виключений зі списків особового складу військової частини [NUMBER], згідно з наказом командира військової частини [NUMBER] (по стройовій частині ) від 01 листопада 2001 року, що не заперечувалось позивачем, однак до суду першої інстанції позивач звернувся лише у травні 2021 року, тобто з порушенням строку звернення до суду, встановленого частиною 5 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України. Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги У касаційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 13 грудня 2021 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 17 березня 2022 року і направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. Свої вимоги скаржник мотивує тим, що він лише 29 квітня 2021 року від свого представника дізнався про рішення Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 квітня 2021 року у справі № 0940/1271/18, яким було задоволено позовні вимоги [PERSON] та скасовано пункт 6 наказу Міністра оборони України від 21 серпня 2001 року № 289 «Про головнокомандувачів видами Збройних Сил України», який надавав повноваження Головнокомандувачу Сухопутних військ Збройних Сил України генерал - полковнику [PERSON] на прийняття рішення про звільнення з військової служби позивача. На переконання позивача, звернення до суду у травні 2021 року з цим позовом відбулося в межах строку, визначеного частиною 5 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України. Позиція інших учасників справи У відзиві на касаційну скаргу відповідач просив залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій без змін. Рух касаційної скарги Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 11 травня 2022 (судді: Загороднюк А,Г., Єресько Л.О., Соколов В.М.), відкрито касаційне провадження за скаргою [PERSON] на ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 13 грудня 2021 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 17 березня 2022 року. Ухвалою Верховного Суду від 26 липня 2022 року справу призначено до розгляду. Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи Відповідно до наказу Головнокомандувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 24 вересня 2001 року № 200 [PERSON] звільнення з військової служби. З матеріалів справи вбачається, що з оскаржуваним наказом Головнокомандувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 24 вересня 2001 року № 200 позивач ознайомлений в листопаді 2001 року, зокрема коли він був виключений зі списків особового складу військової частини [NUMBER], згідно з наказом командира військової частини [NUMBER] ( по стройовій частині) від 01 листопада 2001 року. Про факт обізнаності позивача з оскаржуваним наказом свідчать також наявні в матеріалах справи військовий квиток серії [NUMBER] , виданий [PERSON] 17 квітня 2014 року, відповідно до записів в якому містяться відомості про проходження позивачем служби з 01 серпня 1990 року до 24 вересня 2001 року, зазначено про звільнення в запас на підставі наказу Головнокомандувача сухопутних військ Збройних сил України від 24 вересня 2001 року № 200 за пунктом 65 ( після закінчення строку контракту або у зв`язку з його розірванням ), а також вказано про взяття позивача на військовий облік 15 грудня 2001 року Володимир - Волинським ОРВК Волинської області (а.с. 192,194 т.1). Міністерство оборони України подало до суду першої інстанції клопотання про залишення позовної заяви позивача без розгляду посилаючись на те, що позивачем порушений строк звернення до суду встановлений частиною 5 статті 122 КАС України. Позивач вважає, що ним строк звернення до суду з даним позовом пропущений з поважних причин в силу того, що про постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21 квітня 2021 року у справі № 0940/1271/18 він дізнався лише 29 квітня 2021 року та 11 травня 2021 року, в межах місячного строку звернувся до суду з цим позовом. Судом також встановлено, що в період з вересня 2001 по квітень 2020 [PERSON] не звертався до будь - якого суду з позовами про оскарження наказу Головнокомандувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 24 квітня 2001 року № 200 щодо звільнення його з військової служби. Релевантні джерела права й акти їх застосування. Частиною другою статті 19 Конституції України визначено обов`язок органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статті 71 Цивільного кодексу Української СРС від 18 липня 1963 року № 1540-VI чинного на час виникнення спірних правовідносин загальний строк позовної для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Відповідно до частини 3 статті 3 КАС України (чинного на час звернення до суду) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи. Положеннями статті 122 КАС України визначено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Положеннями частини п`ятої статті 122 КАС України закріплено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк. Частиною третьою статті 123 КАС України визначено, що у разі, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду. ОЦІНКА ВЕРХОВНОГО СУДУ Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з наступного. Надаючи оцінку посиланням позивача, як на обставину поважності причин пропуску строку звернення до суду, на факт прийняття Восьмим апеляційним адміністративним судом постанови від 20 квітня 2021 року у справі № 0940/1271/18 Верховний Суд вважає, що винесення судом вказаного рішення не може бути поважною причиною пропуску строку звернення позивача до суду щодо оскарження наказу Головнокомандувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 24 вересня 2001 року № 200, виходячи з того, що у згаданій справі розглядалось питання щодо протиправності пункту 6 наказу Міністра оборони України від 21 серпня 2001 року № 289 «Про головнокомандувачів видами Збройних Сил України», який є актом індивідуальної дії у розумінні пункту 19 частини 1 статті 4 КАС України та стосується конкретно визначених суб`єктів (головнокомандувачів). Предмет спору у вищевказаній справі є відмінним від предмету спору між позивачем та відповідачем. Зокрема, спірний наказ № 289 «Про головнокомандувачів видами Збройних Сил України» (в частині) є актом індивідуальної дії, оскільки виданий Міністром оборони України на виконання Указу Президента України від 20 серпня 2001 року № 647/2001, не містить загальнообов`язкових правил поведінки, а передбачає індивідуалізовані приписи щодо повноважень головнокомандувачів видів Збройних Сил України, адресований головнокомандувачам видів Збройних Сил України, не регулює певний вид суспільних відносин, не розрахований на багаторазове застосування, а вичерпує дію після приведення нормативних актів Міністерства оборони України у відповідність до Указу Президента України. Водночас, предметом спору в адміністративній справі у № 0940/1271/18 було питання повноважень Головнокомандувача Військово - Повітряних Сил України Збройних Сил України генерала-полковника [PERSON] за підписом якого прийнято наказ про звільнення з військової служби в тій справі [PERSON] . Таким чином, прийняття рішення в справі № 0940/1271/18 зумовлено саме попереднім зверненням [PERSON] до суду з позовом про визнання незаконним наказу про його звільнення та поновлення на посаді. Спірність правовідносин та заявлені позовні вимоги в справі № 0940/1271/18 витікали зі спору в іншій справі про поновлення [PERSON] на військовій службі. В даному випадку, що стосується [PERSON] , його звільнено з військової служби наказом Головнокомандувача Сухопутних військ Збройних Сил України [PERSON] від 24 вересня 2001 року № 200 і позивач до звернення до суду з цим позовом не звертався з позовами щодо оскарження наказу про його звільнення з військової служби від 24 вересня 2001 року № 200 та від 21 серпня 2001 року № 289 «Про головнокомандувачів видами Збройних Сил України» (в частині) в межах трирічного строку звернення до суду встановленого статтею 71 Цивільного кодексу Української СРС. Поважними причинами пропуску строку звернення до суду із позовом визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами. За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду. Встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами передбачено законом з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій. Судами встановлено, що спір у цій справі відноситься до справ щодо проходження публічної служби і відповідно до положень частини п`ятої статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк. Матеріалами справи підтверджується, що про своє звільнення позивач дізнався в листопаді 2001 року, про що не заперечується самим позивачем, проте звернувся до суду за захистом свої прав лише у травні 2021 року, після спливу майже 19 років після звільнення. Тому, враховуючи те, що позивачем пропущений встановлений законом строк звернення до суду з даними позовними вимогами та будь-яких інших обґрунтувань обставин та належних доказів, на підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду з даним позовом позивачем не наведено та не доведено, колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанції про відсутність поважних причин для поновлення строку звернення до суду з даним позовом та про наявність підстав для залишення позовної заяви без розгляду відповідно до вимог частини третьої статті 123 КАС України. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа "Стаббігс на інші проти Великобританії", справа "Девеер проти Бельгії"). Так, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наполягає на тому, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (див. рішення Європейського суду у справі "Перез де Рада Каванілес проти Іспанії" від 28 жовтня 1998 року, заява № 28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. У рішенні "Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії" Європейський суд встановив, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними (рішення від 25 січня 2000 року, пункт 33). З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для скасування ухвали Вінницького окружного адміністративного суду від 13 грудня 2021 року та постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 17 березня 2022 року. Висновки за результатами розгляду касаційних скарг Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій. Частиною другою статті 350 КАС України передбачено, що не може бути скасовано правильне по суті і законне судове рішення з мотивів порушення судом норм процесуального права, якщо це не призвело і не могло призвести до неправильного вирішення справи. З урахуванням вищезазначеного колегія суддів приходить до висновку про те, що оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій у цій справі не підлягають скасуванню. Таким чином, зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. Судові витрати З огляду на результат касаційного розгляду, судові витрати розподілу не підлягають.

Результат розгляду: denied