Рішення адміністративного суду від 2022-11-01 00:00:00+02

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 03.08.2021 №00583220704, №00583270704, №00583300704 Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.01.2022 позов задоволено: визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби у м. Києві від 03.08.2021 №№00583220704, 00583270704, 00583300704; витрати по сплаті судового збору в сумі 18 219,75 грн відшкодовано на користь ТОВ "Оптіма-Агрі" за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у м. Києві. ТОВ "Оптіма-Агрі" було подано до суду першої інстанції заяву про стягнення витрат на правничу допомогу. Додатковим рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 08.07.2022 у задоволенні заяви відмовлено. Позивач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким заяву задовольнити, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на наявності підстав для стягнення понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу. Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу просить відмовити у її задоволенні, посилаючись на необґрунтованість доводів скаржника. Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 252 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Відповідно до частини сьомої статті 139 КАС розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем 22.11.2021 подано до суду першої інстанції заяву про намір надати докази понесених судових витрат після ухвалення рішення по суті. У подальшому, 26.01.2022, тобто протягом п`яти днів після ухвалення рішення, позивач подав до суду першої інстанції заяву про витрат на професійну правничу допомогу, надавши докази їх понесення. Відтак, позивачем дотримано встановлену законом процедуру подання відповідних доказів. За змістом статті 132 КАС судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи. Відповідно до частини першої статті 139 КАС при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Згідно частини третьої статті 139 КАС при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року № 5076-VI (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI). Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI). Відповідно до статті 134 КАС витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (частина друга статті 134 КАС). Склад та обсяг судових витрат визначено у частині третій статті 134 КАС, згідно з якою для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина третя статті 134 КАС). Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина четверта статті 134 КАС). Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина п`ята статті 134 КАС). У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 134 КАС). Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина сьома статті 134 КАС). Аналіз наведених положень процесуального законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. Отже, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, до предмета доказування у питанні компенсації, понесених у зв`язку з розглядом справи витрат на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи. Так, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем було надано копії: договору про надання правової допомоги №С274-К від 20.07.2021, додаткової угоди від 28.10.2021 до договору №С274-К про надання правової допомоги від 20.07.2021, рахунків №С274-К/1 від 25.08.2021, №С274-К/2 від 29.10.2021, №С274-К/3 від 28.10.2021, №С274-К/5 від 29.11.2021, №С274-К/6 від 21.01.2022, актів №С274-К/1 від 25.08.2021, №С274-К/02 від 29.10.2021, №С274-К/3 від 28.10.2021, №С274-К/5 від 29.11.2021, №С274-К/06 від 21.01.2022, платіжних доручень №430 від 06.09.2021, №563 від 19.11.2021, №562 від 19.11.2021, №35 від 21.01.2022, №36 від 21.01.2022. Згідно вказаних документів, адвокатом за домовленістю сторін були надані послуги: ознайомлення з актом перевірки (3000 грн), підготовка позовної заяви (15 000 грн), участь у трьох судових засіданнях (3 х 3000 грн), підготовка заяви про доповнення підстав позову (6000 грн). Приймаючи рішення про відмову у задоволенні заяви позивача, суд першої інстанції виходив із того, що згадані рахунки та акти прийому-передачі складені у відповідності до умов договору №С274-К від 20.08.2021, проте позивачем надано інший договір №С274-К, який має іншу дату - 20.07.2021. На переконання суду першої інстанції, наведене свідчить про те, що посилання у вказаних документах на договір №С274-К від 20.08.2021, який не є договором за яким адвокатське об`єднання здійснювало представництво інтересів позивача в даній справі (договір про надання правової допомоги №С274-К від 20.07.2021), такі рахунки та акти приймання-передачі не можуть братися судом до уваги як належні докази понесених витрат на правничу допомогу. Проте, суд апеляційної інстанції вважає такий підхід суду першої інстанції надміру формальним. Надані позивачем документи та відповідний договір цілком відповідають одне одному та не містять суперечностей за своєю суттю. На переконання колегії суддів, допущена помилка у числовому значенні місяця договору у відповідних документах, за даних обставин та наданих позивачем у заяві пояснень, не є переконливим свідченням того, що ці документи стосуються іншого договору. Така помилка не може позбавляти особу права на відшкодування витрат на правничу допомогу. На тому, що різна дата місяця договору є виключно технічною опискою наголошує також і позивач в апеляційній скарзі. З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про неможливість підтвердження витрат позивача згідно наданих ним документів. У свою чергу, надаючи оцінку об`єктивності понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів зазначає, що ознайомлення адвоката з актом податкової перевірки не є послугами, які безпосередньо пов`язані із наданням правової допомоги у суді. Не є об`єктивно неминучими також і витрати, пов`язані із підготовкою заяви про доповнення підстав позову. Позивачем не надано жодних пояснень щодо неможливості викласти правову позицію, що наведена у таких доповненнях, безпосередньо у позовній заяві. Відтак, колегія суддів дійшла висновку, що заявлена позивачем до відшкодування частина суми витрат у розмірі 9000 не підлягає розподілу з наведених вище підстав. У свою чергу, щодо решти суми витрат, то враховуючи, що відповідачем подавалися відповідні заперечення щодо їх співмірності, колегія суддів зазначає, що враховуючи предмет та складність даного спору, зміст та обсяг виконаних адвокатом робіт, задоволення позову у повному обсязі, то розмір витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції у розмірі 24 000 є цілком співмірним та адекватним. За таких обставин, присудженню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягають 24 000 грн витрат, понесених на професійну правову допомогу у суді першої інстанції. Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв помилкове рішення про відмову у задоволенні заяви про ухвалення додаткового судового рішення щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя . Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Інші доводи учасників справи висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини. Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 КАС. Відповідно до пункту другого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. За змістом частини першої статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Оскільки судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом порушено норми процесуального права, то оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню, а позов заява позивача про розподіл витрат частковому задоволенню.

Результат розгляду: partial