Рішення адміністративного суду від 2022-07-21 00:00:00+03

[PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду з позовом про скасування постанови Центрально-міського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) (далі - відповідач) від 17.09.2018 ВП №17201950 про накладення штрафу на [PERSON] (після зміни прізвища та імені [PERSON] ) у розмірі 50% суми заборгованості з аліментів у розмірі 71 533,21 грн.. В обґрунтування позову зазначав, що у відповідача на примусовому виконанні перебуває виконавчий лист Саксаганського районного суду від 27.12.2007 №2-6256 про стягнення з позивача аліментів у розмірі ј частини від доходу на утримання дитини. 28.08.2018 набрав чинності Закон України від 03.07.2018 №2475-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання», яким було запроваджено нарахування штрафів за наявності заборгованості зі сплати аліментів. У зв`язку з набранням законної сили цим Законом, державним виконавцем була винесена оскаржувана постанова від 17.09.2018 про стягнення з позивача штрафу. Позивач зазначає, що заборгованість зі сплати аліментів утворилась у нього з 2012 року, нормами наведеного вище Закону посилено відповідальність за несвоєчасну сплату аліментів, така відповідальність введена з 28.08.2018, а оскільки згідно з Конституцією України, прийняті закони не мають зворотної дії у часі, позивач не міг перебачити настання відповідальності у зв`язку із несвоєчасною сплатою аліментів. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14 березня \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~2022 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу. В скарзі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове про задоволення адміністративного позову. В апеляційній скарзі зазначає, що приписи статті 58 Конституції України закріплюють принцип відповідно до якого, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення. Суд першої інстанції, на переконання скаржника, в порушення конституційного принципу незворотності дії закону у часі помилково застосував положення частини 14 статті 71 Закону України Про виконавче провадження, в результаті чого, його, як платника аліментів, притягнуто до відповідальності за існуючу заборгованість ще до прийняття відповідних змін в законодавстві та введення додаткового виду відповідальності у вигляді штрафу. Крім того, судом першої інстанції не надано оцінки доводам позивача щодо не ухиляння від сплати аліментів та не отримання документів від виконавчої служби. Відповідач своїм правом на подання до суду апеляційної інстанції відзиву на апеляційну скаргу не скористався. Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження у відповідності до приписів ст.311 КАС України. Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, оцінивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Судом першої інстанції встановлено, що на примусовому виконанні у Центрально-міському відділі державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області перебуває виконавче провадження №17201950 з примусового виконання виконавчого листа №2-6256 від 27.12.2007, виданого Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти у розмірі ј частини заробітку щомісяця, на утримання сина [PERSON] , [INFO] , починаючи стягнення з 13.08.2007. Згідно з повідомленням Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, при проведенні розшукових заходів, боржник змінив свої анкетні дані на [PERSON] та документований паспортом серії [NUMBER] , виданим Центрально-Міським РВ КМУ, про що відповідно до вимог ст.15 Закону України «Про виконавче провадження», 13.02.2019 постановою було змінено сторону виконавчого провадження боржника з [PERSON] на [PERSON] . Про наведене повідомляється у листі Центрально-міського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області від 08.11.2021 №70132 у відповідь на запит адвоката боржника по ВП 17201950 Книгницькій Л.А. (копія листа надана до матеріалів справи). [PERSON] , згідно зі свідоцтвом про шлюб від 03.04.2018 серія [NUMBER] , змінив прізвище на [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про зміну імені від 26.12.2020 серія [NUMBER] , [PERSON] змінив прізвище, власне ім`я, по батькові на [PERSON] . 17.09.2018 головним державним виконавцем Центрально-Міського відділу державної виконавчої служби міста Кривий Ріг Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Байбіковою О.Л. винесена постанова про накладення штрафу у виконавчому провадженні №17201950. Цією постановою на боржника [PERSON] , [INFO] , адреса: [ADDRESS] накладено штраф на користь стягувача у розмірі 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів, тобто в розмірі 71 533,21 грн. У постанові зазначено про те, що у боржника наявна заборгованість зі сплати аліментів, сукупний розмір якої, згідно розрахунку за період з 01.01.2012 по 01.09.2018 складає в сумі 143 066,42 грн, що перевищує суму відповідних платежів за три роки. До матеріалів справи також надано розрахунок заборгованості зі сплати аліментів ( [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ) за період з червня 2018 року по жовтень 2021 рік, згідно з якою сукупний розмір заборгованості становить 266 276,65 грн. У розрахунку зазначено, що станом на 01.06.2018 сукупний розмір заборгованості становив 133 372,40 грн. Згідно з квитанцією №2СЗТ-395К-2АММ-Т1НН від 19.11.2021, боржник [PERSON] згідно ВП №17201950 сплатив суму заборгованості 266 277,00 грн.. Вважаючи постанову про накладення штрафу за наявність заборгованості зі сплати аліментів протиправною, позивач звернувся до суду з позовом про її скасування. Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, враховуючи наступне. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Відповідно до частин 2, 3 статті 51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначає Закон України від 02.06.2016 №1404-VІІІ «Про виконавче провадження» (далі - Закон №1404-VІІІ). Відповідно до частини 1 статті 1 Закону №1404-VІІІ, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Відповідно до статті 3 Закону №1404-VIII, підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень. Частиною 1 статті 5 Закону №1404-VIII передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів». Відповідно до частини 1 статті 13 Закону №1404-VIII, під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду передбачений статтею 71 Закону №1404-VIII. Відповідно до частини 3 статті 71 Закону №1404-VIII визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України. 28.08.2018 набрав чинності Закон України від 03.07.2018 №2475-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання», яким доповнено статтю 71 Закону №1404-VIII частиною 14 такого змісту: «За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 20 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів. За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за два роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 30 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів. За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів. У подальшому постанова про накладення штрафу у розмірі, визначеному абзацом першим цієї частини, виноситься виконавцем у разі збільшення розміру заборгованості боржника на суму, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік. Суми штрафів, передбачених цією частиною, стягуються з боржника у порядку, передбаченому цим Законом, і перераховуються стягувачу». Водночас, згідно з частиною 4 статті 11 Закону №1404-VIII, строк обчислення заборгованості зі сплати аліментів для застосування заходів, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої, частиною чотирнадцятою статті 71 цього Закону, обчислюється з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання. Вказані норми Закону №1404-VIII станом на день прийняття державним виконавцем спірної постанови про накладення штрафу та ухвалення судом рішення у цій справі є чинними, неконституційними не визнавались. Пунктом 8 розділу XVI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5, визначено, що виконавець накладає на боржника штраф у розмірі та у випадках, визначених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону. Постанова про накладення штрафу оформлюється відповідно до вимог пункту 7 розділу I цієї Інструкції та містить відомості про розмір заборгованості, яка утворилася з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання, та суму штрафу. Враховуючи той факт, що з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання станом на 17.09.2018 позивач мав заборгованість зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, суд дійшов висновку, що державний виконавець правомірно наклав на позивача штраф у розмірі 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів, передбачений частиною 14 статті 71 Закону №1404-VIII. Щодо посилання позивача на те, що частина 14 статті 71 Закону №1404-VIII в редакції, чинній з 28.08.2018, не поширює свою дію на заборгованість по аліментах, яка утворилась до вказаної дати, виходячи з дії законів у часі, колегія суддів зазначає наступне. Закріплений у статті 58 Конституції України принцип заборони зворотної дії нормативно-правових актів у часі є однією з важливих складових принципу правової визначеності. На думку Конституційного Суду України, «закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акту» (рішення КСУ від 13 травня 1997 р. № 1-зп). Згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України (далі - КСУ) від 13 травня 1997 року №1-зп, від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акту не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. У пункті 2 рішення КСУ від 9 лютого 1999 року у справі № 1-рп/99 за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини 1 статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині 1 статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Єдиний виняток з даного правила, закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, складають випадки, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Суть положення статті 58 Конституції України про незворотність дії законів та інших нормативно-правових актів у часі полягає в тому, що дія законів та інших нормативно-правових актів поширюється на ті відносини, які виникли після набуття ними чинності, і не поширюється на правовідносини, які виникли і закінчилися до набуття такої чинності (рішення КСУ від 2 липня 2002 року № 13-рп/2002). При цьому, не вважається зворотною дією застосування закону або іншого нормативно-правового акту щодо триваючих правових відносин, якщо цей акт застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (це так звана безпосередня дія нормативного акту в часі). Отже від часу набрання чинності змін до Закону №1404-VIII (з 28.08.2018) останній у такій редакції поширює свою дію на всю територію України і розповсюджується на всіх осіб. Таким чином, при вирішенні справи слід керуватися положеннями Закону №1404-VIII, чинними на час виникнення спірних правовідносин, а саме - часу прийняття оскаржуваної постанови. Крім того, частина 4 статті 11 Закону №1404-VIII визначає, що заборгованість зі сплати аліментів для застосування заходів, передбачених частиною 14 статті 71 Закону №1404-VIII, обчислюється з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання, а не з 28.08.2018, коли набрали чинності такі зміни в законодавстві. Отже, дата виникнення заборгованості зі сплати аліментів не впливає на можливість застосування штрафу до позивача. Визначальним для вирішення справи є встановлення наявності такої заборгованості на час винесення постанови від 17.09.2018 про накладення штрафу та її розмір, який впливає на визначення суми штрафу. При вирішенні цієї справи суд враховує, що внесені до Закону №1404-VIII зміни мали на меті посилення захисту прав дітей шляхом встановлення дієвого механізму притягнення до відповідальності осіб за несплату аліментів та ухилення в подальшому порушників від відбування призначеного стягнення за несплату аліментів (пояснювальна записка до проекту Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання»). За змістом цієї пояснювальної записки законодавець виходив з того, що батьки або інші особи, які виховують дитину, повинні створити такі умови життя, які будуть достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку дитини. Однією з найбільш нагальних проблем у сфері захисту прав дітей є проблема належного матеріального забезпечення. Найбільш гостро вона стоїть для дітей, які виховуються в неповних сім`ях. На переконання суду, неможливість застосування частини 14 статті 71 Закону №1404-VIII до заборгованості, що виникла до 28.08.2018, нівелювала б зміни до законодавства щодо посилення захисту прав дитини. Крім того сума штрафу, накладеного на підставі частини 14 статті 71 Закону №1404-VIII, стягується з боржника на користь стягувача, тобто призначена для утримання дитини. Враховуючи тривалу несплату позивачем аліментів на утримання своєї дитини, суд вважає накладення штрафу, який також стягується для утримання дитини, справедливим та таким, що відповідає принципам захисту прав дитини. Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 24 листопада 2020 року у справі №620/517/20. Суд першої інстанції правильно виходив із наявності тривалої несплати позивачем аліментів на утримання своєї дитини, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, та обґрунтовано визнав накладення штрафу, який стягується для утримання дитини, справедливим та таким, що відповідним міжнародним принципам захисту прав дитини. Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що спірна постанова про накладення штрафу, як рішення суб`єкта владних повноважень, відповідає вимогам та принципам, передбаченим у ч.2 ст.2 КАС України, оскільки прийнята обґрунтовано та з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, а тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні. Доводи апеляційної скарги позивача висновків суду першої інстанції не спростовують, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Результат розгляду: denied