Рішення адміністративного суду від 2024-05-22 00:00:00+03

У березні 2021 року [PERSON] (далі позивач) звернувся до суду з позовом до Одеської обласної прокуратури (далі відповідач), в якому просив: - визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу вихідної допомоги при звільненні; - стягнути з відповідача на користь позивача вихідну допомогу у зв`язку зі звільненням у розмірі 24384,44 грн.; - стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 07.10.2020 року по день ухвалення судового рішення. В обґрунтування позовних вимог було зазначено, що наказом виконувача обов`язків прокурора Одеської області від 17.08.2020 року №1624к позивача звільнено з посади прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності прокуратури Одеської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 20.08.2020 року на підставі рішення третьої кадрової комісії від 24.06.2020 року №58. При звільнені відповідачем не виплачено позивачу вихідну допомогу при звільненні, передбачену статтею 44 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). З огляду на викладене позивач вважає, що відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо ненарахування та невиплати вихідної допомоги при звільненні. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 06.02.2024 року у задоволенні позову відмовлено. Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~З матеріалів справи вбачається та судом першої інстанції встановлено, що [PERSON] працював в органах прокуратури з лютого 2003 року до серпня 2020 року. Наказом виконувача обов`язків прокурора Одеської області від 17.08.2020 року №1624к [PERSON] звільнено з посади прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності прокуратури Одеської області відповідно до пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 20.08.2020 року. Як підставу зазначено рішення №58 від 24.06.2020 року Третьої кадрової комісії. Наказом Генерального прокурора №410 від 03.09.2020 року, юридичну особу «Прокуратура Одеської області» перейменовано в «Одеська обласна прокуратура» без зміни ідентифікаційних кодів юридичних осіб в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань. Згідно п. 2 вказаного наказу відділу фінансування та бухгалтерського обліку прокуратури області наказано провести остаточний розрахунок та виплатити всі належні виплати при звільненні. З 17.08.2020 року до 06.10.2020 року позивач безперервно перебував на лікарняному, а 06.10.2020 року рішенням медико-соціальної експертної комісії [PERSON] визнано інвалідом ІІ групи. 07.10.2020 року [PERSON] було ознайомлено з наказом №1624 к та видано трудову книжку. Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 07.07.2021 року у справі №420/12089/20 адміністративний позов [PERSON] задоволено - визнано протиправним та скасовано рішення Третьої кадрової комісії від 24.06.2020 року №58 про неуспішне проходження [PERSON] атестації; визнано протиправним та скасовано наказ від 17.08.2020 року №1624к про звільнення позивача з посади прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності прокуратури Одеської області та з органів прокуратури; поновлено [PERSON] в Одеській обласній прокуратурі на посаді, рівнозначній посаді прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності прокуратури Одеської області; стягнуто з Одеської обласної прокуратури на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 247246,88 грн.. Постановою КАС ВС від 28.04.2022 року у справі №420/12089/20 постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 07.07.2021 року в справі №420/12089/20 змінено щодо мотивів задоволення позовних вимог та викладено мотивувальну частину в редакції цієї постанови, а також змінено і резолютивну частину цієї постанови шляхом викладення її абзацу шостого в такій редакції: «Поновити [PERSON] на посаді прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності прокуратури Одеської області». У решті постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 07.07.2021 року в справі №420/12089/20 залишено без змін. Наказом керівника Одеської обласної прокуратури від 17.11.2023 року №1832к позивача поновлено на посаді прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності прокуратури Одеської області з 21.08.2020 року. Наказом керівника Одеської обласної прокуратури від 17.11.2023 року №1836к у зв`язку із початком роботи Одеської обласної прокуратури згідно з наказом Генерального прокурора «Про день початку роботи обласних прокуратур» від 08.09.2020 року №414 з 11.09.2020 року, тимчасово визначено робоче місце [PERSON] у відділі нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою та транснаціональною злочинністю Одеської обласної прокуратури за адресою: м.Одеса, вул. Пушкінська, буд.21. Наведені обставини сторонами не оспорюються. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що поновлення позивача за рішенням суду на рівнозначній посаді прокурора та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу унеможливлюють отримання позивачем вихідної допомоги в грошовій виплаті, як державної гарантії. При цьому суд першої інстанції погодився з позицією позивача, що керівник прокуратури, звільняючи прокурора за пунктом 9 частини 1 статті 51 Закону №1697-VII повинен вирішити питання про виплату йому вихідної допомоги на підставі положень статті 44 КЗпП України, але вважав, що перешкодою для такої виплати є факт поновлення позивача на посаді та виплата йому заробітної плати за час вимушеного прогулу. Апелянт з такою позицією суду першої інстанції не погоджується з тих підстав, що при звільнені його з посади наказом від 17.08.2020 року №1624к він мав право на отримання вихідної допомоги, і відповідач був зобов`язаний виплатити йому таку допомогу саме при звільнені, а тому подальше поновлення його на посаді рішенням суду не позбавляє його права отримати вказану допомогу на момент його звільнення, незалежно від визнання в подальшому судом такого звільнення неправомірними та поновлення його на посаді. З урахуванням встановлених обставин справи та позицій сторін, колегія суддів зазначає, що для правильного вирішення даного спору суду необхідно надати відповідь на такі ключові питання: - чи мав позивач право на отримання вихідної допомоги при звільнені його з посади наказом від 17.08.2020 року №1624к?; - якщо так, то чи втрачає позивач право отримати таку допомогу після визнання такого звільнення неправомірними та поновлення його на посаді рішенням суду у справі №420/12089/20?. Відповідаючи на такі питання, колегія суддів виходить з того, що спірні правовідносини між сторонами склалися з приводу правомірності/неправомірності дій відповідача щодо невиплати вихідної допомоги при звільненні позивача з органів прокуратури. Законом України «Про прокуратуру» (далі - Закон №1697-VII) забезпечуються гарантії незалежності прокурора, зокрема щодо особливого порядку його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності тощо. Статтею 51 Закону №1697-VII передбачено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді. Відповідно до пункту 9 частини 1 цієї статті прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури. Законом України від 19.09.2019 року №113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» статтю 51 Закону №1697-VII доповнено частиною п`ятою, відповідно до якої на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження. Законом №1697-VII не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури. Нормою, що регулює порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення, є стаття 44 КЗпП України. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України встановлено що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Статтею 44 КЗпП України обумовлено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» внесені зміни також і до КЗпП України, а саме: - статтю 32 доповнено частиною 5 такого змісту: «Переведення прокурорів відбувається з урахуванням особливостей, визначених законом, що регулює їхній статус»; - статтю 40 доповнено частиною 5 такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини 2 цієї статті, статей 42, 42-1, частин 1, 2 і 3 статті 49-2, статті 74, частини 3 статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус»; - частину 9 статті 252 після слів «дисциплінарної відповідальності та звільнення» доповнено словами і цифрами «а також положення частин 2 і 3 статті 49-4 цього Кодексу». Внесені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» зміни до КЗпП України не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачають, що ці особливості встановлюються спеціальним законом. За таких обставин колегія суддів зауважує, що частиною 5 статті 51 Закону №1697-VII та частиною 4 статті 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків, коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Разом з тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже, не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24.06.2021 року у справі №420/4887/20. Таким чином, на момент звільнення наказом від 17.08.2020 року №1624к позивач мав право на отримання вихідної допомоги при звільнені, яка передбачена статтею 44 КЗпП. Надаючи оцінку висновку суду першої інстанції про те, що перешкодою для виплати позивачу такої допомоги є факт поновлення позивача на посаді та виплата йому заробітної плати за час вимушеного прогулу, колегія суддів враховує висновки Верховного Суду у постанові від 29.11.2021 року у справі №480/6504/20, в якій касаційний суд, розглядаючи подібні правовідносини, вказав на необґрунтований висновок суду апеляційної інстанції про те, що поновлення на роботі після скасування в судовому порядку наказу про звільнення нівелює право такої особи на отримання вихідної допомоги при звільненні, оскільки відсутній юридичний факт, із яким законодавець пов`язує набуття права на отримання такої допомоги - звільнення з роботи на підставах, передбачених статтею 40 КЗпП України (в контексті спірних правовідносин - частиною 5 статті 51 Закону №1697-VII. Верховний суд зазначив, що факт звільнення особи є визначальним і достатнім для вирішення питання щодо виплати вихідної допомоги, у свою чергу, питання правомірності/протиправності звільнення особи жодним чином не впливає на вирішення питання щодо наявності підстав для виплати вихідної допомоги у зв`язку із таким звільненням. За загальним правилом, на переконання суду касаційної інстанції, у день звільнення роботодавець повинен повністю розрахуватись із працівником, зокрема, виплатити заробітну плату, компенсацію за невикористану відпустку, а в окремих випадках - вихідну допомогу. Подібні висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 23.02.2021 року в справі №640/5320/20, від 05.03.2021 року в справі №804/5067/16, від 15.07.2021 року в справі №640/3391/20 та інших. Підсумовуючи викладене, колегія суддів погоджується з доводами скаржника, що законодавство не містить будь-яких обмежень або виключень щодо виплати вихідної допомоги при звільненні, навіть при подальшому поновленні на посаді та виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Вирішуючи питання про можливість застосування у цій справі такого способу захисту порушеного права, як стягнення з відповідача на користь позивача суми вихідної допомоги у зв`язку зі звільненням у розмірі 24384,44 грн., колегія суддів також враховує, що на момент розгляду даної справи трудові відносини між позивачем та відповідачем вже є припиненими в наслідок звільнення позивача наказом керівника Одеської обласної прокуратури від 12.03.2024 року №421к з 15.03.2024 року. При цьому, як зазначає Одеська обласна прокуратура в листі від 07.05.2024 року №15/3/2-653Вих-24, виплата вихідної допомоги при звільнені позивача наказом від 12.03.2024 року №421к не вказана. Оскільки позивач на даний час вже звільнений з органів прокуратури, і передбачена статтею 44 КЗпП вихідна допомоги при звільненні позивачу не була виплачена, а Одеська обласна прокуратура не оспорює визначений позивачем розмір вихідної допомоги в сумі 24384,44 грн., то колегія суддів вважає можливим застосування у даній справі такого способу захисту порушеного права, як стягнення з відповідача на користь позивача суми вихідної допомоги у зв`язку зі звільненням у розмірі 24384,44 грн.. Надаючи оцінку заявлених [PERSON] позовних вимог про стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів виходить з приписів законодавства, які врегульовують це питання і були чинними на час звернення позивача до суду з цим позовом, тобто станом на березень 2021 року. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 117 КЗпП України, в редакції чинній до 19.07.2022 року, було визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. З 19.07.2022 року стаття 117 КЗпП України на підставі змін, внесених Законом №2352-IX від 01.07.2022 року, діє в наступній редакції: У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Конституційний Суд України у рішеннях від 13.05.1997 року №1-зп, від 09.02.1999 року №1-рп/99, від 05.04.2001 року №3-рп/2001, від 13.02.2012 року №6-рп/2012 виклав висновки щодо тлумачення закріпленого у ст.58 Конституції України принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, відповідно до яких закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. Виходячи з цього, колегія суддів вважає, що вирішення позовної вимоги про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні слід здійснювати на підставі ст.117 КЗпП України в редакції, яка діяла до 19.07.2022 року. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 року у справі №821/1083/17 дійшла висновку, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення. Верховний Суд в постанові від 24.06.2021 року у справі №420/4887/20, посилаючись на наведену позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 року у справі №821/1083/17, визнав помилковим висновок суд апеляційної інстанції про те, що оскільки факт остаточного розрахунку з позивачем відсутній, то це унеможливлює вирішення питання щодо виплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. Оскільки позивача було звільнено наказом від 17.08.2020 року №1624к з 20.08.2020 року, а відповідно до ст.116 КЗпП України виплата працівнику всіх сум, що належать йому всіх при звільненні, провадиться в день звільнення, то період затримки у виплаті належної позивачу вихідної допомоги при звільнені починається з наступного дня після звільнення позивача, тобто з 21.08.2020 року. Разом з цим, в позовній заяві позивач просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 07.10.2020 року, тобто з дня виходу його на роботу після лікарняного, на якому позивач безперервно перебував з 17.08.2020 року. Виходячи з закріпленого у ст.9 КАС України принципу диспозитивності, відповідно до якого суд розглядає адміністративні справи в межах позовних вимог, колегія суддів погоджується з можливістю застосування дати 07.10.2020 року, як дати для початку розрахунку періоду затримки у виплаті належної позивачу вихідної допомоги при звільнені. Оскільки вихідна допомога при звільнені не виплачена позивачу до цього часу, то, враховуючи наведену вище позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 року у справі №821/1083/17, яка також застосована і в постанові Верховного Суду від 24.06.2021 року №420/4887/20, розрахунок передбаченого статтею 117 КЗпП України відшкодування слід здійснювати з 07.10.2020 року і по день ухвалення судом рішення про виплату такого відшкодування. Вирішуючи питання про застосування статей 116, 117 КЗпП України, Верховний Суд у постанові від 30.11.2020 року у справі 480/3105/19 зазначив, що синтаксичний розбір текстуального змісту статті 117 КЗпП дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо) і такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми. Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини 1 статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Розрахунок суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні проводиться на підставі положень Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок №100). Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Відповідно, розмір середньої заробітної плати позивача за період затримки розрахунку слід розраховувати шляхом множення середньоденні заробітної плати на кількість робочих днів в періоді такої затримки. Згідно довідки Одеської обласної прокуратури від 16.10.2023 року №106 середньомісячна заробітна плата [PERSON] , обрахована відповідно до Порядку №100, за два місяця роботи перед звільненням складає 24384,44 грн., а середньоденна заробітна плата складає 1134,16 грн.. Таким чином, середня заробітна плати позивача за період з 07.10.2020 року до 22.05.2024 року (день ухвалення цієї постанови), тобто за 917 робочих днів буде дорівнювати 1040024,72 грн.. Колегія суддів також враховує, що відповідно до принципу співмірності, розмір середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні не може в рази перевищувати розмір виплат, які не сплатив роботодавець працівнику при звільненні. Як зазначено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду зауважила, що зменшення судом розміру означеного середнього заробітку, передбаченого статтею 117 КЗпП України, має залежати від розміру недоплаченої суми, належної працівникові при звільненні. Мета відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Тож, саме виходячи із природи такого відшкодування, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому, оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 року у справі №480/3105/19 наведено формулу застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні. У цьому судовому рішенні у частині, що стосується виплати середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку, Верховний Суд зазначив про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку. Наведений підхід до вирішення питання обрахунку належного до виплати розміру середнього заробітку підтримано Верховним Судом у низці постанов, зокрема від 23.12.2020 року у справі №825/1732/17, від 23.09.2021 року у справі №340/1405/20, від 18.11.2021 року у справі №200/5415/20-а, від 05.10.2022 року у справі №640/17872/19 тощо. Застосовуючи у даній справі наведений вище підхід до вирішення питання обрахунку належного до виплати розміру середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, колегія суддів враховує, що на підставі наказу про звільнення позивача від 17.08.2020 року №1624к позивачу 19.08.2020 року платіжним дорученням №1312 було перераховано на картковий рахунок розрахунок при звільненні в розмірі 1017727,20 грн. без вихідної допомоги при звільненні у розмірі 24384,44 грн. (а.с.100). Відповідно, загальна суму, яка повинна була бути виплачена позивачу при звільненні складає 1042111,64 грн. (1017727,20 + 24384,44), а тому невиплачена позивачу вихідна допомога при звільненні складає 2,34 % від суми, яка мала бути виплачена. На основі наведеного, враховуючи критерії, сформульовані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц, у контексті обставин цієї справи, з огляду на характер та розмір заборгованості, колегія суддів вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи та наведеним критеріям, застосування підходу, який був запропонований Верховним Судом у справі №480/3105/19 щодо визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат шляхом стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 24336,58 грн. (2,34% * 1040024,72 грн.), який не перевищує розмір вихідної допомоги, невиплата якої і стала підставою відповідальності відповідача за ст.117 КЗпП України. Враховуючи, що судом першої інстанції порушені норми матеріального права та висновки суду не відповідають обставинам справи, колегія суддів,

Результат розгляду: granted