Рішення адміністративного суду від 2022-08-30 00:00:00+03

Фізична особа-підприємець [PERSON] звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної податкової служби у Київській області, в якому просить визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 27 грудня 2019 року №0005393304, №0005373304, №0005383304, рішення від 27 грудня 2019 року №0005413304, вимогу про сплату боргу (недоїмки) 27 грудня 2019 року №Ф-0005403304. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 лютого 2022 року у задоволенні позову відмовлено. Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким позов задовольнити у повному обсязі. Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що спірними податковими повідомленнями-рішення позивачу безпідставно нараховано зобов`язання із сплати податку на доходи фізичних осіб та інших податків, оскільки надана до перевірки первинна документація у повній мірі підтверджує правомірність формування позивачем податкових зобов`язань у перевіряємий період. До Шостого апеляційного адміністративного суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідно до змісту якого відповідачем щодо задоволення вимог апеляційної скарги заперечено, зазначено, що спірне рішення суду першої інстанції постановлено при повному з`ясуванні обставин справи та із дотриманням норм матеріального та процесуального права. У відповідності до приписів частини другої статті 309 КАС України судом постановлено ухвалу про продовження апеляційного розгляду даної справи. У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів встановила таке. Як вбачається з матеріалів справи, фізична особа-підприємець [PERSON] є фізичною особою-підприємцем та здійснює діяльність у сферах збирання безпечних відходів; технічного обслуговування та ремонту автотранспортних засобів; рекламні агентства; каналізації, відведення й очищення стічних вод; іншої діяльності щодо поводження з відходами; будівництва житлових і нежитлових будівель; вантажного автомобільного транспорту, що відповідає зареєстрованим видам діяльності (код КВЕД 38.11; 45.20, 73.11, 37.00, 39.00, 41.20, 49.41) У період з 14 листопада 2019 року по 27 листопада 2019 року ГУ ДПС у Київській області проведена документальна планова виїзна перевірка ФОП [PERSON] з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи та з питань нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період діяльності з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2018 року. За результатами перевірки контролюючим органом складено акт від 04 грудня 2019 року №275/10-36-33-04/ [NUMBER] (далі по тексту - акт перевірки). Проведеною перевіркою встановлено порушення позивачем вимог податкового законодавства, а саме: - підпунктів 8, 9 пункту 6 Порядку ведення Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, затвердженого наказом Міністерства доходів і зборів України від 16 вересня 2013 року №481, та пункту 177.10 статті 177 Податкового кодексу України в частині невірного відображення графи 2 «Сума доходу, отриманого від здійснення господарської або незалежної професійної діяльності», графи 5 «Реквізити документа, який підтверджує понесені витрати, що безпосередньо пов`язані з отриманим доходом», графи 6 «Сума витрат, пов`язаних з придбанням товарів (робіт, послуг)», суми фактично понесених інших витрат, безпосередньо пов`язаних з одержанням доходу, які не зазначені в графах 6 та 7, та суми чистого оподатковуваного доходу, яка розраховується як різниця між сумою доходу за звітний період (графа 4) та сумою понесених витрат від провадження господарської або незалежної професіональної діяльності (графи 6, 7, 8); - підпункту 49.18.5 пункту 49.18 статті 49, пункту 177.5 статті 177 Податкового кодексу України в частині несвоєчасного подання податкової декларації про майновий стан і доходи за 2017 рік; - пункту 167.1 статті 167, пункту 177.2 статті 177 Податкового кодексу України в частині заниження суми чистого доходу за період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2018 року на загальну суму 5 567 325,62 грн. без ПДВ, в тому числі за 2016 рік в сумі 813 903,59 грн. без ПДВ, за 2017 рік в сумі 4 138 940,59 грн. без ПДВ та за 2018 рік в сумі 614 481,44 грн. без ПДВ, що призвело до заниження податку на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності на суму 1 002 118,62 грн., в тому числі за 2016 рік в сумі 146 502,65 грн., за 2017 рік в сумі 745 009,31 грн. та за 2018 рік в сумі 110 606,66 грн.; - пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX Перехідних положень Податкового кодексу України в частині заниження чистого оподаткованого доходу від здійснення підприємницької діяльності за період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2018 року на загальну суму 5 567 325,62 грн. без ПДВ, в тому числі за 2016 рік в сумі 813 903,59 грн. без ПДВ, за 2017 рік в сумі 4 138 940,59 грн. без ПДВ та за 2018 рік в сумі 614 481,44 грн. без ПДВ, що призвело до заниження військового збору від здійснення підприємницької діяльності на загальну суму 83 509,88 грн. без ПДВ, в тому числі за 2016 рік в сумі 12 208,55 грн. без ПДВ, за 2017 рік в сумі 62 084,11 грн. без ПДВ та за 2018 рік в сумі 9 217,22 грн. без ПДВ; - підпункту «г» пункту 198.5 статті 198 Податкового кодексу України в частині заниження податку на додану вартість на загальну суму 204 785,56 грн.; - пункту 2 частини першої статті 7, статті 8, частини другої статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» в частині заниження суми чистого доходу з якого відраховується єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2018 року на загальну суму 6 057 758,47 грн. без ПДВ, в тому числі за 2016 рік в сумі 812 836,99 грн. без ПДВ, за 2017 рік в сумі 4 138 940,59 грн. без ПДВ та за 2018 рік в сумі 614 481,44 грн. без ПДВ, (з урахуванням максимальної величини бази нарахування єдиного внеску в сумі 1 454 713,26 грн., в тому числі за 2016 рік - 424 557,82 грн., за 2017 рік - 460 350,00 грн. та за 2018 рік - 569 805,44 грн.), що призвело до заниження єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на загальну суму 320 036,91 грн., в тому числі за 2016 рік в сумі 93 402,76 грн., за 2017 рік в сумі 101 277,00 грн. та за 2018 рік в сумі 125 357,15 грн.; - пункту 4 частини другої статті 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» в частині несвоєчасного подання звіту про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску (додаток 5 до Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування) за 2016-2017 роки. Не погоджуючись з висновками акта перевірки, позивач звернувся до ГУ ДПС у Київській області з письмовими запереченнями, до яких долучив первинні документи. ГУ ДПС у Київській області за результатами розгляду заперечень позивача, листом від 26 грудня 2019 року №12749/ФОП/10-36-33-04 «Про розгляд заперечення» повідомив останнього про залишення висновків акта перевірки без змін. На підставі висновків акта перевірки ГУ ДПС у Київській області прийнято такі рішення: 1) податкове повідомлення-рішення від 27 грудня 2019 року №0005373304, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб на 1 252 648,28 грн, з яких: 1 002 118,62 грн. - за податковими зобов`язаннями, 250 529,66 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями; 2) податкове повідомлення-рішення від 27 грудня 2019 року №0005393304, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість на 250 981,95 грн, з яких: 204 785,56 грн. - за податковими зобов`язаннями, 51 196,39 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями; 3) податкове повідомлення-рішення від 27 грудня 2019 року №0005383304, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з військового збору на 104 387,36 грн, з яких: 83 509,88 грн. - за податковими зобов`язаннями, 20 877,48 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями; 4) вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 27 грудня 2019 року №Ф-0005403304, якою позивача зобов`язано сплатити ЄСВ у розмірі 320 036,91 грн.; 5) рішення від 27 грудня 2019 року №0005413304 про застосування штрафних санкцій за донарахування органом доходів і зборів або своєчасно не нарахованого платником ЄСВ у розмірі 60 811,95 грн. Вважаючи наведені рішення контролюючого органу неправомірними, позивач звернувся до Державної податкової служби України (далі по тексту - ДПС) з відповідною скаргою. ДПС за результатами розгляду скарги прийнято рішення від 12 лютого 2020 року №5401/6/99-00-08-06-08-06, яким залишив без задоволення скаргу позивача, а оскаржувані рішення - без змін. Також, рішенням ДПС від 13 березня 2020 року №9377/6/99-00-08-05-04-06 скасовано податкове повідомлення-рішення від 27 грудня 2019 року №0005373304 в частині податкового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб за основним платежем 27 910,98 грн. та штрафних санкцій у розмірі 6 977,75 грн., а також податкове повідомлення-рішення від 27 грудня 2019 року №000538304 в частині податкового зобов`язання з військового збору за основним платежем 2 325,92 грн. та штрафних санкцій у розмірі 581,48 грн. В іншій частині податкові повідомлення-рішення залишені без змін. Вважаючи оскаржувані рішення протиправними та такими, що підлягають скасуванню, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав. Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного. Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Щодо визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 27 грудня 2019 року №0005373304, яким позивачу донараховано суму податкових зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 250 529,66 грн колегія суддів зазначає наступне. За правилами підпункту 60.1.3 пункту 60.1 статті 60 ПК України, податкове повідомлення-рішення або податкова вимога вважаються відкликаними з дня прийняття контролюючим органом рішення про скасування такого податкового повідомлення-рішення або податкової вимоги. Аналогічні положення містяться у пункті 1 розділу V Порядку направлення органами державної податкової служби податкових повідомлень-рішень платникам податків, затвердженого наказом Міністрества фінансів України від 28.12.2015 № 1204 (був чинний на час прийняття спірних податкових повідомлень-рішень, далі - Порядок №1204). Як вбачається з матеріалів справи, за результатом адміністративного оскарження рішенням ДПС від 13 березня 2020 року №9377/6/99-00-08-05-04-06 скасовано податкове повідомлення-рішення від 27 грудня 2019 року №0005373304 в частині податкового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб за основним платежем 27 910,98 грн. та штрафних санкцій у розмірі 6 977,75 грн. В іншій частині податкові повідомлення-рішення залишені без змін. В матеріалах справи вказане рішення Державної податкової служби відсутнє, однак представником відповідача в судовому засіданні факт прийняття такого підтверджено. Крім того, представником відповідача на запитання головуючого судді зазначено, що у зв`язку із частковим скасуванням податкового повідомлення-рішення від 27 грудня 2019 року №0005373304 в частині, нове рішення не приймалось. З аналізу наведених вище норм права слідує, що податкове повідомлення-рішення від 27 грудня 2019 року №0005373304 вважається відкликаним, а тому не породжує для позивача жодних зобов`язань щодо сплати визначених таким податковим повідомленням-рішень зобов`язань. Щодо правомірності винесення податкового повідомлення-рішення від 27 грудня 2019 року №0005383304 про збільшення позивачу суми грошового зобов`язання за платежем військовий збір, вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 27 грудня 2019 року №Ф-0005403304 та рішення від 27 грудня 2019 року №0005413304, колегія суддів зазначає наступне. Як вірно зазначено судом першої інстанції, починаючи з 1 січня 2015 року фізичні особи-підприємці є платниками військового збору з доходів, визначених статтею 163 Податкового кодексу України, в тому числі і з власних доходів, відповідно до підпункту 1.2 пункту 16 прим. 1 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України. Відповідно до статті 163 Податкового кодексу України оподаткуванню податком на доходи фізичних осіб підлягає загальний річний оподатковуваний дохід, який включає доходи як з джерел їх походження в Україні, так і іноземні доходи. Відповідно до підпункту 164.1.3 пункту 164.1 статті 164 Податкового кодексу загальний річний оподатковуваний дохід дорівнює сумі загальних місячних оподатковуваних доходів, іноземних доходів, отриманих протягом такого звітного податкового року, доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності згідно із статтею 177 Податкового кодексу. Ставка збору складає 1,5% об`єкта оподаткування. При цьому нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому підпунктом 168.2.1 пункту 168.2 статті 168 Податкового кодексу України, яким передбачено, що платник податку, що отримує доходи від особи, яка не є податковим агентом, та іноземні доходи, зобов`язаний включити суму таких доходів до загального річного оподатковуваного доходу та подати декларацію за наслідками звітного податкового року, а також сплатити податок з таких доходів. Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок), умови та порядок нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року № 2464-VI (далі по тексту - Закон №2464-VI). Відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування. Платники єдиного внеску зобов`язані своєчасно та у повному обсязі нараховувати і сплачувати єдиний внесок (пункт 1 частини другої статті 6 Закону №2464). Згідно з абз.1 пункту 2 частини першої статті 7 Закону №2464-VI (база нарахування єдиного внеску) єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. Пунктом 11 статті 8 Закону №2464-VI встановлено, що єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску. З аналізу наведених норм слідує, що як розмір військового збору так і розмір єдиного внеску, що підлягають сплаті до Державного бюджету, обраховуються виходячи із суми доходу (прибутку), отриманого від діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. Як вбачається з матеріалів справи, зокрема із змісту спірних рішень податкового органу, такі розраховано з огляду на встановлення проведеною перевіркою заниження позивачем чистого оподатковуваного доходу за 2016-2018 роки. Поряд із цим, як встановлено судом, рішенням ДПС від 13 березня 2020 року №9377/6/99-00-08-05-04-06 скасовано податкове повідомлення-рішення від 27 грудня 2019 року №0005373304 в частині податкового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб за основним платежем 27 910,98 грн. та штрафних санкцій у розмірі 6 977,75 грн. Відтак, спірні податкові повідомлення-рішення від 27 грудня 2019 року №0005383304 про збільшення позивачу суми грошового зобов`язання за платежем військовий збір, вимога про сплату боргу (недоїмки) від 27 грудня 2019 року №Ф-0005403304 та рішення від 27 грудня 2019 року №0005413304, прийняті без урахування рішення ДПС від 13.03.2020 року, яким встановлено часткову необґрунтованість висновків податкового органу щодо визначення розміру податку на доходи фізичних осіб, що підлягав сплаті позивачем. Поряд з цим, матеріали справи не містять розрахунків до вказаних рішень податкового органу в частині деталізації в розрізі встановлених перевіркою порушень. Зазначений недолік неможливо усунути, оскільки питання щодо необхідності надання детального розрахунку формування спірних податкових повідомлень-рішень під час розгляду позову судом першої інстанції не виникало. Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 р. на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Колегія суддів також звертає увагу на положення Постанови Вищого адміністративного суду України від 21.10.2010 р. № П-278/10, якою встановлено, що з огляду на положення Кодексу адміністративного судочинства України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади. Отже, адміністративний суд, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), передбаченим ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, критеріям, не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Аналіз норм Кодексу адміністративного судочинства України свідчить, що завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, оскільки ключовим його завданням є здійснення правосуддя. З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вказані рішення податкового органу підлягаю скасуванню повністю, оскільки суд не вправі своїм рішенням визначати розмір податкових зобов`язань, що підлягають сплаті позивачем до державного бюджету та коригуванні у податковій звітності. Визначення розміру такого зобов`язання покладено на податковий орган, з урахуванням рішення суду у даній справі. Враховуючи встановлені судом обставини справи та норми чинного законодавства, що регулює правовідносини у сфері справляння податків та зборів, суд приходить до висновку, що податкові повідомлення-рішення від 27 грудня 2019 року №0005383304 про збільшення позивачу суми грошового зобов`язання за платежем військовий збір, вимога про сплату боргу (недоїмки) від 27 грудня 2019 року №Ф-0005403304 та рішення від 27 грудня 2019 року №0005413304 підлягають скасуванню, а визначення розміру зобов`язання відповідачу слід здійснити з урахуванням встановленим рішенням суду обставин. Щодо вимоги позивача про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 27 грудня 2019 року №0005393304, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість на 250 981,95 грн, з яких: 204 785,56 грн - за податковими зобов`язаннями, 51 196,39 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями, суд зазначає таке. Як вбачається із змісту акту перевірки, перевіркою достовірності відображення показників у поданих податкових деклараціях з податку на додану вартість (рядки 1.1-9) за період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2018 року встановлено заниження позивачем податкових зобов`язань на загальну суму 204 785,56 грн у зв`язку із віднесенням до податкового кредиту суму сплаченого ДПВ при придбанні товарно-матеріальних цінностей, що не пов`язані з господарською діяльністю, а саме, щебінь. Згідно з підпунктом «г» пункту 198.5 статті 198 Податкового кодексу України платник податку зобов`язаний нарахувати податкові зобов`язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних в терміни, встановлені цим Кодексом для такої реєстрації, зведену податкову накладну за товарами/послугами, необоротними активами придбаними/виготовленими з податком на додану вартість (для товарів/послуг, необоротних активів, придбаних або виготовлених до 1 липня 2015 року, - у разі якщо під час такого придбання або виготовлення суми податку були включені до складу податкового кредиту), у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи призначаються для їх використання або починають використовуватися в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку. Відповідно до підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами. Тобто, необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів сум податку на додану вартість є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності. У постанові Верховного Суду від 18 вересня 2019 року по справі №620/3739/18 зазначено, що використання платником податків певних активів поза межами його господарської діяльності зумовлює виникнення в нього зобов`язання скласти та зареєструвати відповідну податкову накладну і обчислити за нею його податкові зобов`язання. Отже, платник податку у випадку невикористання у господарській діяльності придбаних товарів/послуг, по яких був сформований податковий кредит (списання товарів не пов`язане з провадженням господарської діяльності, оскільки такі товари уже не будуть у ній використані), зобов`язаний у податковому періоді, в якому відбувається списання з балансу таких товарів/послуг нарахувати податкові зобов`язання, виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 Кодексу. Згідно із ч. 1 ст. 42 Господарського кодексу України підприємництво- це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Основними принципами підприємницької діяльності, зокрема, є: вільний вибір видів підприємницької діяльності; самостійне формування програми діяльності, вибір постачальників і споживачів продукції, що виробляється, залучення матеріально-технічних, фінансових та інших видів ресурсів, використання яких не обмежене законом, встановлення цін на продукцію та послуги відповідно до закону; вільне розпорядження прибутком, що залишається після сплати податків, зборів та інших платежів, передбачених законом, комерційний розрахунок та власний комерційний ризик (ст. 44 ГКУ). Як вбачається з матеріалів справи та не спростовано податковим органом, позивач здійснює діяльність у сферах збирання безпечних відходів; технічного обслуговування та ремонту автотранспортних засобів; рекламні агентства; каналізації, відведення й очищення стічних вод; іншої діяльності щодо поводження з відходами; будівництва житлових і нежитлових будівель; вантажного автомобільного транспорту, що відповідає зареєстрованим видам діяльності (код КВЕД 38.11; 45.20, 73.11, 37.00, 39.00, 41.20, 49.41). Апелянтом зазначається, що надання послуг передбачає використання спеціалізованого транспорту, який, як вказує апелянт останній утримує орендованій земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] . Дана земельна ділянка використовується у підприємницькій діяльності, як стоянка під спеціалізований транспорт, що підтверджується актом про виконання робіт від 30.04.2017 р. та актом виконаних робіт від 31 травня 2017 року, видатковими накладними. Слід зауважити, що податковим органом не заперечується факт придбання позивачем щебню, натомість використання такого безпосередньо в господарській діяльності позивача у повній мірі підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. Враховуючи вищезазначене, колегія судів приходить до висновку, що спірне податкове повідомлення-рішення від 27 грудня 2019 року №0005393304 є протиправним та підлягає скасуванню. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Приписи п. п. 1, 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. У зв`язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково.

Результат розгляду: partial