Рішення адміністративного суду від 2023-07-12 00:00:00+03

У вересні 2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому \~просить : - визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Харківській області (далі ГУ НП в Харківській області) № 422 о/с від 03.08.2021 року в частині його звільнення зі служби в поліції за власним бажанням з 06.08.2021 року; - поновити його на службі в органах Національної поліції на посаді поліцейського офіцера громади сектору взаємодії з громадами відділу превенції Чугуївського районного управління поліції ГУ НП в Харківській області з 06.08.2021 року; - стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу. Позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що 03.08.2021 року під морально-психологічним тиском свого безпосереднього керівництва ним написаний рапорт про звільнення з займаної посади поліцейського офіцера громади сектору взаємодії з громадами відділу превенції Чугуївського районного управління поліції ГУНП в Харківській області. Проте наступного дня, 04.08.2021 року, \~він звернувся до ГУНП в Харківській області з рапортом, яким просив залишити без розгляду поданий ним рапорт про звільнення за власним бажанням. В прийнятті рапорту про відкликання заяви про звільнення відповідачем було відмовлено. 08.08.2021 року він отримав \~копію наказу ГУ НП в Харківській області № 422 о/с від 03.08.2021 року про звільнення з займаної посади \~згідно із Законом України від 02.07. 2015 року № 580-VIII «Про національну поліцію» (далі Закон № 580-VIII) за п. 7 ч. 1 ст. 77 за власним бажанням з 06.08.2021 року. Позивач вважає оскаржуваний наказ протиправним, який підлягає скасуванню, посилаючись на недодержання відповідачем п.68 «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ». Позивач зауважив, що згоди між ним та відповідачем щодо дати звільнення досягнуто не було. В поданому рапорті позивач хоч і вказав бажану дату звільнення, однак всупереч положень підпункту «ж» пункту 64 Положення № 114, він не зазначив причини, які б унеможливлювали його подальше проходження служби в поліції. Позивач вважає, що звільнення його за власним бажанням без зазначення причин, що перешкоджають подальшому виконанню службових обов`язків та без узгодження дати звільнення до закінчення тримісячного строку є порушенням вказаних норм Положення № 114. Заперечуючи вимоги адміністративного позову у відзиві на позов відповідач, посилаючись на правову позицію у подібних правовідносинах Верховного Суду, зокрема у постановах від 24.06.2014 року у справі № 21-241а14, від 05.02.2020 року у справі № 819/744/16 та від 20.05.2020 року у справі № 804/868/16 вважає оскаржуваний наказ про звільнення позивача зі служби до закінчення строку, передбаченого п. 68 Положення № 114 правомірним, оскільки таке прохання міститься у його рапорті про звільнення. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 11.11.2021 року (розгляд справи відбувся за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи) в задоволенні вимог адміністративного позову [PERSON] відмовлено. За встановлених в цій справі обставин суд першої інстанції зазначив, що позивач подав рапорт про звільнення із зазначенням дати звільнення 06.08.2021 року, таким чином сторони домовились про дату звільнення у вказаний строк відповідно до положень пункту 68 Порядку. Суд дійшов висновку про те, що позивач має право звільнитися з поліції за власним бажанням, подавши рапорт із попередженням відповідача про звільнення за два тижні. Також позивач наділений і правом відкликати свій попередній рапорт про звільнення. Суд зауважив, що КЗпП України та Закон № 580-VIII не регулюють, в який саме спосіб особи має повідомити роботодавця (керівника) про відкликання власної заяви (рапорту) про звільнення. Оскільки позивач зазначив конкретну дату в рапорті про звільнення, а відповідач не заперечував проти цієї дати, то суд визнав, що дата звільнення погодження сторонами. Суд також зазначив, що твердження позивача про те, що рапорт про звільнення від 03.08.2021 року був складений під морально-психологічним тиском безпосереднього керівництва не підтверджені належними і достатніми доказами. Не погоджуючись із судовим рішенням, в апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.11.2021 року та ухвалити нове, яким його позовні вимоги задовольнити. Апелянт вважає, що оскаржуване рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, не повно з`ясовані усі фактичні обставини справи, не досліджено та не надано належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам. Суд не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому розгляду справи, а тому рішення не відповідає фактичним обставинам, є незаконним та необґрунтованим. В обґрунтування доводів апеляційної скарги, позивач також зазначає, що судом першої інстанції не взяті до уваги докази, що містяться в матеріалах справи, якими достовірно підтверджується факт відсутності згоди між ним та відповідачем щодо дати звільнення в порядку, передбаченому нормами чинного законодавства. Крім того, \~наступного дня , 04.08.2021, року ним на адресу відповідача направлений рапорт про відкликання рапорту від 03.08.2021 року про звільнення за власним бажанням. У відзиві на апеляційну скаргу, відповідач вважає апеляційну скаргу безпідставною, необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. Судом першої інстанції при ухваленні рішення в повній мірі виконаний обов`язок зі збору доказів, з`ясовані всі обставини справи з наданням належної оцінки. Прийняте рішення законне та обґрунтоване. Доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу по суті, аналогічні доводам, наведеним відповідачем у відзиві на адміністративний позов [PERSON] .. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). В даному випадку, характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не є складними, виходячи з визначення справ незначної складності. Письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом (п. 10 ч. 1 ст. 4 КАС України). За приписами ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язкової підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308). За приписами ч. 1 ст. 78 КАС України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників. Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судове рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом фактичних обставин \~справи та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а судове рішення на підставі ст. 317 КАС України скасуванню, з наступних підстав. Судом встановлено, що наказом керівника ГУ НП в Харківській області від 09.02.2021 року № 79-о/с позивача, старшого лейтенанта поліції, [PERSON] згідно з п. 1 (на вищу посаду у порядку просування по службі) ч. 1 ст. 65 Закону № 580-VIII призначено на посаду поліцейського офіцера громади сектору взаємодії з громадами відділу превенції Чугуївського районного управління ГУНП в Харківській області. 03.08.2021 року до начальника ГУ НП в Харківській області надійшов рапорт [PERSON] про звільнення з займаної посади за власним бажанням з 06.08.2021 року (а.с.34). В рапорті позивач, окрім іншого, зазначив про те, що претензій щодо свого звільнення ні до кого не має. Рішення прийняв остаточне та змінювати його не збирається. За трудовою книжкою явиться особисто в день звільнення, одночасно здасть службове посвідчення та особистий жетон. На вказаному рапорті проставлено резолюцію «До наказу», підпис та дата накладання резолюції відсутня. Наказом ГУ НП в Харківській області № 422 о/с від 03.08.2021 року [PERSON] з 06.08.2021 року звільнений зі служби в поліції з посади поліцейського офіцера громади сектору взаємодії з громадами відділу превенції Чугуївського районного управління поліції ГУНП в Харківській області за п. 7 ч. 1 ст. 77 (за власним бажанням) Закону № 580-VIII (а.с. 15). Копію наказу позивач отримав 16.08.2021 року (а.с. 41). 04.08.2021 року на ім`я керівника ГУ НП в Харківській області позивачем поданий рапорт про відкликання раніш поданого рапорту про звільнення за власним бажанням (а.с.10). Рапорт позивача про відкликання його заяви про звільнення за власним бажанням було отримано відповідачем 06.08.2021 року, тобто в силу ч. 3 ст. 77 Закону № 580-VIII в останній день служби [PERSON] (а.с.11). Листом № 0007/119-12/01-2021 від 10.08.2021 року відповідач повідомив [PERSON] про надходження його рапорту про відкликання раніше поданого рапорту про звільнення за власним бажанням та на відсутність підстав для скасування наказу керівника ГУ НП в Харківській області від 03.08.2021 року № 422 о/с про звільнення його зі служби з поліції згідно з п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про національну поліцію України» з 06.08.2021 року ( а.с. 12). Правовідносини щодо проходження служби в органах внутрішніх справ врегульовано Законом № 580-VIII та Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УССР від 29 липня 1991 року № 114 (далі - Положення № 114). За частиною першою ст. 59 Закону № 580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (ч. 1 ст. 60 Закону № 580-VIII). Пунктом 7 ч.1 ст. 77 Закону № 580-VІІІ передбачено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, зокрема, за власним бажанням. Днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення (ч. 2 ст. 77 Закону). Розділом XI Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VІІІ установлено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються у частині, що не суперечить цьому Закону. Підпунктом «ж» пункту 64 Положення № 114 передбачено, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків. Відповідно до пункту 68 зазначеного Положення особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою. Тобто, у межах передбаченого пунктом 68 Положення № 114 строку з дня подання рапорту про звільнення сторони трудового договору можуть домовитися про звільнення у більш короткий строк. Такою домовленістю, зокрема, слід вважати зазначення у рапорті конкретної дати, з якої (до настання якої) працівник має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення № 114 строку та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін. Відповідно до правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду від 15.02.2021 року у справі № 160/3607/19 приписи пункту 68 Положення № 114 застосовуються як норми спеціального нормативно-правового акту у питанні регулювання терміну попередження позивачем про звільнення за власним бажанням, який, на відміну від КЗпП України, становить не два тижні, а три місяці. У межах передбаченого пунктом 68 Положення № 114 строку з дня подання рапорту про звільнення сторони трудового договору можуть домовитися про звільнення у більш короткий строк. Такою домовленістю, зокрема, слід вважати зазначення у рапорті конкретної дати, з якої (до настання якої) працівник має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення № 114 строку та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін. Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 12.08.2019 року у справі № 810/3376/16, від 20.12.2019 року у справі № 826/375/17. За змістом наведеного законодавчого регулювання слідує, що до закінчення тримісячного строку попередження особа має право відкликати поданий рапорт, якщо сторони не домовилися про звільнення у більш короткий строк. У разі якщо сторони домовилися про звільнення у більш короткий строк, особа має право відкликати поданий рапорт про звільнення до спливу цього строку. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 09.08.2019 року у справі № 815/1490/16, від 22.11.2019 року у справі № 813/740/17. Верховний Суд України у постановах від 05.12.2011 року у справі № 21-236а11, від 29.05.2012 року у справі № 21-122а12, від 10.07.2012 року у справі № 21-136а12, усуваючи розбіжності у судовій практиці щодо застосування пункту 68 Положення № 114, дійшов висновку, що до закінчення тримісячного строку попередження відповідні особи мають право відкликати поданий рапорт, якщо сторони не домовилися про звільнення у більш короткий строк. Така позиція законодавця, на відміну від загального правила про обов`язок попередити власника чи уповноважений ним орган про звільнення за власним бажанням за два тижні, обумовлена особливим правовим статусом працівника органу внутрішніх справ, що стосується, наприклад, виконання ним обов`язків по забезпеченню безпеки громадян та громадського порядку тощо. Колегія суддів зазначає, що судовим розглядом справи встановлено, що позивач на ім`я начальника ГУ НП в Харківській області подав рапорт про звільнення зі служби в поліції за власним бажанням, який підписано 03.08.2021 роком, в якому просив звільнити його з 06.08.2021 року. Також, зазначав, що претензій по звільненню не має. Згідно оскаржуваного наказу ГУ НП в Харківській області від 03.08.2021 року № 422 о/с відповідно до розділу VII Закону № 580-VIII позивача звільнено зі служби в поліції за п. 7 ч. 1 ст. 77 (за власним бажанням) з 06.08.2021 року, тобто у зазначену позивачем у рапорті дату, з якої він виявив бажання бути звільненим зі служби. Отже, з огляду на зазначення позивачем у рапорті конкретної дати, з якої він має бажання звільнитися зі служби та згоду відповідача, як уповноваженого органу, звільнити цього працівника у визначений ним термін, між сторонами існувала домовленість про звільнення позивача у більш короткий строк, до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення № 114 тримісячного строку. Матеріали справи посвідчують також ту обставину, що позивач [PERSON] скористався правом відкликання вищевказаного поданого ним рапорту від 03.08.2021 року про звільнення, до спливу строку (більш короткого строку), тобто до зазначеного ним дня звільнення 06.08.2021 року, - відповідний рапорт позивача від 04.08.2021 року був прийнятий поштовим відділенням № 57 АТ «УКРПОШТА» (м. Харків, вул. Гоголя, 13) та 06.08.2021 року вручений ГУ НП в Харківській області (а.с. 10, 11). Колегія суддів зауважує, що в своєму рапорті від 04.08.2021 року на ім`я керівника ГУ НП в Харківській області позивач зазначав, що рапорт про звільнення ним був написаний під тиском та не відображає його волі. Також позивач вказував, що до часу звільнення у нього вилучили табельну зброю і службовий автомобіль. Не погоджуючись з висновком суду першої інстанції, колегія суддів зазначає, що перевірка підстав для звільнення позивача [PERSON] відповідно до його волевиявлення лежить в площині компетенції ГУ НП в Харківській області, складовою якої є обов`язок відповідача забезпечити дотримання встановлених законом гарантій щодо волевиявлення працівника поліції на звільнення з посади. Засобом такого забезпечення є обов`язкове попереднє (до прийняття наказу про звільнення) з`ясування відповідачем дійсного волевиявлення працівника поліції щодо звернення із рапортом про звільнення за власним бажанням і наступним повідомленням про відкликання такого рапорту. Листом від 06.08.2021 року за № 5935/119-12/01-2021 відповідач повідомив позивача про факт його звільнення з 06.08.2021 року відповідно до наказу від 03.08.2021 року № 422 о/с (а.с. 13), а листом від 10.08.2021 року за № 0007/119-12/01-2021року про відсутність підстав для скасування означеного наказу за фактом отримання його рапорту про залишення без розгляду його раніш поданого рапорту про звільнення (а.с. 12). Колегія суддів зазначає, що ані в листах від 06.08.2021 року і від 10.08.2021 року, ані у відзиві на адміністративний позов [PERSON] відповідач не вказує про результати попереднього з`ясування дійсного волевиявлення працівника поліції на своє звільнення зі служби в поліції. Колегія суддів також зазначає, що правовідносини стосовно проходження служби в органах поліції і звільнення позивача з цієї служби за власним бажанням не є трудовими та врегульовані спеціальним законодавством, тому відсутні підстави для застосування норм трудового законодавства при вирішенні цієї справи. Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд у постановах, зокрема, від 09.02.2021 року (справа № 826/10404/16) і від 30.09.2020 року (справа № 826/16621/17). За наведеного, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість вимог адміністративного позову [PERSON] . Щодо посилань позивача [PERSON] про те, що 03.08.2021 року він був змушений написати рапорт про звільнення за власним бажанням, колегія судів зазначає, що жодних доказів на підтвердження вчинення будь-якого примусу з боку відповідача з приводу подання рапорту про звільнення позивач ані до суду першої інстанції ані до суду апеляційної інстанції не надав. Вирішуючи питання про порядок нарахування та виплати позивачу грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, колегія суддів виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 235 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Кабінет Міністрів України постановою від 08.02.1995 року № 100 затвердив «Порядок обчислення середньої заробітної плати», дія якого поширюється на підприємства, установи і організації усіх форм власності (п. 2 Постанови), а затверджений Порядок застосовується в усіх випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати (ст. 1 Порядку). Згідно з абз.1 п.8 розділу IV вказаного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. За приписами пункту 9 Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, затвердженого\~ наказом Міністерства внутрішніх справ України 06.04.2016\~ \~року № 260, при виплаті поліцейським грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата. Отже, при обчисленні середньої заробітної плати поліцейським\~ слід враховувати\~ число\~ календарних днів. Згідно з довідкою ГУНП в Харківській \~області № 1035 від 22.09.2021 року розмір грошового забезпечення [PERSON] за червень \~(кількість робочих днів - 30) та липень 2021 року (кількість робочих днів - 31) складає 25636,60 грн (а.с.25). Таким чином розмір середньоденного грошового забезпечення позивача [PERSON] складає (25636,60 грн : 30+31) = 420,27 грн. Беручи до уваги вищевикладене, у відповідача виник обов`язок щодо виплатити середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача за період з 07.08.2021 року по 12.07.2023 року, кількість календарних днів протягом вказаного періоду складає - 705 днів. Таким чином, колегія суддів вважає, що середній заробіток час вимушеного прогулу за період з 07.08.2021 року по 12.07.2023 року, який має бути виплачений позивачу відповідачем, становить 296\~ 290,35 \~грн (705 календарних днів х 420,27 грн). Відповідно до підпункту 168.1.1. пункту 168.1. статті 168 Податкового кодексу України, \~податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок (військовий збір) \~із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в\~ статті 167\~ цього Кодексу, \~а також ставку військового збору, визначену підпунктом 1.3. пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України. Зважаючи на вищевикладене, суд вважає за необхідне стягнути з ГУ НП в Харківській області\~ на користь [PERSON] \~ середній заробіток час вимушеного прогулу за період з 07.08.2021\~ року\~ по 12.07.2023\~ року в розмірі \~\~296\~ 290,35 грн \~з відрахуванням обов`язкових платежів. Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість вимог апеляційної скарги, скасовує судове рішення та приймає нове судове рішення про \~часткове задоволенні вимог адміністративного позову [PERSON] . Інші доводи апеляційної скарги на висновки колегії суддів не впливають. При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29). \~\~\~\~ За наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення (п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України). Підставами для скасування судового рішення першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права (п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України). Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України. На підставі наведеного,

Результат розгляду: partial