Рішення адміністративного суду від 2022-09-23 00:00:00+03

У березні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (далі ГУПФУ), у якому просив суд: визнати протиправними дії відповідача, що виражені у невиконанні вимог ст.42-1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»; зобов`язати відповідача переобчислити пенсію за термін з 01.07.2005 року по 31.03.21 року з урахуванням норм вищенаведених законів України та виплатити заборгованість, що утворилась через невиконання вимог ст.42-1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»; стягнути з відповідача на користь позивача 250000 грн. для відшкодування моральної шкоди. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2021 року позов задоволено частково. Суд визнав протиправною відмову ГУПФУ щодо нарахування та виплати підвищення дітям війни у періоди з 02.07.2005 року по 01.01.2008 року та з 22.05.2008 року по 01.01.2012 року у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком згідно ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»; зобов`язав ГУПФУ нарахувати та виплатити підвищення пенсії дітям війни за періоди з 02.07.2005 року по 01.01.2008 року та з 22.05.2008 року по 01.01.2012 року у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком згідно ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни». В іншій частині позовних вимог було відмовлено. Не погоджуючись з даним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апелянт просив його скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову повністю. Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для її задоволення в частині з огляду на таке. Судом першої інстанції встановлено, що позивач отримує пенсію за віком, призначену з 02.07.2005 року довічно згідно з Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», протокол призначення пенсії №657 від 01.08.2005 року. Згідно протоколу №657 Управління Пенсійного фонду України в м.Ізмаїлі від 01.08.2005 року позивачу призначено пенсію за віком на загальних умовах. У переліку складових пенсії підвищення дітям війни відсутнє. Згідно розпорядження №144959 від 12.09.2005 року перераховано пенсію за віком, у переліку складових пенсії підвищення дітям війни відсутнє. Аналогічні відомості визначенні у розпорядженні від 18.11.2005 року (а.с.66), 20.01.2006 року (а.с.69), 20.11.2007 року (а.с.75). Нарахування сум підвищення дітям війни документально у матеріалах пенсійної справи вперше відображено у розпорядженні №144959 від 19.01.2010 року, сума підвищення склала 49,80 грн.. Наступний перерахунок було проведено 13.01.2012 року - сума надбавки склала 57,54 грн.. 19.01.2021 року позивач звернувся до відповідача із проханням надати підтвердження відсутності нарахувань надбавки дітям війни відповідно до ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» та виплати індексації згідно ст.42-1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Листом від 02.02.2021 року відповідач повідомив про обрахування розміру пенсії відповідно до постанов КМУ. Не погоджуючись з діями відповідача щодо не перерахунку розміру пенсії відповідно до ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», позивач звернувся до суду із вищенаведеними вимогами. Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що з 02.07.2005 року (з моменту призначення пенсії) по 01.01.2008 року, а також з 22.05.2008 року (згідно рішення Конституційного Суду України №10-рп/2008 від 22.05.2008 року) по 14.01.2010 року підвищення, передбачене ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», взагалі не виплачувалось; з 14.01.2010 року по 01.01.2012 року виплата проводилась у розмірі 49,80 грн., чим не дотримано вимоги ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни». Отже, суд дійшов висновку про необхідність визнання протиправними дій ГУПФУ щодо нарахування та виплати підвищення дітям війни у періоди з 02.07.2005 року по 01.01.2008 року та з 22.05.2008 року по 01.01.2012 року у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком згідно ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни». Колегія суддів частково не погоджується з вказаними висновками з огляду на таке. Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. З матеріалів справи, а саме з прохальної частини апеляційної скарги, вбачається, що рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині задоволених позовних вимог, а тому з врахуванням наведеного, колегія суддів переглядає рішення суду першої інстанції лише в цій частині. Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Преамбулою Закону України «Про соціальний захист дітей війни» (далі Закон) передбачено, що цей Закон установлює правовий статус дітей війни і визначає основи їх соціального захисту та гарантує їх соціальну захищеність шляхом надання пільг і державної соціальної підтримки. Положеннями статті 1 Зкону передбачено, що дитина війни - особа, яка є громадянином України та якій на час закінчення (2 вересня 1945 року) Другої світової війни було менше 18 років; державна соціальна гарантія - встановлений цим Законом мінімальний розмір державної соціальної допомоги, а також пільги з метою надання соціальної підтримки дітям війни. Державні соціальні гарантії дітям війни встановлюються з метою: визнання на державному рівні важкого життєвого шляху громадян України, чиє дитинство збіглося з роками Другої світової війни; надання дітям війни соціальної підтримки (стаття 2 Закону). Згідно ст.3 Закону державні соціальні гарантії дітям війни, встановлені цим Законом, не можуть бути обмежені або скасовані іншими нормативно-правовими актами. Органи місцевого самоврядування, фізичні та юридичні особи мають право за рахунок власних коштів і благодійних надходжень установлювати додаткові гарантії соціального захисту дітей війни. Відповідно до ст.6 Закону дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком. Колегія суддів зазначає, що ст.58 Конституції України закріплює один з найважливіших загальновизнаних принципів сучасного права - закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Це означає, що вони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності. Закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта. Принцип незворотності дії в часі поширюється також на Конституцію, яка є Основним Законом держави (Преамбула Конституції України). Так, з аналізу п.1 Розділу IV ПРИКІНЦЕВІ ПОЛОЖЕННЯ Закону вбачається, що цей Закон набирає чинності з 01 січня 2006 року. Отже, враховуючи все вищезазначене та з огляду на ту обставину, що Закон набрав чинності з 01 січня 2006 року, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для підвищення на 30 відсотків пенсії позивача в період з 02.07.2005 року по 31.12.2005 року (включно), оскільки діюче станом на той час законодавство не передбачало такого підвищення. Разом з тим, відповідно до вимог ст.110 Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік» від 20.12.2005 року підвищення до пенсії дитині війни в 2006 році повинно було запроваджуватись поетапно за результатами виконання бюджету у першому півріччі згідно з порядком, який мав бути визначений Кабінетом Міністрів України та погоджений Комітетом Верховної Ради України з питань бюджету. Водночас, Кабінет Міністрів України в 2006 році так і не визначив порядку виплати 30 відсотків надбавки до пенсії дітям війни, що може свідчити про відсутність підстав для такого підвищення пенсії. Поряд з цим, зі змісту рішення ЄСПЛ у справі «Філозофенко проти України» слідує, що [PERSON] подала до Суду заяву № 72954/11, у якій скаржилася за ст.1 Першого протоколу до Конвенції на невиплату державою підвищення до пенсії за 2006-2008 роки в повному обсязі. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. У параграфі 16 рішення у справі «Філозофенко проти України ЄСПЛ, вирішуючи прийнятність вимог заявниці про підвищення до пенсії за періоди з 01 січня до 02 квітня 2006 року, з 01 січня до 09 липня 2007 року та з 01 січня до 22 травня 2008 року, послався на рішення у справі «Суханов та Ільченко проти України», у якому він визнав подібні скарги заявників неприйнятними як явно необґрунтовані, оскільки заявники не довели наявності «законного сподівання» на підвищення рівня пенсії протягом зазначених періодів. Відтак Суд не знайшов підстав для іншого висновку у цій справі та так само відхилив вимоги заявниці щодо зазначених періодів як явно необґрунтовані. Водночас, ЄСПЛ, посилаючись також на рішення у справі «Суханов та Ільченко проти України», у параграфах 18 і 19 рішення у справі «Філозофенко проти України» зазначив, що бездіяльність держави, тобто невизначення розміру підвищення до пенсії, яка мала виплачуватися заявникам у період з квітня до грудня 2006 року, становила втручання в їхні права за ст.1 Першого протоколу до Конвенції. Уряд не навів жодних аргументів, щоб пояснити цю бездіяльність, яка тримала заявників у стані невизначеності. Отже, Суд не знайшов жодної причини, чому органи державної влади не вжили жодних дій для визначення розміру підвищення до пенсії заявників, і вважав, що це втручання було необґрунтованим і порушило зазначене положення. ЄСПЛ не знайшов жодних фактів або аргументів, здатних переконати його дійти іншого висновку в цій справі. З огляду на викладене, ЄСПЛ оголосив прийнятною скаргу за ст.1 Першого протоколу до Конвенції щодо періоду з 01 квітня до 31 грудня 2006 року. Відповідно до практики ЄСПЛ, проголошене у першому реченні ст.1 Першого протоколу до Конвенції право на мирне володіння майном означає, що порушення цього права може мати місце і за відсутності прямого або фізичного втручання держави. Так, наприклад, порушення може мати форму позбавлення можливості використовувати власність, ненадання відповідних дозволів (рішення Комісії від 08 лютого 1978 року у справі Paul Henry Wiggins v. the United Kingdom, параграф 33), або інших норм перешкоджання реалізації права власності, що є наслідком застосування законодавства або заходів органів державної влади (рішення від 18 грудня 1996 року у справі Loizidou v. Turkey) Колегія суддів наголошує, що Велика Палата Верховного Суду (по справі № 2-а-13964/08/1570 постанова від 13 січня 2021 року) вважала, що не можна виправдовувати бездіяльність держави щодо захисту прав на мирне володіння майном відсутністю визначеного у національному законодавстві механізму визначення розміру нарахувань соціальних виплат, які належать до нарахувань за приписами закону, оскільки саме у визначенні такого механізму, зокрема, полягає позитивний обов`язок держави та законні очікування особи на отримання виплат, передбачених законом. У разі відсутності дієвого механізму перерахувань передбачених законом соціальних виплат або відсутності передбачених законом видатків на такі виплати не повинен унеможливлюватись захист прав власності позивачки, гарантованих ст.41 Конституції України, і в цьому випадку держава повинна відповідати за невиконання свого позитивного обов`язку шляхом виплати відповідної компенсації, яка може бути визначена, у тому числі, судом (ст.56 Конституції України). Також, у справі «Філозофенко проти України» від 09 січня 2020 року ЄСПЛ наголосив, що його роль не полягає у підміні собою національних органів влади та обчисленні розміру підвищення до пенсії, яке мало бути виплачено заявниці у 2006 році, враховуючи відсутність будь-якого рішення органів державної влади щодо цього. Отже ЄСПЛ у цій справі вважав, що більш доречним був би розгляд цього питання на стадії виконання цього рішення (параграф 24). ЄСПЛ визнає наявність позитивного обов`язку держави щодо запровадження належної системи гарантій права власності та правосуддя (ст.1 Першого протоколу до Конвенції у поєднанні зі ст.6 та 13 Конвенції). При цьому, Велика Палата Верховного Суду по справі № 2-а-13964/08/1570 постановою від 13 січня 2021 року постанову Одеського окружного адміністративного суду від 10 червня 2009 року, постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 01 листопада 2010 року та ухвалу Вищого адміністративного суду України від 18 травня 2011 року скасувала в частині позовних вимог за період з 01 квітня по 31 грудня 2006 року, а справу в цій частині передала на новий розгляд до суду першої інстанції. Наведені обставини у сукупності свідчать про належність до задоволення вимог [PERSON] в період з 01 квітня 2006 року по 31 грудня 2006 року. Також, згідно з п.12 ч.1 ст.71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» (з урахуванням ст.111 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік») призупинено на 2007 рік дію ст.6 Закону. Статтею 111 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» встановлено, що у 2007 році підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, яка виплачується замість пенсії, відповідно до ст.6 Закону виплачується особам, які є інвалідами (крім тих, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), у розмірі 50% від розміру надбавки, встановленої для учасників війни. Рішенням Конституційного Суду України від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007 визнані такими, що не відповідають Конституції України, зокрема, положення ст.71 Закону України «Про державний бюджет на 2007 рік» щодо зупинення дії ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни». Відповідно до п.41 розділу 2 Закону України «Про Державний бюджет на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» текст ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» викладено в наступній редакції: «Дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, виплачується підвищення у розмірі надбавки, встановленої для учасників війни. Ветеранам війни, які мають право на отримання підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, відповідно до цього Закону та Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» дане підвищення провадиться за їх вибором згідно з одним із законів». Рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року №10-рп/2008 визнані такими, що не відповідають Конституції України, зокрема, положення п.41 розділу 2 Закону України «Про Державний бюджет на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України». Зазначені рішення Конституційного Суду України є обов`язковими до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскарженими. Відповідно до ч.2 ст.152 Конституції України, закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. Таким чином, з 09 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року та з 22 травня 2008 року по 31 грудня 2008 року спірні відносини регулюються відповідно до ст.6 Закону, що свідчить про обгрунтоуваність вимог позивача у вказаний період. Що стосується позовних вимог за період з 2009 року по 2011 року, то законами України «Про Державний бюджет України на 2009 рік», «Про Державний бюджет України на 2010 рік» «Про Державний бюджет України на 2011 рік» Кабінету Міністрів України було надано право у 2009-2011 роках встановлювати розміри соціальних виплат, які відповідно до законодавства визначаються залежно від розміру мінімальної заробітної плати, в абсолютних сумах у межах асигнувань, передбачених за відповідними бюджетними програмами. Названі норми передбачають встановлення в абсолютних сумах розмірів лише тих виплат, вихідним критерієм розрахунку яких є розмір мінімальної заробітної плати. Відповідно її дія не поширюється на спірні відносини, оскільки розмір зазначених соціальних виплат згідно із Законом залежить від розміру мінімальної пенсії за віком. Будь-які зміни до ст.6 Закону вказаними Законами України про Державний бюджет України на відповідний рік не вносились, дію цієї статті у вказаних роках зупинено не було. Отже, нарахування та виплата у 2009-2011 роках дітям війни підвищення до пенсії або щомісячного грошового довічного утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, повинні були здійснюватися відповідно до норм Закону. Стосовно строків звернення до суду з позовом, колегія суддів зазначає, що в Конституції України закріплено, що людина визнається найвищою соціальною цінністю в Україні, яка є соціальною і правовою державою, в якій визнається і дію принцип верховенства права(статті 1, 3 та 8). Основний Закон також встановлює, що громадяни України мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх, зокрема, у старості та в інших випадках, передбачених законом; це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків фізичних та юридичних осіб, бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом (стаття 46). Право на соціальний захист відноситься до основоположних прав і свобод, які гарантуються державною і, за жодних умов, не можуть бути скасовані, а їх обмеження не допускається, крім випадків, передбачених Конституцією України (статті 22 та 64). Застосовуючи строки у зазначеній сфері, потрібно розрізняти право особи на соціальний захист та право особи на судовий захист. Право на соціальний захист особи реалізується відповідним суб`єктом владних повноважень, як правило, органом пенсійного фонду за зверненням такої особи з проханням надати певний статус та здійснити відповідні виплати. У випадку якщо особа вважає, що існує спір у публічно-правовій сфері стосовно реалізації її права на соціальний захист, зумовлений протиправними рішеннями, діями або бездіяльність суб`єкта владних повноважень, така особа може звернутися до адміністративного суду з позовом, що буде уже способом реалізації права на судовий захист. Згідно з Конституцією України право особи на соціальний захист гарантується, в першу чергу, статтею 46, а право на судовий захист, зокрема, - статтями 55 та 124. Строки у сфері соціального захисту застосовує відповідний суб`єкт владних повноважень або суд, у випадку визнання рішення, дії чи бездіяльності відповідного суб`єкта протиправними та задоволення позову особи. У свою чергу, строк на звернення до суду застосовується виключно судом, як правило, на етапі прийняття рішення про відкриття провадження в адміністративній справі. Строк звернення до суду стосується виключно питання прийняття до розгляду або відмови у розгляді позовних вимог по суті, але не застосовується для прийняття рішення про задоволення чи не задоволення таких вимог, а також періоду протягом якого такі вимоги підлягають задоволенню. Так, у триваючих правовідносинах суб`єкт владних повноважень протягом певного проміжку часу ухиляється від виконання своїх зобов`язань (триваюча протиправна бездіяльність) або допускає протиправну поведінку (триваюча протиправна діяльність) по відношенню до фізичної або юридичної особи. Прикладом таких правовідносин є правовідносини, що виникають у сфері реалізації прав громадян на соціальних захист (пенсійне забезпечення, виплата заробітної плати тощо). Важливо, що предметом позову в категорії справ стосовно соціального захисту є дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, пов`язані з соціальними виплатами, які можуть бути регулярними, періодичними, одноразовими, обмеженими в часі платежами, а тому строк на соціальний захист та строки звернення до суду залежно також від виду відповідного платежу як форми соціального захисту з боку держави. Відлік строків для звернення з метою реалізації права на соціальний захист розпочинається з моменту отримання відповідним суб`єктом владних повноважень заяви особи, до якого додано пакет необхідних документів. У свою чергу, відлік строків для звернення до суду (у випадку незгоди особи з відповідним рішенням, дією чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень за результатами розгляду зазначеної заяви) розпочинається з моменту коли особа дізналася або повинна була дізнатися про таке порушення своїх прав, крім якщо інше прямо не передбачено законом. При застосуванні строків звернення до адміністративного суду у вказаній категорії справ слід виходити з того, що встановлені процесуальним законом строки та повернення позовної заяви на підставі їх пропуску не можуть слугувати меті відмови у захисті порушеного права, легалізації триваючого правопорушення, в пергу чергу з боку держави. З огляду на позицію Конституційного Суду України, що міститься у рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" і у рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, а також на підставі аналізу положення статті 51 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" колегія суддів дійшла до висновку, що у разі порушення законодавства про пенсійне забезпечення органом, що призначає і виплачує пенсію, адміністративний позов з вимогами, пов`язаними з виплатами сум пенсії за минулий час, у тому числі сум будь-яких її складових, може бути подано без обмеження будь-яким строком. Неможливість обмеження шестимісячним строком обов`язку України як держави забезпечити реалізацію громадянином України свого конституційного право на соціальний захист, підтверджується також встановленим статтями 256 та 257 Цивільного кодексу України трирічним строком позовної давності, який означає строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. У протилежному випадку, обов`язок громадянина, зокрема, у формі майнового зобов`язання перед державою підлягав б судовому захисту протягом 3 років, а такий ж обов`язок держави перед громадянином - 6 місяцями. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 92 Конституції України права і свободи людини і громадянина, гарантії їх здійснення та основні обов`язки повинні визначатися виключно законом, які приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Верховна Рада України може змінити закон лише виключно законом. За таких обставин колегія суддів не погоджується з доводами відповідача, що у разі порушення органом Пенсійного фонду України законодавства про пенсійне забезпечення, слід застосовувати шестимісячний строк звернення до адміністративного суду, встановлений частиною другою статті 122 КАС України, оскільки це матиме наслідком неможливість реалізувати передбачене Законом право пенсіонера на підвищення пенсії за минулий час без обмеження строку у визначеному законодавством розмірі. Наведені висновки по суті узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 19 березня 2019 року, справа №806/1952/18. З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення вказаного позову про визнання протиправними дій, зобов`язання переобчислити пенсію в період з 01 квітня 2006 року по 31 грудня 2006 року, з 09 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року та з 22 травня 2008 року по 31 грудня 2011 року. Отже, при розгляді справи судом першої інстанції частково неправильно надана оцінка фактичним обставинам справи та допущено порушення норм матеріального та процесуального права, тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню в частині з прийняттям нової постанови.

Результат розгляду: partial