Рішення адміністративного суду від 2022-01-25 00:00:00+02

У \~червні 2021 року [PERSON] звернувся в суд із зазначеним позовом, в якому просив визнати противоправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (далі - ГУ ПФУ, пенсійний орган, відповідач) щодо обмеження виплати його пенсії максимальним розміром та зобов`язати відповідача виплатити з 01.01.2019 пенсію перераховану на підставі рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22.06.2020 по справі №1.380.2019.004719 без обмеження максимальним розміром, а також виплатити заборгованість неодержаної частини пенсії однією сумою. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 25.08.2021 у задоволенні адміністративного позову було відмовлено. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, представник позивача Рябініна К.О. подала апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою задовольнити позов повністю. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду ГУ ПФУ здійснило перерахунок пенсії позивача, однак при цьому обмежило її розмір. Наголошує, що на момент призначення позивачу пенсії, положення ч.7 ст.43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» щодо встановлення максимального розміру пенсії втратили чинність, а тому пенсія повинна виплачуватися без обмеження її максимальним розміром. На підставі викладеного, вважає зазначені дії відповідача протиправними та такими, що вчинені не на підставі та не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України. Відповідач не скористався правом подачі відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк. Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції скасуванню з прийняттям постанови про задоволення позовних вимог у повному обсязі, виходячи з наступного. З матеріалів справи видно, що [PERSON] була призначена пенсія відповідно до \~\~Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №2262-ХІІ від 09.04.1992 (далі Закон №2262-ХІІ). Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 22.06.2020 по справі №1.380.2019.004719 ГУ ПФУ було зобов`язано провести перерахунок та виплату (з врахуванням раніше виплачених сум) пенсії [PERSON] на підставі довідки Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про розмір грошового забезпечення №1- 24.2.2/2689/19 від 17.05.2019. На виконання вказаного рішення суду ГУ ПФУ здійснило позивачу перерахунок його пенсії. У підсумку розмір пенсії позивача (з надбавками) склав 20108,00 грн. Розмір пенсії відповідачем обмежено з урахуванням максимального розміру пенсії, а тому фактична сума виплати пенсії склала 17690,00 грн з 01.03.2021. 30.03.2021 [PERSON] звернувся до пенсійного органу із заявою щодо виплати пенсії без обмеження максимальним розміром, проте листом ГУ ПФУ повідомило його про те, що пенсійна виплата з урахуванням максимального розміру пенсії становить 17690,00 грн згідного ст.2 Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи». Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду із зазначеним позовом. Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги в частині зобов`язання здійснити перерахунок пенсії без обмеження максимального розміру, суд першої інстанції виходив з того, що положення норм чинного законодавства, якими обмежувався максимальний розмір пенсії, не визнавались у встановленому порядку Конституційним Судом України такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), отже, є чинними та підлягають застосуванню. Проте, колегія суддів вважає, що до таких висновків суд першої інстанції прийшов з неправильним застосуванням норм матеріального права, виходячи з наступного. Враховуючи вимоги ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн. Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень. Статтею 46 Конституції України громадянам гарантується право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Статтею 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-XII від 20.12.1991 (далі Закон №2011-XII) визначено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Згідно ч.2 ст.9 Закону №2011-ХІІ, до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія);одноразові додаткові види грошового забезпечення. Відповідно до ч.3 ст.9 Закону №2011-ХІІ, грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Спеціальним законом, який регулює правовідносини в сфері пенсійного забезпечення осіб, які перебували на військовій службі, є Закон №2262-ХІІ. Статтею 43 Закону №.2262-ХІІ передбачено, що пенсії особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, та членам їх сімей обчислюються з розміру грошового забезпечення, враховуючи відповідні оклади за посадою, військовим (спеціальним) званням, процентну надбавку за вислугу років, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії в розмірах, установлених законодавством, з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 01 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Питання перерахунку раніше призначених пенсій регламентовано ст.63 Закону №2262-ХІІ, згідно із якою перерахунок раніше призначених пенсій військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом та членам їх сімей у зв`язку із введенням в дію цього Закону провадиться за документами, що є у пенсійній справі, а також додатковими документами, поданими пенсіонерами на час перерахунку. Разом з цим, ст.2 Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» №3668-VІ від 08.07.2011 (з урахуванням змін, внесених Законами №911-VIII від 24.12.2015, №1774-VIII від 06.12.2016 (далі - Закон №3668-VI) визначено, що максимальний розмір пенсії (...) (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною), призначених (перерахованих) відповідно до (...) законів України (...) «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», (...), не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Закон №3668-VІ набрав чинності з 01.10.2011, як передбачено пунктом 1 Прикінцевих та перехідних положень. Відповідно до п.2 Прикінцевих та перехідних положень Закону №3668-VI, обмеження пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) максимальним розміром, встановленим цим Законом, не поширюється на пенсіонерів, яким пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) призначена до набрання чинності цим Законом. Пенсіонерам, яким пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) призначена до набрання чинності цим Законом і в яких розмір пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) перевищує максимальний розмір пенсії (щомісячного довічного грошового утримання), встановлений цим Законом, виплата пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) здійснюється без індексації, без застосування положень частин другої та третьої статті 42 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та проведення інших перерахунків, передбачених законодавством, до того часу, коли розмір пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) відповідатиме максимальному розміру пенсії (щомісячного довічного грошового утримання), встановленому цим Законом. Законом №3668-VI ч.7 ст.43 Закону №2262-ХІІ викладено у такій редакції : «Максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність». Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №911-VIII від 24.12.2015 ч.5 ст.43 Закону №2262-ХІІ доповнено реченням такого змісту : «Тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740 гривень». Проте, зазначене положення в цілому визнано неконституційним відповідно до Рішення Конституційного Суду України №7-рп/2016 від 20.12.2016. Згідно п.2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 №7-рп/2016, зокрема, частина 7 статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» втратила чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Таким чином, з 20.12.2016 ч.7 ст.43 Закону №2262-ХІІ є нечинною. Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №1774-VIII від 06.12.2016, який відповідно до Прикінцевих положень цього Закону, набрав чинності з 01.01.2017, у ч.7 ст.43 Закону №2262-ХІІ слова і цифри «у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року» замінено словами і цифрами «по 31 грудня 2017 року». Крім того, суд враховує, що положення ч.7 ст.43 Закону №2262-ХІІ в цілому визнано неконституційним з 20.12.2016, що в свою чергу вказує на відсутність цієї норми у Законі №2262-ХІІ, а отже зміни, внесені Законом України №1774-VIII від 06.12.2016, з урахуванням рішення Конституційного Суду України № 7-рп/2016 від 20.12.2016, що полягають у зміні слів і цифр є нереалізованими. Отже внесені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №1774-VIII від 06.12.2016 до частини 7 зазначеної статті, яка визнана неконституційною і втратила чинність, зміни (щодо періоду, протягом якого діють обмеження пенсії), самі по собі не створюють підстав для обмеження пенсії, призначеної відповідно до Закону №2262-ХІІ, максимальним розміром. Даного висновку суд апеляційної інстанції дійшов з урахуванням позиції Верховного Суду, викладеної у постановах від 16.10.2018 по справі №522/16882/17, від 31.01.2019 по справі №638/6363/17 та від 12.03.2019 по справі №522/3049/17. При цьому, зазначені висновки суду відповідають висновкам, що наведені у постанові Верховного Суду від 10.09.2021 по справі №300/633/19. Таким чином, з 20.12.2016 (Рішення Конституційного Суду України) обмеження максимальним розміром пенсії є протиправним та відповідно є протиправними дії відповідача щодо обмеження призначеної позивачу пенсії по інвалідності максимальним розміром. Крім того, колегія суддів акцентує увагу на тому, що відповідно до ст.1-1 Закону №2262-XII законодавство про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, базується на Конституції України і складається з цього Закону, Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та інших нормативно-правових актів України, прийнятих відповідно до цих законів. Зміна умов і норм пенсійного забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Закон №2262-XII є спеціальним до спірних правовідносин та саме його норми слід першочергово застосовувати для їх врегулювання. Суттєвою є обставина, що обмеження пенсії військовослужбовців максимальним розміром вже регулювалося ч.7 ст.43 Закону №2262-XII, яка визнана неконституційною з 20.12.2016, а тому неможливо стверджувати, що з вказаної дати виникла ситуація, за якої дане питання попадає під регулювання положень Закону №3668-VI в частині, що не вирішується нормами Закону №2262-XII. Застосування положень Закону №3668-VI по відношенню до військовослужбовців фактично зводить нінащо наслідки прийняття рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 №7-рп/2016, яким фактично встановлено, що обмеження пенсії військовослужбовців максимальним розміром не відповідає ст. 17 Конституції України. Висновки по даній справі не спростовують можливість застосування норм Закону №3668-VI по відношенні до осіб, щодо яких положення про обмеження виплати пенсії в максимальному розмірі встановлено іншими спеціальними Законами, які у встановленому порядку неконституційними не визнано. На думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про протиправність дій відповідача щодо застосування до перерахованої пенсії позивача обмеження десятьма прожитковими мінімумами, установлених для осіб, які втратили працездатність, оскільки положення ч.7 ст.43 Закону України № 2262-ХІІ рішенням Конституційного Суду України від 20.12.2016 року №7-рп/2016 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними). При цьому колегія суддів враховує, що аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 16.04.2020 по справі №620/1285/19, від 09.11.2020 по справі №813/678/18, від 09.02.2021 по справі №640/2500/18. Стосовно доводів апелянта з покликанням на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 21.05.2021 по справі №347/2083/16, колегія суддів зазначає, що згідно висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 30.01.2019 по справі №755/10947/17, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду. За таких обставин, враховуючи висновки, що наведені у постанові Верховного Суду від 10.09.2021 по справі №300/633/19, колегія суддів погоджується із доводами позивача про наявність підстав для задоволення позовних вимог, а доводи відповідача висновків суду першої інстанції не спростовують. За таких обставин, дії пенсійного органу щодо обмеження позивачу пенсії максимальним розміром є протиправними. Отже, суд першої інстанції ухвалив рішення про відмову у задоволенні позову з неправильним застосуванням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому підлягає скасуванню. Порушені права позивача підлягають відновленню шляхом визнання протиправними дій відповідача щодо застосування з 01.01.2019 при розрахунку пенсії позивача обмеження максимального розміру пенсії десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність та зобов`язати відповідача здійснити [PERSON] з 01.01.2019 нарахування та виплату пенсії на підставі рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22.06.2020 по справі №1.380.2019.004719 без обмеження максимальним розміром десятьма прожитковими мінімумами, установлених для осіб, які втратили працездатність, з урахуванням виплачених сум. Що стосується позовних вимог в частині зобов`язання відповідача здійснити виплату недоплаченої частини пенсії однією сумою, суд апеляційної інстанції зазначає наступне. Право на захист - це суб`єктивне право певної особи, тобто вид і міра її можливої (дозволеної) поведінки із захисту своїх прав. Воно випливає з конституційного положення: «Права і свободи людини і громадянина захищаються судом» (ст. 55 Конституції України). Отже, кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання у сфері цивільних, господарських, публічно-правових відносин та за наявності неврегульованих питань. Порушення права означає необґрунтовану заборону на його реалізацію або встановлення перешкод у його реалізації, або значне обмеження можливостей його реалізації тощо. Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Із системного аналізу вказаних норм вбачається, що суд захищає лише порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин. Отже дані позовні вимоги, на думку суду, є передчасними та задоволенню не підлягають. Враховуючи наведені вище норм законодавства та фактичні обставин справи, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції ухвалено рішення з неповним з`ясуванням усіх обставин справи та з неправильним застосуванням норм матеріального права, що у порядку, визначеному статтею 317 КАС України, є підставою для його скасування та прийняття постанови про задоволення позову з огляду на приведені вище підстави. Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.3 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.

Результат розгляду: granted