Рішення адміністративного суду від 2022-07-15 00:00:00+03

[PERSON] звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління соціального захисту населення Павлоградської міської ради, у якому просив: визнати протиправними бездіяльність (дії) Управління соціального захисту населення Павлоградської міської ради щодо відмови [PERSON] у встановленні статусу «особи з інвалідністю внаслідок війни» та видачі посвідчення «особи з інвалідністю внаслідок війни» відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; зобов`язати Управління соціального захисту населення Павлоградської міської ради встановити [PERSON] статус «особи з інвалідністю внаслідок війни» та видати посвідчення «особи з інвалідністю внаслідок війни» відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 жовтня 2021року в задоволені позову відмовлено. Не погодившись з рішенням суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову постанову, якою задовольнити позов в повному обсязі. Справу розглянуто в порядку письмового провадження відповідно до приписів ст. 311 КАС України. Перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено письмовими доказами, наявними в матеріалах справи, [PERSON] з 17.11.1976 по 22.06.1978. проходив військову службу в лавах Радянської Армії, що підтверджується дублікатом військового квитка [NUMBER] . З наявної у матеріалах справи копії Свідоцтва про хворобу від 06.06.1978 №257/0, вбачається, що позивачу військово-лікарською комісією 333 ОВГ Новосибірська встановлено діагноз (далі мовою оригіналу): «Остаточные явления перенесенной нейроинфекции рассеянной органической микросимптоматикой и умеренно выраженным астеническим синдромом» та постановлено наступне: «а) на основании статьи П-б графы І «Расписания болезней и физических недостатков» приказа Министра обороны СССр от 3 сентября 1973 г. №185 - Негоден в мирное время, годен к нестроевой службе в военное время; б) заболевание получено в период прохождения военной службы.» Довідкою серії ДПП-Р-82 №113098 підтверджується, що позивач з 03.06.1985 визнаний інвалідом першої групи безстроково. Згідно з Довідкою до акта огляду МСЕК серії 10 ААБ №005630 від 26.10.2012 за результатами повтороно огляду [PERSON] з 23.10.2012 встановлена перша «А» група інвалідності безстроково з приміткою: захворювання пов`язано з проходженням військової служби. 04.12.2019 позивач звернувся до відповідача із заявою (вх.№877 від 05.12.2019) про видачу посвідчення інваліда армії І групи (прирівняного до інваліда війни) і виплатити пенсію згідно цього статусу. Листом від 10.12.2019 №763/08 Управління соціального захисту населення Павлоградської міської ради «Про розгляд звернення» позивачу повідомлено, що останній перебуває на обліку в Управлінні, в Єдиному державному автоматизованому реєстрі осіб, які мають право на пільги (ЄДАРП), як «особа з інвалідністю з числа військовослужбовців» з 26.04.2005 року. Підставою для взяття на облік є пенсійне посвідчення № [NUMBER] з відміткою про причинний зв`язок з інвалідністю. Статус встановлено відповідно до п. б ст.20 Закону України від 09.04.1992 року № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», а також довідки ЛТЕК (лікарсько-трудової експертної комісії) із зазначенням причинного зв`язку інвалідності з проходженням військової служби. В той же час відповідач у вищевказаному листі повідомив позивача, що ст.7 Закону України від 22.10.1993 року №3551-ХП «Про статус ветеранів війни гарантії їх соціального захисту» визначено перелік осіб, які належать до осіб з інвалідністю внаслідок війни, проте на сьогоднішній день [PERSON] до жодної із перерахованих категорій у вищезазначеній нормі Закону не відноситься, а отже, відповідно, для встановлення останньому статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, в Управління відсутні правові підстави. При цьому відповідач зазначив, що в разі надання [PERSON] довідки медико-соціальної експертної комісії про причинний зв`язок інвалідності позивача з вимогами викладеними у ст.7 Закону №3551- ХП, буде розглянута можливість встановлення [PERSON] відповідного статусу. Додатково відповідачем вказано, що позивач, як особа з інвалідністю І групи «А» перебуває на обліку у Павлоградському відділі обслуговування громадян (сервісний центр) управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області з 09.06.1980 року та отримує відповідну пенсію, призначену відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 №2263-ХІІ. Стосовно отримання посвідчення, повідомлено, що за інформацією Пенсійного фонду, позивач має в наявності пенсійне посвідчення, у якому зазначена причина інвалідності: «інвалід армії». Зазначений документ виданий установою, яка безпосередньо призначає та здійснює виплату пенсії позивачу, а саме, Пенсійним фондом. Враховуючи, що [PERSON] не перебуває на обліку в Управлінні та не отримує жодних соціальних виплат, рекомендовано за вирішенням усіх питань, пов`язаних з отриманням пенсії, звертатись безпосередньо до вищезгаданої установи. Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач правомірно відмовив позивачу у встановлені статусу «особи з інвалідністю внаслідок війни» та видачі відповідного посвідчення відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частиною 5 статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей. Правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.93 року №3551 -XII (далі - Закон №3551-XII). Згідно з ч. 1 ст. 7 Закон №3551-XII до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать особи з числа військовослужбовців діючої армії та флоту, партизанів, підпільників, працівників, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків) чи пов`язаних з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з`єднаннях, підпільних організаціях і групах та інших формуваннях, визнаних такими законодавством України, в районі воєнних дій, на прифронтових дільницях залізниць, на спорудженні оборонних рубежів, військово-морських баз та аеродромів у період громадянської та Другої світової воєн або з участю в бойових діях у мирний час. Нормами ч. 2 ст. 7 Закону №3551-XII доповнено перелік осіб з інвалідністю внаслідок війни передбачений частиною 1 даної статті. Зокрема, згідно п. 1 та 2 ч. 2 ст.7 Закону №3551-ХІІ до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа: військовослужбовців, осіб вільнонайманого складу, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання інших обов`язків військової служби, пов`язаних з перебуванням на фронті в інші періоди, з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, з участю у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, іншим ураженням ядерними матеріалами; осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ і органів Комітету державної безпеки колишнього Союзу PCP, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України та інших військових формувань, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання службових обов`язків, ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, участі у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, інших уражень ядерними матеріалами. Таким чином з положень ст. 7 Закону №3551-XII вбачається, що до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать виключно особи з числа військовослужбовців діючої армії та інші, які одержали інвалідність під час захисту Батьківщини, або ж виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків) чи пов`язаних з перебуванням на фронті, в районі воєнних дій. Разом із тим, для визначення права на встановлення статусу «інвалід війни» підлягає встановленню те, що по-перше. особа, яка претендує на встановлення такого статусу, є особою з числа осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ і органів Комітету державної безпеки колишнього Союзу PCP, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України та інших військових формувань; по-друге, те що такій особі встановлено інвалідність внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання службових обов`язків, ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, участі у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, інших уражень ядерними матеріалами. Наведений правовий висновок сформований Верховним Судом у постанові від 18.11.2020 у справі № 1140/2362/18, який в силу ч.5 ст.242 КАС України підлягає обов`язкову застосуванню до спірних правовідносин. Водночас, частиною 7 статті 2 Закону України від 25.03.1992 № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (тут і далі також - в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що строкову військову службу громадяни України проходять відповідно до законів України у Збройних Силах України та інших військових формуваннях з метою здобуття військово-облікової спеціальності, набуття практичних навичок і умінь для збройного захисту Вітчизни. При цьому, суд зазначає, що проходження строкової служби з метою здобуття військово-облікової спеціальності, набуття практичних навичок і умінь, не є тотожним участі в бойових діях та захисту Батьківщини в розумінні статті 7 Закону №3551-XII. Крім того, поняття «обов`язків військової служби», в Законі №3551-ХІІ є невід`ємно пов`язаним з пораненням, контузією, каліцтвом, захворюванням, одержаними під час захисту Батьківщини та виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків), про що йдеться у ч.1 ст.7 Закону №3551 -XII. Віднесення особи до інваліда війни відповідно до ст. 7 Закону №3551-XII безпосередньо пов`язано з визначенням самого поняття «ветеран війни», яке міститься у статті 4 цього Закону. Аналогічне трактування поняття «обов`язків військової служби» наведене у постанові Верховного Суду України від 06.11.2013 у справі №21-377а13 та у постанові Верховного Суду від 18.11.2020 у справі № 1140/2362/18. Так, відповідно до приписів ч.1 ст. 4 Закону № 3551-ХІІ ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать, зокрема, особи з інвалідністю внаслідок війни. З аналізу наведених норм вбачається, що для встановлення статусу «особи з інвалідністю внаслідок війни» необхідно з`ясувати саму причину інвалідності, зокрема чи дійсно вона пов`язана з виконанням обов`язків військової служби в контексті статті 7 Закону № 3551-ХІІ (під час воєнних дій), адже в іншому випадку особа не може вважатись інвалідом війни. Відповідно до п. 12 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 року №1317, причинний зв`язок інвалідності колишніх військовослужбовців з перебуванням на фронті або з виконанням ними інших обов`язків військової служби встановлюється на підставі документів, виданих військово-лікувальними закладами, а також інших документів, що підтверджують факт отримання поранення (захворювання). Згідно пунктів 1.1, 2.1 Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 14.08.2008 року №402, зареєстрованого Міністерством юстиції України 17.11.2008 року за № 1109/15800 (далі - Положення №402; в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин), військово-лікарська експертиза визначає придатність за станом здоров`я до військової служби призовників, військовослужбовців та військовозобов`язаних, установлює причинний зв`язок захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) та визначає необхідність і умови застосування медико-соціальної реабілітації та допомоги військовослужбовцям. Для проведення військово-лікарської експертизи створюються військово-лікарські комісії (далі - ВЛІ<), штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі). Штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі) ВЛК (лікарсько-льотні комісії (далі - ЛЛК)) приймають постанови. Постанови ВЛК (ЛЛК) оформлюються свідоцтвом про хворобу, довідкою військово- лікарської комісії, протоколом засідання військово-лікарської комісії з визначення причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця. Постанови штатних та позаштатних ВЛК обов`язкові до виконання. Відповідно до підпункту «а» пункту 21.5 Положення №402 постанови ВЛК про причинний зв`язок захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв, якщо поранення (травма, контузія, каліцтво) одержане військовослужбовцем під час захисту Батьківщини або виконання обов`язків військової служби під час служби у складі діючої армії і флоту у роки Громадянської війни, Великої Вітчизняної війни та війни з Японією (Другої світової війни), участі у бойових діях з розмінування боєприпасів часів Великої Вітчизняної війни (Другої світової війни), а також при безпосередній охороні державного кордону чи суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні у складі прикордонного наряду, екіпажу' корабля (катера), екіпажу літака (вертольота) або під час проведення оперативно-розшукових заходів, або здійснення самостійно чи в складі підрозділу відбиття збройного нападу чи вторгнення на територію України військових груп і злочинних угрупувань, ВЛК приймає постанову у такому формулюванні: «Поранення (контузія, травма, каліцтво) ТАК, пов`язане із захистом Батьківщини». Водночас, якщо поранення (контузія, травма, каліцтво) одержане (крім випадків протиправного діяння) у разі фактичного виконання службових обов`язків під час проходження військової служби в частинах, які не входили до складу діючої армії, то відповідно до підпункту «б» пункту 21.5 Положення ВЛК приймає постанову у такому формулюванні: «Поранення (контузія, травма, каліцтво) ТАК, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби». За змістом пункту 21.12 Положення №402 причинний зв`язок захворювань (поранень) у колишніх військовослужбовців, які пройшли медичний огляд раніше, у ВЛК розформованих військових або прикордонних округів, груп військ, родів військ, визначають (переглядають) штатні ВЛК за територіальним принципом, де проживають колишні військовослужбовці, у межах територіальної відповідальності штатних ВЛК. Пунктом 21.13 Положення №402 визначено, що у разі відсутності у свідоцтві про хворобу або інших військово-медичних документах постанови ВЛК про причинний зв`язок захворювань (поранень), неналежного їх оформлення або незгоди з постановою, а також у разі наявності в документах записів про звільнення із Збройних Сил України «через хворобу чи за станом здоров`я» військовий комісаріат направляє документи осіб, звільнених з військової служби, на розгляд до штатної ВЛК за територіальним принципом. За наявності підстав для зміни (перегляду.) постанови ВЛК про причинний зв`язок захворювання, поранення, зазначених у свідоцтві про хворобу (довідці ВЛК), постанова ВЛК при прийнятті нової постанови підлягає скасуванню (відміні). Постанова ВЛК оформляється протоколом засідання штатної ВЛК щодо встановлення причинного зв`язку захворювань (поранень). Визначальною ознакою категорії осіб, які відносяться до «осіб з інвалідністю внаслідок війни», є те, що такі особи безпосередньо брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. Крім того, обов`язковою умовою для надання статусу «особи з інвалідністю внаслідок війни» є наявність відповідної постанови ВЛК із висновком про те, що поранення (контузія, травма, каліцтво) пов`язане із захистом Батьківщини. Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 30.09.2019 у справі №824/32/19-а, від 18.11.2020 у справі №1140/2362/18, від 02.04.2021 у справі №0540/9350/18-а та відповідно до вимог ч.5 ст. 242 КАС України враховується при вирішені цієї справи. В той же час зі свідоцтва про хворобу від 06.06.1978 №257/0, довідки серії ДПП-Р-82 №113098 та довідки до акта огляду МСЕК серії 10 ААБ №005630 від 26.10.2012 [PERSON] на час звернення до відповідача встановлена І група інвалідності безстроково у зв`язку із захворюванням, яке пов`язано з проходженням військової служби. Доказів прийняття ВЛК постанови щодо позивача у формулюванні: «Поранення (контузія, травма, каліцтво) ТАК, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби» щодо [PERSON] станом на день судового розгляду матеріали справи не містять. Колегія суддів, враховуючи, що позивачу, відповідно до свідоцтва про хворобу від 06.06.1978 №257/0, довідки серії ДПП-Р-82 №113098 та довідки до акта огляду МСЕК серії 10 ААБ №005630 від 26.10.2012, встановлена І група інвалідності у зв?язку із захворювання, яке пов?язано з проходженням військової служби, а не із захворюванням, одержаним саме під час виконання службових обов?язків, як про це зазначено у п.2 ч.2 ст. 7 Закону № 3551-ХІІ дійшла висновку, що відповідачем правомірно відмовлено позивачу у встановленні статусу «особа з інвалідністю внаслідок війни» та видачі відповідного посвідчення. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, та з наведених підстав висновків суду першої інстанції не спростовують. Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Таким чином, з урахуванням викладеного колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення. Оскільки ця справа є справою незначної складності у розумінні частини 6 статті 12 КАС України, розглянута за правилами спрощеного позовного провадження та не відноситься до справ, які відповідно до КАС України розглядаються за правилами загального позовного провадження, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Результат розгляду: denied