Рішення адміністративного суду від 2023-06-19 00:00:00+03

у липні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Військової частини [NUMBER] та Військової частини [NUMBER] про визнання протиправною бездіяльності відповідачів щодо непроведення своєчасного остаточного розрахунку при звільненні з військової служби позивача та зобов`язання відповідачів нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.02.2020 року по 24.06.2021 року. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідно до вимог чинного законодавства на день звільнення, тобто станом на 16.06.2019 року, позивача повинні були б розрахувати по усім видам забезпечення. Однак остаточний розрахунок з позивачем відбувся лише 24.06.2021 року на виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 23.04.2021 року у справі № 120/8097/20-а. Позивач, вважаючи що має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, звернувся до відповідача з відповідною заявою, проте останній відмовив у здійсненні виплати середнього заробітку, вказуючи, що розрахунок середнього заробітку для військовослужбовців не передбачений. Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 02 листопада 2021 року позов задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини [NUMBER] та Військової частини [NUMBER] щодо непроведення своєчасного остаточного розрахунку при звільненні з військової служби [PERSON] . Зобов`язано Військову частину [NUMBER] та Військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.02.2020 року по 24.06.2021 року. Не погоджуючись з вказаним рішенням, Військова частина [NUMBER] звернулася із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог. В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що у цій справі не можуть бути застосовані норми ст.117 КЗпП України. 15.05.2023 до суду надійшли додаткові пояснення до апеляційної скарги від Військової частини [NUMBER] . Позивач правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористалася, що в силу вимог ч.4 ст.304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги законність та обґрунтованість судового рішення, повноту встановлення обставин справи, застосування норм матеріального і процесуального права, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних мотивів. Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, позивач проходив військову службу на посаді начальника наземного запитувача радіолокаційної станції військової частини [NUMBER] та згідно наказу командира військової частини [NUMBER] (по особовому складу) від 07.06.2019 року № 31-рс був звільнений з військової служби та згідно наказу командира військової частини [NUMBER] (по стройовій частині) від 18.06.2019 року № 138 був виключений зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення з 16.06.2019 року. Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 23.04.2021 року у справі №120/8097/20-а визнано протиправною бездіяльність військової частини [NUMBER] та військової частини [NUMBER] , що полягає у не проведенні нарахування та виплати [PERSON] індексації грошового забезпечення у період з 04 серпня 2016 року по 28 лютого 2018 року включно; зобов`язано військову частину [NUMBER] та військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити [PERSON] індексацію грошового забезпечення за період з 04 серпня 2016 року по 28 лютого 2018 року включно. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Позивачеві, на виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 23.04.2021 року справі № 120/8097/21-а 24.06.2021 року зараховано на картковий рахунок індексацію грошового забезпечення у сумі 5 646 грн. 19 коп. Оскільки розрахунок з позивачем станом на день виключення зі списків особового складу 16.06.2019 року не був здійснений, а відбувся лише 24.06.2021 року, останній, звернувся до суду з даним позовом. Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем при виключенні 16.06.2019 року позивача зі списків військової частини та всіх видів забезпечення останньому не виплачено всіх належних сум, адже при розрахунку таких сум відповідачем не було виплачено індексацію грошового забезпечення. Отже, відповідачем допущено протиправні дії щодо не нарахування та не виплати позивачеві середнього заробітку за період затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні. Колегія суддів лише частково погоджується з позицією суду першої інстанції, з огляду на наступне. Спеціальним законодавством, яке регулює грошове забезпечення військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, тому, суд дійшов висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31.10.2019 у справі №2340/4192/18 (адміністративне провадження №К/9901/24531/19). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 5 стаття 242 Кодексу адміністративного судочинства України). Отже, доводи апеляційної скарги відповідача щодо відсутності підстав для застосування до спірних відносин норм КЗпП України є необґрунтованими. Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу. За приписами ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму. За приписами ч.1 ст.117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Зі змісту зазначених законодавчих норм слідує, що умовами застосування ч.1 ст.117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Згідно із ч.2 ст.117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. У постанові Верховного Суду від 26.02.2020 у справі №821/1083/17 (провадження №11-1329апп18) зроблено висновок, що "Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.". З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає помилковими доводи апелянта про те, що у спірному випадку на нього не поширюється відповідальність, передбачена ст.117 КЗпП України. Колегія суддів приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що питання відповідальності за затримання розрахунку при звільненні не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. У той же час такі питання врегульовані КЗпП України. За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Отже, після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Враховуючи наведене, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи КЗпП України. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 13 лютого 2020 року по справі №813/356/16. Враховуючи наведене, позивач має право на виплату йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні згідно статті 117 КЗпП України. Підставою цього є те, що при звільненні відповідач не провів повного розрахунку. Таким чином, враховуючи, що непроведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, а саме: виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати індексації грошового забезпечення. За змістом Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовцям обчислюється у календарних днях. Як слідує з матеріалів справи, остаточний розрахунок з позивачем відбувся 24.06.2021, коли відповідач виплатив заборгованість по індексації грошового забезпечення у сумі 5646,19 грн. Відповідно до ч.3 ст.24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України. День звільнення є останнім робочим днем, який відповідним чином обліковується та оплачується на рівні звичайного робочого дня (вказана правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 24.10.2019 у справі №821/1226/16). Відповідно до пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок №100), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно з пунктом 5 розділу IV Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Визначаючись щодо розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів зважає на таке. Так, судом першої інстанції було вірно враховано, що рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 19.02.2020 року у справі № 120/1988/20-а визнано протиправною бездіяльність військової частини [NUMBER] та військової частини [NUMBER] ненарахування та невиплати [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 16.06.2019 року по 19.02.2020 року та зобов`язано військову частину [NUMBER] та військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.06.2019 року по 19.02.2020 року. Відтак, суд першої інстанції прийшов до переконання, що належним способом захисту прав позивача слугуватиме зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити [PERSON] середній заробіток за період затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні із служби за період з 20.02.2020 по 24.06.2021. Разом з тим, як зазначалося вище, судом першої інстанції допущено помилку при розрахунку періоду затримки, за який належить позивачу виплатити середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні, оскільки строк затримки розрахунку складає 490 календарних днів. Відповідно до розрахунку середньоденного та середньомісячного грошового забезпечення [PERSON] середньоденний розмір грошового забезпечення позивача становить 412,72 коп. У справі що розглядається, колегія суддів звертає увагу на те, що розмір середнього заробітку за спірний період сягає 202232 грн. 80 коп. (412,72 грн. х 490 днів), що є неспівмірним. На необхідності застосування судом критеріїв зменшення розміру середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні йдеться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц. За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені у вказаній постанові, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. При вирішенні даного питання суд враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати. Вказаний підхід застосований Верховним Судом у складі Касаційного адміністративного суду у постановах від 30 жовтня 2019 року у справі №806/2473/18, від 12 серпня 2020 року у справі №400/3151/19 та ряду інших. За приписами ч.5 ст.242 КАС України при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Суд зазначає, що істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 5646,19 грн. (сума виплат за судовим рішенням) / 202232,8 грн. (середній заробіток за весь час затримки розрахунку, що підлягав би виплаті) = 0,03. Відтак, розмір середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку при звільненні становить 6066,2 грн. (412,72 грн. (середньоденний розмір заробітної плати позивача) х 0,03 (істотність частки) х 490 (кількість календарних днів за період з 20.02.2020 по 23.06.2021. Отже, з врахуванням принципу справедливості та співмірності, а також враховуючи, що належним в даному випадку способом відновлення порушеного права позивача слугувати стягнення відповідної суми компенсації, з відповідача слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 6066,2 грн., що вказує на наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення суду, оскільки останнє не містить належних розрахунків суми відшкодування та судом першої інстанції обрано помилковий спосіб захисту порушеного права позивача. Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору в повному обсязі встановив фактичні обставини справи, однак обрав неналежний спосіб відновлення порушеного права позивача, у зв`язку із цим рішення суду першої інстанції необхідно скасувати. Відповідно до п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Згідно зі ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення зокрема є, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. За таких обставин, колегія суддів вважає, що необхідно скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову про часткове задоволення позову.

Результат розгляду: partial