Рішення адміністративного суду від 2022-10-13 00:00:00+03

[PERSON] звернулась до Черкаського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Лисянської селищної ради, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Фермерське господарство «Престиж Агролюкс», в якому, з урахуванням змін, просила: - визнати протиправною бездіяльність Лисянської селищної ради, що полягає у не розгляді клопотання [PERSON] від 01.12.2021 у місячний строк і не прийнятті жодного із рішень, передбачених частиною сьомою статті 118 ЗК України про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства земельної ділянки орієнтовною площею 2,00 га (сільськогосподарські угіддя - рілля) за рахунок земель сільськогосподарського призначення у межах населеного пункту на території Лисянської селищної ради за рахунок земельної ділянки з кадастровим номером 7122855100:03:001:0554 (цільове призначення: 01.02 для ведення фермерського господарства, категорія земель: землі сільськогосподарського призначення, площа земельної ділянки: 23,104 гектарів), що перебуває в оренді у фермерського господарства «Престиж Агролюкс» (код ЄДРПОУ 36777704), у межах норм безоплатної приватизації, або про мотивовану відмову у наданні дозволу; - зобов`язати Лисянську селищну раду в місячний строк з дня набрання рішенням законної сили розглянути клопотання [PERSON] від 01.12.2021 і прийняти одне із рішень, передбачених частиною сьомою ст. 118 ЗК України про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства земельної ділянки орієнтовною площею 2,00 га (сільськогосподарські угіддя - рілля) за рахунок земель сільськогосподарського призначення в межах населеного пункту на території Лисянської селищної ради за рахунок земельної ділянки з кадастровим номером 7122855100:03:001:0554 (цільове призначення: 01.02 для ведення фермерського господарства, категорія земель: землі сільськогосподарського призначення, площа земельної ділянки: 23.104 гектарів), що перебуває в оренді у фермерського господарства «Престиж Агролюкс» (код ЄДРПОУ 36777704), у межах норм безоплатної приватизації, або про мотивовану відмову у наданні дозволу; - встановити Лисянській селищній раді місячний строк з дня набрання рішенням законної сили для подання звіту про виконання рішення. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач всупереч вимогам чинного законодавства протиправно не розглянув клопотання позивача та не прийняв обґрунтованого та вмотивованого рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою про відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства або мотивовано не відмовив. Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 09 березня 2022 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Лисянської селищної ради, що полягає у не розгляді клопотання [PERSON] від 01.12.2021 у місячний строк і не прийнятті жодного із рішень, передбачених частиною сьомою статті 118 ЗК України про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства земельної ділянки орієнтовною площею 2,00 га (сільськогосподарські угіддя - рілля) за рахунок земель сільськогосподарського призначення в межах населеного пункту на території Лисянської селищної ради за рахунок земельної ділянки з кадастровим номером 7122855100:03:001:0554 (цільове призначення: 01.02 для ведення фермерського господарства, категорія земель: Землі сільськогосподарського призначення, площа земельної ділянки: 23,104 гектарів), що перебуває в оренді у фермерського господарства «Престиж Агролюкс» (код ЄДРПОУ 36777704), в межах норм безоплатної приватизації, або про мотивовану відмову у наданні дозволу. Зобов`язано Лисянську селищну раду розглянути клопотання [PERSON] від 01.12.2021 і прийняти одне із рішень, передбачених частиною сьомою статті 118 ЗК України про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства земельної ділянки орієнтовною площею 2,00 га (сільськогосподарські угіддя - рілля) за рахунок земель сільськогосподарського призначення в межах населеного пункту на території Лисянської селищної ради за рахунок земельної ділянки з кадастровим номером 7122855100:03:001:0554 (цільове призначення: 01.02 для ведення фермерського господарства, категорія земель: землі сільськогосподарського призначення, площа земельної ділянки: 23.104 гектарів), що перебуває в оренді у фермерського господарства «Престиж Агролюкс» (код ЄДРПОУ 36777704), в межах норм безоплатної приватизації, або про мотивовану відмову. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. У той же час, 24.03.2022 вх. 9732/22 до Черкаського окружного адміністративного суду надійшла заява представника [PERSON] - адвоката Слободянюка А.І. про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу в сумі 22 363,33 (двадцять дві тисячі триста шістдесят три гривні тридцять три копійки). Додатковим рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 04 квітня 2022 року заяву адвоката Слободянюка А.І. від 24.03.2022 про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу задоволено частково. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань виконавчого комітету Лисянської селищної ради на користь [PERSON] судові витрати на правничу допомогу у сумі 2500 (дві тисячі п`ятсот) гривень. В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким у задоволенні заяви про ухвалення додаткового судового рішення - відмовити. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що виконавчий комітет Лисянської селищної ради не є стороною по справі, тому стягнення витрат на правничу допомогу є неправомірним. На думку апелянта, між позивачем та виконавчим комітетом Лисянської селищної ради не виникало жодних правовідносин, тому підстави для стягнення судових витрат - відсутні. У відзиві на апеляційну скаргу позивачем зазначено про те, що оскільки Лисянська селищна рада затверджує місцеві бюджети, уповноважена на здійснення витрат бюджету, але безпосередньо фінансових ресурсів не має, а такі ресурси закріплено за виконавчим органом Лисянської селищної ради, який і є розпорядником коштів бюджету міської ради, до виконавчого комітету віднесено виконання місцевого бюджету, тому слід стягнути витрати на правничу допомогу саме з виконавчого комітету Лисянської селищної ради. Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження. Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку. Приймаючи додаткове рішення, суд першої інстанції виходив з того, що з огляду на часткове задоволення позову, наявні підстави про стягнення з виконавчого комітету Лисянської селищної ради 2500 грн на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу пропорційно до частини задоволених вимог від суми вартості 5000 грн за складання та подання позовної заяви. Колегія суддів не погоджується у повній мірі з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке. Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У силу вимог частини першої та третьої статті 143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі. Якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Відповідно до частин четвертої-п`ятої вказаної статті для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше п`ятнадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, передбаченому частиною третьою цієї статті, суд виносить додаткове рішення в порядку, визначеному статтею 252 цього Кодексу. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 252 Кодексу адміністративного судочинства України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Згідно із частиною третьою статті 252 Кодексу адміністративного судочинства України додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. Стаття 59 Конституції України гарантує кожному право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Відповідно до п. 11 Перехідних положень Конституції України представництво відповідно до п. 3 частини першої ст. 131-1 та ст. 131-2 цієї Конституції виключно прокурорами або адвокатами у Верховному Суді та судах касаційної інстанції здійснюється з 01 січня 2017 року; у судах апеляційної інстанції - з 01 січня 2018 року; у судах першої інстанції - з 01 січня 2019 року. Наведені положення Основного Закону до 01 січня 2019 року гарантують кожному громадянину України, іноземцям та особам без громадянства, які перебувають на території України, право на правову допомогу та вибір захисника своїх прав - особу, яка є фахівцем у галузі права і на законних підставах має право надавати таку допомогу особисто. Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. У відповідності до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Частиною другою вказаної статті передбачено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору. Згідно з положеннями статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу. Частиною третьою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку її до розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина четверта статті 134 КАС України). Аналіз вимог статті 134 КАС України дає підстави для висновку, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. При цьому, правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначає Закон України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон №5076-VI). Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Згідно зі статтею 13 Закону №5076-VI адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою. Адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, може відкривати рахунки в банках, мати печатку, штампи, бланки (у тому числі ордера) із зазначенням свого прізвища, імені та по батькові, номера і дати видачі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю. Статтею 30 Закону №5076-VI передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц (провадження №14-382цс-19). З матеріалів справи вбачається, що 29 листопада 2017 року між позивачем та адвокатом Слободянюком А.І. укладено договір про надання правничої (правової) допомоги №37. На підтвердження наданих послуг згідно вказаного договору позивачем було надано: акт приймання-пердачі (виконаних робіт) та понесених витрат до договору про надання правничої (правової) допомоги від 29.11.2021 №37, опис робіт (надання послуг), довідку адвоката Слободянюка А.І. від 23.03.2022 про оплату послуг у сумі 22363,33 грн, проте документів відображення в податковому обліку доходів від здійснення адвокатом діяльності та/або публічної звітності та/або роздруківки з ресурсів електронного кабінету платника податку та/або доказів на підтвердження витрат на проїзд та/або часу у дорозі до суду не надано. При цьому, у акті наданих послуг від 29.11.2021 №37 вказаний такий опис робіт: усна консультація з вивченням документів невеликої складності (1 дія) - 800 грн; ознайомлення з матеріалами справи пошук та аналіз судової практики (1 дія) - 2 500 грн; розробка стратегії юридичного захисту (1 дія) -1 500 грн; складання та подання позовної заяви (1 документ) - 5000 грн; складання та подання заяви про намір подати заяву про розподіл витрат (1 документт) - 800 грн; складання та подання до суду заяви про відкладення розгляду справи (2 документи) -1800 грн; складання та подання до суду заяви про зміну предмету позову (1 документ) - 800 грн; витрати на проїзд (2 дії) - 460 грн; час в дорозі до судового засідання (4 години) - 2000 грн; участь у судовому засіданні (25 хв.) - 370 грн; очікування судового засідання (40 хв.) - 533 грн 33 коп; складання та подання клопотання (1 документ)-800; складання та подання заперечення на відзив (1 документ) - 3000; складання та подання письмових пояснень (1 документ) - 1000; складання та подання заяви про розподіл витрат (1 документ) - 1000 грн: загальна сума витрат на професійну правничу допомогу склала 22 363 грн 33 коп. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. У пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму. У той же час, колегія суддів зауважує, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. В контексті наведеного положення законодавства покладають обов`язок доведення неспівмірності понесених витрат на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідач, як особа, яка заперечує зазначений позивачем розмір витрат на оплату правничої допомоги, зобов`язаний навести обґрунтування та надати відповідні докази на підтвердження його доводів щодо неспівмірності заявлених судових витрат із заявленими позовними вимогами. Аналогічна правова позиція, висловлена Верховним Судом у постанові від 25 лютого 2020 року у справі № 813/1966/18. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц вказала на виключення ініціативи суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Крім того, Верховний Суд у додатковій постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 826/841/17 зазначив, що метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої прийняте рішення понесених збитків, але і у певному сенсі має спонукати суб`єкта владних повноважень утримуватися від подачі безпідставних заяв, скарг та своєчасно вчиняти дії, необхідні для поновлення порушених прав та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин. Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. До того ж, Верховний Суд у постановах від 22 квітня 2020 року у справі № 440/1757/19 та від 24 квітня 2020 року у справі № 400/478/19 дійшов висновку про те, що зменшення розміру витрат на оплату правничої допомоги адвоката здійснюється судом за клопотанням відповідача. У свою чергу, відповідачем надано заперечення на заяву про розподіл судових витрат, де зазначив, що розмір судових витрат необґрунтований, непропорційний до предмету спору та задоволених позовних вимог, позаяк представник позивача - Слободянюк А.І. не вчиняв жодних дій досудового вирішення спору та врегулювання спору мирним шляхом. При цьому, суб`єкт владних повноважень звертає увагу на те, що у заяві про розподіл судових витрат адвокат Слободянюк А.І. просить стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з виконавчого комітету Лисянської селищної ради (площа Миру, 30, смт. Лисянка, Черкаська область, 19300, код ЄДРПОУ 04410982), проте відповідачем у справі є Лисянська селищна рада (площа Миру, 30, смт. Лисянка, Черкаська область, 19300, код ЄДРПОУ 26424996). Так, виконавчий комітет Лисянської сільської ради не є правонаступником Лисянської сільської ради, позаяк є різними юридичними особами, які діють самостійно відповідно до визначених Законом України «Про місцеве самоврядування» повноважень, тому відповідач просить відмовити у задоволенні заяви про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу. За правилами частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. У силу вимог частини першої статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Згідно статті 11 Закону України «Про місцеве самоврядування» виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи. Виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади. Таким чином, беручи до уваги, що відповідачем у даній справі виступає Лисянська селищна рада, тому судові витрати підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань саме відповідача - Лисянської селищної ради. З огляду на часткове задоволення позовних вимог, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що витрати на правничу допомогу в сумі 2500,00 грн. підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Лисянської селищної ради. Таким чином, з урахуванням наведених норм права, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції правильно вирішив справу по суті, однак з помилковим застосуванням норм процесуального законодавства в частині стягнення судових витрат з виконавчого комітету Лисянської селищної ради, а не за рахунок бюджетних асигнувань відповідача - Лисянської селищної ради. Відповідно до статті 317 КАС України підставами для, зокрема, зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Частиною четвертою вказаної статті закріплено, що зміна судового рішення може полягати у доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини. На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального права, однак допустив порушення норм процесуального права під час вирішення питання розподілу судових витрат, колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для зміни рішення суду першої інстанції.

Результат розгляду: partial