Рішення адміністративного суду від 2022-07-20 00:00:00+03

13 липня 2021 р. [PERSON] звернувся до суду з адміністративним позовом до \~\~Головного управління ДПС у Запорізькій області \~\~в якому просив: - визнати протиправними дії Головного управління ДПС у Запорізькій області щодо автоматичного нарахування сум зі сплати єдиного внеску в інтегрованій картці платника податку [PERSON] та зобов`язати Головне управління ДПС у Запорізькій області скасувати існуючу суму автоматичного нарахування сум зі сплати єдиного внеску в інтегрованій картці платника податку [PERSON] , яка станом на 08.07.2021 за даними електронного кабінету становить 37 788,74 грн.; - визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 25.06.2021 №Ф-55960-50 щодо оплати заборгованості зі сплати єдиного внеску, штрафів, пені у сумі 25 306,00 грн. Рішенням \~Запорізького окружного адміністративного суду від 08 грудня 2021 р. у справі № 280/5999/21 адміністративний позов \~\~ [PERSON] \~до \~Головного управління ДПС у Запорізькій області про визнання протиправною та скасування вимоги, визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено частково. Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДПС у Запорізькій області про сплату боргу (недоїмки) від 25.06.2021 №Ф-55960-50 в частині, якою від [PERSON] вимагається сплатити єдиний внесок в сумі 21 860 гривень 61 коп. Визнано протиправними дії Головного управління ДПС у Запорізькій області \~щодо нарахування єдиного внеску в сумі 21 860 гривень 61 коп. в інтегрованій картці платника податку [PERSON] . Зобов`язано Головне управління ДПС у Запорізькій області \~здійснити коригування даних в інтегрованій картці платника податку [PERSON] за платежем «Єдиний соціальний внесок, що сплачується фізичними особами-підприємцями, у тому числі тими, які обрали спрощену систему оподаткування, та особами, які провадять незалежну професійну діяльність» шляхом виключення суми у розмірі 21 860 гривень 61 коп. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 908 гривень 00 копійок присуджено на користь [PERSON] за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Запорізькій області. Судові витрати зі сплати витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката у розмірі 1 000 гривень 00 копійок присуджено на користь [PERSON] \~за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Запорізькій області. У стягненні на користь [PERSON] з Головного управління ДПС у Запорізькій області судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката у розмірі 4 500,00 грн. відмовлено. Не погодившись з рішенням суду, [PERSON] \~подано апеляційну скаргу, згідно якої особа, яка подає апеляційну скаргу просить скасувати рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 08 грудня 2021 р. у справі № 280/5999/21, як таке що винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вважає, що суд не врахував, що у місяці, коли роботодавець не сплачував за позивача страхові внески останній продовжував бути найманим працівником, проте знаходився у відпустці без збереження \~\~заробітної плати у зв`язку з карантином, а отже останній не мав можливості сплачувати страхові внески, оскільки не здійснював господарську діяльність як ФОП. Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, внаслідок наступного. Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного перегляду справи, 25.06.2021 Головним управлінням ДПС у Запорізькій області сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-55960-50, відповідно до якої станом на 31.05.2021 заборгованість [PERSON] зі сплати єдиного внеску становить 25306,00 грн., в т.ч. недоїмка 24839,04 грн., штрафи 263,82 грн., пеня 203,14 грн. Вимогу контролюючим органом сформовано на підставі автоматичних нарахувань єдиного соціального внеску в інтегрованій картці платника податків позивача, а саме: - з терміном сплати до 09.02.2018 в сумі 8448,00 грн. (нарахування здійснено одноразово за 2017 рік); - з терміном сплати 19.04.2018 в сумі 2457,18 грн. (І квартал 2018 року); - з терміном сплати 19.07.2018 в сумі 2457,18 грн. (ІІ квартал 2018 року); - з терміном сплати 19.10.2018 в сумі 2457,18 грн. (ІІІ квартал 2018 року); - з терміном сплати 21.01.2019 в сумі 2457,18 грн. (IV квартал 2018 року); - з терміном сплати 19.04.2019 в сумі 2754,18 грн. (І квартал 2019 року); - з терміном сплати 19.07.2019 в сумі 2754,18 грн. (ІІ квартал 2019 року); - з терміном сплати 19.10.2019 в сумі 2754,18 грн. (ІІІ квартал 2019 року); - з терміном сплати 20.01.2020 в сумі 2754,18 грн. (IV квартал 2019 року). - з терміном сплати 21.04.2020 в сумі 2078,12 грн. (січень, лютий 2020 року єдиний внесок за І квартал 2020 року); - з терміном сплати 20.07.2020 в сумі 1039,06 грн. (червень 2020 року єдиний внесок за ІІ квартал 2020 року); - з терміном сплати 19.10.2020 в сумі 3178,12 грн. (ІІІ квартал 2020 року); - з терміном сплати 19.01.2021 в сумі 2200,00 грн. (жовтень, листопад 2020 року IV квартал 2020 року). Крім того, вимога включила нарахування на підставі рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску від 11.03.2019 №0030825007, яким до позивача застосовано штраф за період з 01.08.2013 по 16.10.2013 у розмірі 263,82 грн. та нараховано пеню у розмірі 203,14 грн. Не погодившись з прийнятим рішенням позивач звернувся до суду. Частково задовольняючи позовні вимоги суд визнав протиправним нарахування єдиного внеску у періоди, коли за позивача, страхові внески сплачувались роботодавцем. Відмовляючи в скасуванні частини вимоги, суд зазначив, що за даний період відсутні докази сплати страхових внесків роботодавцем. Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне. Спірні правовідносини врегульовані нормами Податкового кодексу України в частині відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальності за порушення податкового законодавства, та нормами Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» № 2464-VI в частині правових та організаційних засад забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умов та порядку його нарахування і сплати та повноважень органу, що здійснює його збір та ведення обліку. Відповідно до п.п 14.1.226 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Підпункт 14.1.195 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України дає визначення поняттю «працівник» - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. За змістом ст. 2 зазначеного Закону його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску. Згідно з абз. 2 п. 1 ч. 1 ст. 4 зазначеного Закону платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами. Пунктом 4 ч. 1 ст. 4 Закону з-поміж інших платників єдиного внеску визначено й фізичних осіб - підприємців, в тому числі й тих, які обрали спрощену систему оподаткування. Відповідно до абз. 1 п. 1 та п. 3 ч. 1 ст. 7 Закону єдиний внесок нараховується: - для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами; - для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску. В той же час, відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця Законом не врегульовано. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати. Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи-підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності. Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд при перегляді у касаційному порядку рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 25.07.2019, постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 19.09.2019 у даній справі № 440/2149/19 (№ К/9901/28514/19), зазначивши, що особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем. Інше тлумачення норм Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску. Матеріали справи містять довідку Пенсійного фонду України форми ОК-5, відповідно до якої за позивача єдиний соціальний внесок за період з 01.01.2017 по IV квартал 2020 року сплачували Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» та Приватне підприємство «Хортиця-Газбуд». Разом із тим, за серпень 2018 року, за серпень 2020 року та за листопад 2020 року єдиний соціальний внесок за позивача роботодавцями не сплачувався. Також він не сплачувався і у травні 2020 року, однак за вказаний місяць нарахування єдиного внеску контролюючим органом не здійснювалися у зв`язку із карантином. Позивач зазначає, що в дані періоди знаходився у відпустці без збереження заробітної плати у зв`язку з карантином. Проте, трудових відносин не переривав, а отже продовжував бути найманим працівником. Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що визначальним в даному випадку є не працевлаштування позивача, а фактична сплата страхових внесків за застраховану особу. З огляду на те, що страхові внески за вказані періоди не були сплачені, \~нарахування за серпень 2018 року (в сумі 819,06 грн., обчисленій за квартал як 2457,18 грн.:3), за серпень 2020 року (в сумі 1059,37 грн., обчисленій за квартал як 3178,12 грн.:3), за листопад 2020 року (в сумі 1100,00 грн., обчисленій за квартал як 2200,00 грн.:2, оскільки за грудень 2020 року нарахування не здійснювалися у зв`язку із карантином) є правомірними. Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що позивач маючи статус діючої фізичної особи-підприємця несе повний обсяг прав та обов`язків, що покладається на особу відповідним правовим статусом. На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно-правовим обґрунтуванням, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Результат розгляду: denied