Рішення адміністративного суду від 2022-04-19 00:00:00+03

[PERSON] звернувся до Хмельницького окружного адміністративного суду з позовом до Тернопільського окружного адміністративного суду, в якому просив: - визнати протиправними дії Тернопільського окружного адміністративного суду щодо нарахування та виплати йому суддівської винагороди з 18.04.2020 року по 27.08.2020 року із застосуванням обмеження, встановленого статтею 29 закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік"; - зобов`язати Тернопільський окружний адміністративний суд здійснити перерахунок суддівської винагороди [PERSON] за період з 18.04.2020 року по 27.08.2020 року відповідно до частини 2, 3 статті 135 закону України "Про судоустрій та статус суддів" та стягнути з Тернопільського окружного адміністративного суду недовиплачену грошову винагороду в сумі 161688,00 грн. В обґрунтування позовних вимог вказав, що з 01 квітня 2007 року по 01 січня 2021 року працював суддею Тернопільського окружного адміністративного суду. Зазначає, що за період з квітня 2020 року по серпень 2020 року йому нарахована та виплачена суддівська винагорода відповідно до статті 29 закону України "Про Державний бюджет України" із застосуванням обмеження у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. Позивач вважає дії відповідача щодо зменшення розміру суддівської винагороди з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року противоправними, оскільки відповідно до частини 1 статті 135 Закону №1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. З зазначених вище підстав просить позов задовольнити. Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2021 року позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Тернопільського окружного адміністративного суду щодо нарахування та виплати судді Тернопільського окружного адміністративного суду [PERSON] суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року включно з застосуванням обмеження, встановленого статтею 29 закону України "Про державний бюджет України на 2020 рік" від 14.11.2019 №294-ІХ, із змінами та доповненнями, внесеними законом України від 13 квітня 2020 №553-ІХ. Стягнуто з Тернопільського окружного адміністративного суд на користь [PERSON] недоплачену суддівську винагороду за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року включно в сумі 161688,00 грн. В задоволені решти позовних вимог відмовлено. Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, Тернопільський окружний адміністративний суд подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що до набрання чинності законом України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13 квітня 2020 року №553-ІХ, тобто до 18.04.2020, суддівська винагорода позивачу виплачувалася без будь-яких обмежень в розмірі, визначеному положеннями статті 135 закону України "Про судоустрій і статус суддів". Згідно з довідкою №03-30/23625/20 від 28.12.2020 виданою Тернопільським окружним адміністративним судом, за період з 18.04.2020 по 27.08.2020, сума недоотриманої позивачем суддівської винагороди, у зв`язку із обмеженнями відповідно до закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" (у редакції закону України від 13 квітня 2020 року №553-ІХ "Про внесення змін до закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік") становить 163680,00 грн. Конституційним Судом України в рішенні від 28.08.2020 №10-р/2020 положення частини 1 та частини 3 статті 29 закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними). Після вказаного рішення суддівська винагорода позивачу виплачувалася без будь-яких обмежень в розмірі, визначеному положеннями статті 135 закону України "Про судоустрій і статус суддів". Позивач з 04.01.2021 відрахований зі штату Тернопільського окружного адміністративного суду у зв`язку із звільненням з посади судді у відставку (наказ №01-ОС/г від 04.01.2021). Таким чином, Тернопільський окружний адміністративний суд, як державний орган, під час нарахування та виплати суддівської винагороди позивачу за період з 18.04.2020 по 27.08.2020, діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що були передбачені чинним на той час законодавством України. 04 січня 2021 року на адресу суду надійшов відзив від Державної судової адміністрації України у якому представник зазначає, що згідно з частинами першою та другою статті 23 Бюджетного кодексу України, будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено Законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються Законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом. Статтею 22 Бюджетного кодексу України передбачено, що для здійснення програм та заходів, які реалізуються за рахунок коштів бюджету, бюджетні асигнування надаються розпорядникам бюджетних коштів. За обсягом наданих прав розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня. ДСА України є державним органом у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади в межах повноважень, встановлених статтею 152 зазначеного Закону (ч.1 ст.151 Закону). Відповідно до статті 148 Закону ДСА України здійснює функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів (крім Верховного Суду та вищих спеціалізованих судів), Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони, ДСА України та її територіальних управлінь. Зазначає, що відповідно до Інструкції щодо застосування кодів економічної класифікації видатків бюджету, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 12.03.2012 №333 (зі змінами), виплата суддівської винагороди як і заробітної плати працівникам апарату суду, у 2020 році здійснювалась за кодом економічної класифікації видатків (далі - КЕКВ) 2111 "Заробітна плата". Кошторисні призначення Тернопільського окружного адміністративного суду за зазначеним кодом станом на 31.12.2020 становили 22726,1 тис. гривень. Бюджетні асигнування, передбачені кошторисом на 2020 рік. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів вважає, що остання підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду неоспорені факти про те, що позивач з 01 квітня 2007 року по 01 січня 2021 року займав посаду судді Тернопільського окружного адміністративного суду та мав право на отримання суддівської винагороди, розмір якої визначався відповідно до статті 135 закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 2 червня 2016 року №1402-VIII (далі Закон №1402-VIII). 18.04.2020 набрав чинності Закон №553-ІХ на підставі якого розмір суддівської винагороди був обмежений розміром, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. Вказане обмеження припинене з 29.08.2020 року, у зв`язку з прийняттям Конституційним Судом України рішення від 28.08.2020 року №10-р/2020. Отже, в період з 18.04.2020 по 28.08.2020 суддівська винагорода нараховувалась та виплачувалась позивачу з урахуванням обмеження, встановленого Законом №553-ІХ, а не на підставі положень статті 135 Закону №1402-VIII. Вважаючи дії відповідача щодо нарахування та виплати суддівської винагороди в обмеженому розмірі - протиправними, позивач звернувся до суду з цим позовом. Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що жодних належних та допустимих доказів того, що розмір бюджетних видатків на виплату суддівської винагороди не дозволив відповідачу провести такі виплати позивачу за спірний період у повному обсязі, суду не надані, тому позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Колегія суддів частково не погоджується з висновком суду першої інстанції по суті спору, виходячи з наступного. Відповідно до положень частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Гарантії незалежності суддів зумовлені конституційно визначеною виключною функцією судів здійснювати правосуддя (ч.1 ст.124 Конституції України). Відповідно до ст.130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій. Наведені положення Конституції України, юридичні позиції Конституційного Суду України дають підстави стверджувати, що законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу через інші законодавчі акти. Частиною 1 ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII (далі - Закон №1402-VIII) встановлено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. В силу ч.2 ст.135 Закону №1402-VIII суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці. Згідно ч.3 ст.135 Закону №1402-VIII, базовий розмір посадового окладу судді становить, зокрема: 1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. Частиною 9 ст.135 Закону №1402-VIII, визначено, що обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків. Окрім цього, з 18.04.2020 набрав чинності Закон №553-IX від 13.04.2020 «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» , згідно з пунктом 10 розділу І якого Закон №294-IX від 14.11.2019 «Про Державний бюджет України на 2020 рік» доповнено, зокрема, статтею 29 такого змісту (тут - в редакції, яка діяла до ухвалення Рішення Конституційного Суду України №10-р/2020 від 28.08.2020): «Установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки. Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України (ч.2 ст.29). Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до ч.2 цієї статті; ч.3 ст.29). З аналізу наведених норм права, колегія суддів дійшла висновку, що Закон №553-IX від 13.04.2020 року «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» , як і Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» не є законами про судоустрій, в розумінні ст.130 Конституції України. Наведеними чи іншими законами не вносилися зміни до Закону №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (стосовно розміру суддівської винагороди), з цих підстав Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» не може встановлювати розміру винагороди судді. Розбіжність між нормами (різних) законів щодо регулювання розміру суддівської винагороди, яка виникла у зв`язку з набранням чинності Законом №553-ІХ, має вирішуватися на користь Закону №1402-VIII. Для спірних правовідносин спеціальними є норми статті 135 Закону №1402-VIII, які попри те, що в часі цей закон прийнятий раніше, мають пріоритет стосовно пізніших положень Закону №294-ІХ (у редакції Закону №553-ІХ). При цьому Закон №294-ІХ (у редакції Закону №553-ІХ) має іншу сферу регулювання. Вимоги щодо його змісту містяться в ч.2 ст.95 Конституції України та деталізовані у Бюджетному кодексі України. Цей закон (про державний бюджет) не повинен містити інакшого чи додаткового правового регулювання правовідносин, що охоплюються предметом регулювання інших законів України, особливо тієї сфери суспільних відносин, для яких діють спеціальні (виняткові) норми. Конституція України не надає закону про Державний бюджет України вищої юридичної сили стосовно інших законів. Цей правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03.03.2021 №340/1916/20. Таким чином, єдиним нормативно-правовим актом, яким визначається розмір суддівської винагороди є Закон №1402-VIII. Цей закон є спеціальним щодо встановлення (визначення) розміру суддівської винагороди. У разі колізії між загальним і спеціальним нормативно-правовими актами, застосовувати слід спеціальний, якщо він не скасований виданим пізніше в часі загальним актом. Зміни до Закону №1402-VIII у частині, що регламентує розмір суддівської винагороди у період з 18.04.2020 по 28.08.2020, не вносилися, тож законних підстав для обмеження її виплати не було. Отже, суд першої інстанції правильно застосував норми статті 135 Закону №1402-VIII, констатуючи, що цей закон є спеціальним для спірних правовідносин і неправомірним було обмеження виплати позивачу суддівської винагороди протягом квітня-серпня 2020 року розміром, що не перевищував десяти прожиткових мінімумів на підставі статті 29 Закону №294-ІХ (у редакції Закону № 553-ІХ) Водночас, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, неправомірно виходив з того, що порушення прав позивача допустив Тернопільський окружний адміністративний суд, і відповідно обрав не вірний спосіб захисту, шляхом стягнення саме з Тернопільського окружного адміністративного недоплаченої суддівської винагороди з огляду на таке. Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.148 Закону №1402-VIII, ДСА здійснює функції головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення усіх інших судів, окрім Верховного Суду та вищих спеціалізованих судів; функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління ДСА. Згідно ст.149 Закону №1402-VIII суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України. На думку колегії суддів Верховного Суду, яка відображена в постанові від 11.08.2021 у справі № 560/4152/20 та від 05.08.2021 у справі № 560/6212/20, для правильного вирішення цієї справи суди попередніх інстанцій мали б з`ясувати також правовий (звідси - і процесуальний) статус ДСА України (через призму її компетенції щодо розпорядження бюджетними коштами, виділеними на фінансування судів) у застосуванні обмежень при виплаті суддівської винагороди (позивачу), передбачених ч.ч.1, 3 ст.29 Закону №294-ІХ (зі змінами, внесеними Законом №553-ІХ), адже ТУ ДСА як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня може здійснювати свої повноваження виключно в межах тих асигнувань, які ДСА України затвердила у його кошторисі (на 2020 рік). Виплата суддівської винагороди (відповідачем) із застосуванням обмежень, передбачених ст.29 Закону №294-ІХ (зі змінами, внесеними Законом №553-ІХ), на думку колегії суддів, могла бути обумовленою, окрім іншого, меншим обсягом бюджетних асигнувань головним розпорядником на оплату праці суддівського корпусу (протягом спірного періоду), що вочевидь свідчить про безпосередню участь ДСА України у механізмі фінансування видатків на виплату суддівської винагороди, зокрема й до появи заборгованості з її виплати протягом квітня-серпня 2020 року. Зважаючи на наведені положення статей 148, 149 Закону №1402-VIII у зіставленні з положеннями частини першої, пункту 1 частини другої, частини п`ятої статті 22, частини першої статті 23 Бюджетного кодексу України, колегія суддів приходить до висновку, що позаяк головним розпорядником бюджетних коштів, виділених, зокрема, на виплату суддівської винагороди (суддям місцевих і апеляційних судів) є ДСА України, яка, серед іншого, визначає обсяг видатків розпорядників нижчого рівня на ці потреби, то саме ДСА України як суб`єкт владних повноважень мала б відповідати за погашення заборгованості, яка виникла внаслідок невиплати судді у повному обсязі суддівської винагороди. До того ж, суд зазначає, що у віданні ДСА України діє окрема бюджетна програма для забезпечення виконання судових рішень - КПКВ 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів», призначена саме для таких цілей. За правилами пункту 25 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845, наявність такої програми означає, що списання коштів здійснюватиметься саме за нею. У цьому зв`язку треба зауважити також, що враховуючи приписи частини першої статті 2, частини першої статті 3 Закону України від 05.06.2012 №4901-VI «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», списання коштів за судовими рішеннями, боржником за якими є державний орган, можливе у тому випадку, коли способом захисту порушеного права буде стягнення коштів (тобто з ДСА). У розрізі обставин цієї справи колегія суддів не намагається заперечити, що Тернопільський окружний адміністративний суд є належним відповідачем за позовом. Зазначення цього органу як відповідача у цій справі видається цілком закономірним, адже саме він як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня нараховує і виплачує суддівську винагороду суддям Тернопільського окружного адміністративного суду. Тож його дії у ситуації, яка виникла з виплатою (в обмеженому розмірі) суддівської винагороди теж вимагали правового оцінювання, що судом першої інстанції і зроблено. Однак поза увагою залишилося питання фактичної фінансової можливості в окружного суду виплатити суддівську винагороду в указаний період в повному розмірі. Водночас, з огляду на наведені міркування, правильне вирішення справи і застосування ефективного способу захисту порушеного права вимагає, що стягнення заборгованості по суддівській винагороді за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 має здійснюватись з ДСА України, яка є головним розпорядником бюджетних коштів і несе відповідальність за належне фінансування судів, зокрема й витрат на суддівську винагороду. Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду від 23.06.2021 у справі № 520/13014/2020 та від 22.07.2021 у справі № 260/3598/20. Крім того, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення. За таких підстав, враховуючи, що визначена у справі заборгованість за 2020 рік має відшкодовуватись позивачу поза межами зазначеного бюджетного року, а виплаті будь-яких коштів Тернопільським окружним адміністративним судом передує їх виділення (затвердження) головним розпорядником бюджетних коштів - Державною судовою адміністрацією України, тому, застосована судом першої інстанції правова конструкція вирішення даного спору, ставить виконання рішення - про стягнення коштів з Тернопільського окружного адміністративного суду в залежність від виділення коштів для цього Державною судовою адміністрацію України, що на думку колегії суддів не сприяє ефективному захисту порушеного права позивача, а також є суперечливою самою по собі. Таким чином, колегія суддів дійшла висновку що з метою захисту прав позивача необхідно стягнути з Державної судової адміністрації України, шляхом безспірного списання коштів з бюджетної програми КПКВК 0501150 "Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів" на користь позивача суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року у розмірі 161688,00 грн. Щодо позовної вимоги про визнати протиправними дій Тернопільського окружного адміністративного суду щодо нарахування та виплати йому суддівської винагороди з 18.04.2020 року по 27.08.2020 року із застосуванням обмеження, встановленого статтею 29 закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік", колегія суддів вважає, що така задоволенню не підлягає з огляду на наступне. Так, всупереч вимогам частини другої статті 130 Конституції України та статті 135 Закону №1402-VIII, обмеживши розмір суддівської винагороди, шляхом внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», законодавець зумовив ситуацію, з огляду на яку розпорядники бюджетних коштів, серед яких і відповідач у цій справі, виконуючи вимоги Бюджетного кодексу України та Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», були вимушені вчиняти дії, що порушують права та конституційні гарантії суддів. Отже, в силу своїх повноважень, відповідач виконував приписи закону. Крім того, відповідач, як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня, не міг виплачувати позивачу суддівську винагороду (протягом згаданого періоду) понад виділені йому для цього бюджетні асигнування. Тому, з врахуванням ст.5 та п.10 ч.1 ст.245 КАС України, належним та ефективним способом захисту порушених прав позивача є стягнення недоотриманої суми грошової винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року з Державної судової адміністрації України, шляхом безспірного списання коштів з бюджетної програми КПКВК 0501150 "Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів", а в частині позовних вимог до Тернопільського окружного адміністративного суду слід відмовити. Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги Тернопільського окружного адміністративного суду та відзиву на апеляційну скаргу Державної судової адміністрації України дають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тобто прийняте рішення не відповідає матеріалам справи та вимогам закону, і підлягає скасуванню з постановлянням нової постанови. У силу п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право \~скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Згідно зі \~ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Результат розгляду: partial