Рішення адміністративного суду від 2023-06-14 00:00:00+03

17.03.2021 [PERSON] звернулась до суду з позовом до Департаменту соціальної політики Чернігівської міської ради про визнання протиправною бездіяльність Департаменту соціальної політики Чернігівської міської ради щодо невиплати їй щорічної разової грошової допомоги до 5 травня, як учаснику бойових дій, за 2020 рік відповідно до ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту". Позовні вимоги обґрунтовано було тим, що вона має статус ветерана війни, проте вказана виплата їй не була своєчасно виплачена відповідачем. Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 20.05.2021 у справі № 620/2038/21 позовні вимоги [PERSON] були задоволені частково: визнано неправомірними дії Департаменту соціальної політики Чернігівської міської ради щодо виплати [PERSON] разової грошової допомоги до 5 травня, яка передбачена ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», у розмірі 1390,00 грн.; зобов`язано Департамент соціального захисту Чернігівської міської ради нарахувати та виплатити [PERSON] недоплачену частину щорічної разової грошової допомоги до 5 травня, як учаснику бойових дій, за 2020 рік, відповідно до ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». У задоволенні іншої частини вимог було відмовлено (а.с.23). Вказане рішення набрало законної сили. 28.12.2022 Чернігівський окружний адміністративний суд розглянув заяву [PERSON] , поданої у порядку ст.383 КАС України, щодо невиконання судового рішення, у задоволені якої їй було відмовлено через те, що сам факт нарахування суми, проте несплаченої, на його думку є достатнім вважати, що відповідачем вжиті необхідні заходи щодо виконання судового рішення. 22.02.2023 [PERSON] звернулась до суду із заявою про встановлення судового контролю за виконанням рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 20.05.2021 у справі № 620/2038/21, зобов`язавши Департамент соціальної політики Чернігівської міської ради подати у місячний строк звіт про виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 20.05.2021 у справі № 620/2038/21; визнати протиправною бездіяльність Департаменту соціальної політики Чернігівської міської ради щодо невиконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 20.05.2021 в адміністративній справі № 620/2038/21 за позовом [PERSON] до Департаменту соціальної політики Чернігівської міської ради про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії; зобов`язати Департамент соціальної політики Чернігівської міської ради вжити заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню статтей 14, 370-372 КАС України та вжити заходів щодо виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 20.05.2021 по справі № 620/2038/21 щодо зобов`язання Департаменту соціальної політики Чернігівської міської ради нарахувати та виплатити [PERSON] недоплачену частину щорічної разової грошової допомоги до 5 травня, як учаснику бойових дій за 2020 рік відповідно до ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (а.с.54-56). Вказана заява мотивована тим, що рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 20.05.2021 набрало законної сили, однак на даний час залишається не виконаним відповідачем. Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 20.03.2023 року у задоволені заяви відмовлено (а.с.69-70). Приймаючи таке рішення суд першої інстанції зазначив, що через те, що позивачем не наведено аргументів щодо необхідності вжиття судом таких процесуальних заходів як встановлення судового контролю, то суд приходить до висновку про відсутність підстав для встановлення судового контролю за виконанням судового рішення під час можливості його примусового виконання органами державної виконавчої служби. Позивачкою подано апеляційну скаргу, в якій вона просить скасувати таку ухвалу суду першої інстанції, яка порушує загальний принцип, встановлений Конституцією України, щодо виконання судового рішення та захист прав людини через судове рішення. Відповідачем відзив на апеляційну скаргу не подавався. Апеляційну скаргу розглянуто у порядку письмового провадження. Позиція відповідача ґрунтується на тому, що з метою добровільного виконання рішення суду департаментом добровільно здійснено перерахунок [PERSON] щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2020 рік у розмірі 5 мінімальних пенсій за віком, з урахуванням фактично виплачених сум, сума допомоги, яку необхідно доплатити становить 6800,00 грн. Департамент соціальної політики Чернігівської міської ради вжив належних заходів для вирішення питання фінансування з Державного бюджету на виконання судових рішень, які винесені на користь позивачів щодо соціальних виплат, які фінансуються за рахунок Державного бюджету, у тому числі, для виконання зазначеного судового рішення. Тобто, відсутній факт невиконання рішення суду без поважних причин. Вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке. Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 124 Конституції України регламентовано, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Суб`єктами, на яких поширюється обов`язковість судових рішень, являються всі органи державної влади і органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, посадові чи службові особи та громадяни. Аналогічна норма закріплена у частині другій статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та у статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України). Згідно зі ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. У частинах першій, другій, третій статті 382 КАС України закріплено, що суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Половина суми штрафу стягується на користь позивача, інша половина - до Державного бюджету України. Так, відповідно до ч. 1 статті 383 КАС України, особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду. У разі відповідності заяви вимогам, зазначеним у цій статті, вона підлягає розгляду та вирішенню в порядку письмового провадження або в судовому засіданні на розсуд суду протягом десяти днів з дня її отримання. Неприбуття в судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені, не перешкоджає розгляду такої заяви. У разі невідповідності заяви вказаним вище вимогам вона ухвалою суду, прийнятою в порядку письмового провадження, повертається заявнику. Така ухвала суду може бути оскаржена (ч. 5 ст. 383 КАС України). Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Отже, приймаючи рішення суд першої інстанції зробив висновок, що відсутні підстави для встановлення судового контролю через те, що відповідач вжив заходів щодо виконання судового рішення. Проте, колегія суддів, з таким висновком суду першої інстанції не погоджується, оскільки дослідивши матеріали справи встановила, що в них взагалі відсутні будь які докази щодо виконання відповідачем судового рішення у повному обсязі. Суд першої інстанції обмежився лише поясненнями відповідача, узяв до уваги наданий перерахунок, проте взагалі не проаналізував, чому рішення суду відповідачем не виконується майже два роки (станом на березень 2023), як що відповідач стверджує, що звернувся до Департаменту соціального захисту населення Чернігівської обласної державної адміністрації із запитом про надання додаткових асигнувань для виконання судових рішень (лист від 07.02.2023), тобто подальші дії для виконання судового рішення. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Отже, сам факт тривалого невиконання судових рішень, з травня 2021 року, є підставою вважати, що відповідач не вжив усіх можливих заходів щодо належного виконання судового рішення. За таких обставин, враховуючи, те, що Конституцією України закріплено виконання усіма рішень судів, які набрали законної сили, і належний контроль за їх виконанням, колегія суддів вважає, що суб`єкт владних повноважень, як то передбачено положеннями КАС України, не надав суду відповідних та достатніх доказів на підтвердження своєї позиції щодо належного виконання ним судового рішення у цій справі, через що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду з цього питання скасуванню. З огляду на положення ст. 2 КАС України, суд має відновити порушені права осіб, які звернулися до суду з приводу їх порушення суб`єктом владних повноважень. Згідно зі ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Апеляційний суд зазначає, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує особі право на справедливий суд. У свою чергу, Європейський суд з прав людини у рішенні від 19.03.1997 у справі «Горнсбі проти Греції» наголосив, що це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду». Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок і саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції (рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» від 15.10.2009 (заява №40450/04), пункти 51, 54). Більш того, у пункті 46 рішення від 15.10.2009 у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» ЄСПЛ також зазначив, що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання (також рішення ЄСПЛ у справі «Метаксас проти Греції» (Metaxas v. Greece), № 8415/02, п. 19, від 27.05.2004; у справі «Лізанець проти України» (Lizanets v. Ukraine), № 6725/03, п. 43, від 31.05.2007). Відповідний державний орган повинен вжити всіх необхідних заходів для виконання судового рішення або передати його іншому компетентному органу для виконання (рішення ЄСПЛ у справі «Бурдов проти Росії» (Burdov v. Russia), № 59498/00, п. 68). Відповідно до ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» висновки ЄСПЛ є джерелом права. Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що в цьому випадку наявні достатні та необхідні правові підстави, передбачені ст. 382 КАС України, для встановлення судового контролю в цій справі шляхом зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення та задоволення вимог заявника, шляхом подачі його суду. Колегія суддів наголошує, що саме таке вирішення заяви позивача, поданої у порядку ст.382 КАС України, є гарантією ефективного відновлення його права, яке було захищено судовим рішенням в цій справі, а саме встановлення судового контролю передбачено ст.382 КАС України, що у подальшому надасть суду першої інстанції та сторонам з`ясувати наступне питання щодо належності виконання судового рішення у повному обсязі і необхідності застосування подальших заходів (штраф, визнання протиправності) у разі виявлення невиконання відповідачем судового рішення. Відповідач не надав відповідних та достатніх доказів того, що судове рішення не виконується з поважних причин. Відсутність коштів не є поважною причиною невиконання рішення у цій справі з огляду на те, що відповідач, як державний орган, є саме тією установою яка має захищати певні інтереси населення, а не їх порушувати. За таких обставин доводи апелянта заслуговують на увагу, проте вимоги заяви позивача підлягають задоволенню частково, лише в частині встановлення судового контролю відповідно до ст. 382 КАС України, оскільки інші вимоги щодо визнання протиправної бездіяльності відповідача є передчасними та мають розглядатися в порядку ст. 383 КАС України. Враховуючи вищевикладене, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції невірно надана правова оцінка обставинам справи, а тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвала суду - скасуванню.

Результат розгляду: partial