Рішення адміністративного суду від 2022-02-03 00:00:00+02

В травні 2021 року Одеське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів (надалі позивач, Фонд) звернулось до суду з адміністративним позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «ФАРТ ГРУП» (надалі - відповідач), в якому просило стягнути з ТОВ «ФАРТ ГРУП» на користь Фонду суму адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у 2020 році у розмірі 31075,010 грн. та пеню за порушення встановлених законодавством термінів сплати адміністративно-господарських санкцій у розмірі 161,72 грн.. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що згідно «Звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів» за 2020 рік, наданому до Одеського відділення Фонду середньооблікова чисельність штатних працівників складає 10 осіб. На підприємстві протягом 2020 року працювала 1 особа з інвалідністю 02 (міс.) : 12 (міс.) = 0, 17 =0. Таким чином, позивач дійшов висновку, що відповідач не виконав норматив за 2020 рік та відповідно до ст.20 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» до нього мають бути застосовані адміністративно-господарські санкції за 2020 рік, сума яких становить 31075,00 грн.. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 07.09.2021 року у задоволенні позову відмовлено. Не погоджуючись з таким рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 18.01.2021 року ТОВ «Фарт Групп» подано Звіт про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю за 2020 рік (Форма №10-ПОІ), відповідно до якого зазначено середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу 10 осіб; кількість інвалідів 1 штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях відповідно до вимог ст.19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» (а.с.7 зворотній бік). Відповідно до Списку працюючих інвалідів та були зайняті на ТОВ «Фарт-Груп» у 2020 році 1 особа [PERSON] зарахований до штату згідно з наказу №23 від 15.10.2020 року у 2019 році 0 осіб (а.с.6, зворотній бік). Так, матеріалами справи підтверджено, що відповідно до наказу від 04.09.2020 року №48-21 «Про внесення змін до штатного розкладу» у зв`язку з виробничою необхідністю з 07.09.2020 року створено посаду водія автотранспортних засобів у кількості 1 штатна одиниця. Наказом №23 від 15.10.2020 року Товариством прийнято на постійну роботу [PERSON] з 16.10.2020 року на посаду водія автотранспортних засобів (а.с.26). Відповідно до довідки до акта огляду МСЕК Серія 12 ААБ №245201, [PERSON] є особою з інвалідністю 3 група, безстроково. Одеським обласним відділенням ФСЗІ складено розрахунок адміністративно-господарських санкцій за 2020 звітний рік від 15.03.2021 року вих.№58/01 та надіслано на адресу відповідача. Відповідно до зазначеного розрахунку, сума адміністративно-господарських санкцій складає 31075,00 грн. (а.с.5, зворотній бік). Також позивачем нараховано пеню за несвоєчасну сплату адміністративно-господарської санкції. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що з моменту збільшення штату до 8 осіб, відповідачем відповідно до вимог Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» виконано свій обов`язок щодо працевлаштування однієї особи з інвалідністю, у зв`язку з чим у його діях відсутній склад правопорушення, та, як наслідок, відсутні підстави для покладення відповідальності на підприємство за невиконання нормативу робочих місць призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю. Колегія суддів погоджується з цими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного. Згідно з ч.3 ст.18 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в України» (надалі - Закон №875) підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, і звітувати Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст.19 Закону №875 для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця. Отже, законодавством встановлено обов`язок роботодавця створити робочі місця для інвалідів відповідно до нормативу. У ст.20 Закону №875-XII передбачено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих осіб з інвалідністю менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських об`єднань осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичних осіб, де працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських об`єднань осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів. Порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк. Сплату адміністративно-господарських санкцій і пені підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, проводять відповідно до закону за рахунок прибутку, який залишається в їх розпорядженні після сплати всіх податків і зборів (обов`язкових платежів). Адміністративно-господарські санкції розраховуються та сплачуються підприємствами, установами, організаціями, у тому числі підприємствами, організаціями громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичними особами, зазначеними в частині першій цієї статті, самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в якому відбулося порушення нормативу, встановленого частиною першою статті 19 цього Закону. При цьому до правовідносин із стягнення адміністративно-господарських санкцій, передбачених цим Законом, не застосовуються строки, визначені статтею 250 Господарського кодексу України. Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, з наданих звітів про нарахування єдиного внеску за 2020 рік на ТОВ лише за результатами серпня 2020 року було зафіксовано облікову кількість працівників 8 осіб, як підстава для виникнення обов`язку по створенню одного робочого місця для особи з інвалідністю. Отже, як вірно зазначено судом першої інстанції, починаючи з вересня 2020 року у відповідача виник обов`язок зі створенням одного робочого місця для особи з інвалідністю. Судова колегія зазначає, що у жовтні 2020 року відповідачем було виконано норматив з працевлаштування однієї особи з інвалідністю. Доводи апелянта про те, що даний норматив, з урахуванням роз`яснень Мінцсоцполітики від 26.03.2017 року №1/6-172, не може вважатися виконаним, оскільки працевлаштована позивачем особа з інвалідністю пропрацювала у позивача у 2020 році менше 6 місяців, колегія суддів відхиляє, оскільки обов`язок по працевлаштуванню такої особи виник у позивача лише з вересня 2020 року, а тому, навіть якщо така особа була би працевлаштована позивачем у вересні 2020 року, то і в цьому випадку вона не встигла би пропрацювати у позивача 6 місяців у 2020 році. Крім того, варто зазначити, що для притягнення особи до відповідальності за невиконання нормативу з працевлаштування має бути встановлена протиправна винна поведінка особи (у формі дії або бездіяльності). Однак такої протиправної поведінки з боку позивача не вбачається Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що з моменту збільшення штату до 8 осіб, відповідачем відповідно до вимог Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» виконано свій обов`язок щодо працевлаштування однієї особи з інвалідністю, у зв`язку з чим у його діях відсутній склад правопорушення, та як наслідок, відсутні підстави для покладення відповідальності на підприємство за невиконання нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю. Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Результат розгляду: denied