Рішення адміністративного суду від 2022-02-23 00:00:00+02

В грудні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху серії ЕАО №5124109 від 08.12.2021 року, закриття провадження у справі та скасування адміністративного стягнення у виді штрафу. Рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 12 січня 2022 року у задоволенні позову відмовлено. Не погодившись з прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким позов задовольнити. Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач відзначає про невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи та вимогам локальних нормативних актів. На переконання апелянта, суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, не відзначивши жодної норми, яка б забороняла використання транспортного засобу позивача для перевезення небезпечних вантажів без відповідного дозволу. Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався. За правилами ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. Сторони, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися. У відповідності до вимог ч.1 ст.205 КАС України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. За приписами п.п.1,2 ч.1 ст.311 КАС України, розгляд справи колегією суддів здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, надавши оцінку висновкам суду першої інстанції в призмі встановлених обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом першої інстанції встановлено, що \~постановою рядового поліції Відділу поліцейської діяльності №1 (м.Нетішин) Шепетівського районного управління поліції ГНП в Хмельницькій області Кравчука В.А. серії ЕАО № 5124109 від 08.12.2021 року позивача - [PERSON] , притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.132-1 КУпАП та накладено штраф в сумі 510 грн. Зі змісту вказаної постанови вбачається, що позивач, керуючи транспортним засобом ЗІЛ 130, номерний знак [NUMBER] , 08.12.2021 року о 12.47 год. допустив порушення п.22.5 ПДР України в ході здійснення перевезення небезпечного вантажу без відповідного дозволу. Не погоджуючись з вказаною постановою, позивач оскаржив її в судовому порядку. Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що факт вчинення позивачем правопорушення - перевезення небезпечного вантажу без відповідного дозволу - підтверджено в судовому засіданні. \~ Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом першої інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, колегія суддів виходить із наступного. Статтею 7 КУпАП гарантовано, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Статтею 9 КУпАП визначено, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. У статті 14 Закону України від 30.06.1993 р. № 3353 "Про дорожній рух" закріплено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух. За змістом п.1.3. Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001р. №1306 (далі ПДР України) учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил. Згідно з пунктом 1.1. ПДР України, ці Правила відповідно до Закону України "Про дорожній рух" встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил. Пунктом 1.9. ПДР України визначено, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством. Відповідно до ч.1 ст. 132-1 КУпАП порушення правил дорожнього перевезення небезпечних вантажів, правил проїзду великогабаритних і великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями або залізничними переїздами тягне за собою накладення штрафу на водіїв у розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб, відповідальних за технічний стан, обладнання, експлуатацію транспортних засобів, уповноважених з питань безпеки перевезення небезпечних вантажів, громадян - суб`єктів господарської діяльності - у розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Дорожнє перевезення небезпечних вантажів здійснюється за спеціальними правилами (п. 22.5 Правил дорожнього руху України). Згідно із п.11 ч.1 ст.23 Закону України «Про Національну поліцію», поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі. Частиною 2 статті 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин. Суд апеляційної інстанції зауважує, що згідно зі ст.280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Отже, при розгляді справи про адміністративне правопорушення, виходячи з його правової природи та завдання, уповноважена особа має всебічно, повно і об`єктивно з`ясувати обставини справи, зокрема, на підставі належних доказів, які підтверджують факт вчинення адміністративного правопорушення. Колегія суддів приймає до уваги доводи апелянта, що в оскаржуваній постанові не зазначено конкретного дозволу на перевезення небезпечного вантажу або відповідного документу, які відсутні на момент зупинки транспортного засобу для перевірки, а тому імовірно мова йшла про відсутність свідоцтва про допущення транспортних засобів до перевезення визначених небезпечних вантажів. Правовідносини, що є предметом розгляду даної справи, врегульовані Законом України "Про перевезення небезпечних вантажів" від 06.04.2000 року №1644-ІІІ, Законом України "Про приєднання України до Європейської угоди про Міжнародне дорожнє перевезення небезпечних вантажів (ДОПНВ)" від 02.03.2000 року №1511-ІІІ та Правилами дорожнього перевезення небезпечних вантажів, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 04.09.2018 року №656. Порядок видачі та оформлення свідоцтва про допущення транспортних засобів до перевезення визначених небезпечних вантажів затверджено наказом Міністерства внутрішніх справ України від 26.12.2018 №1054 (далі Порядок №1054), який розроблено з урахуванням вимог Директиви 2008/68/ЄС Європейського парламенту та Ради від 24.09.2008 року про внутрішні перевезення небезпечних вантажів; додатків А, В до Європейської Угоди про міжнародне дорожнє перевезення небезпечних вантажів від 30.09.1957 року (ДОПНВ). Відповідно до положень розділів 8.1.2, 9.1.2 та 9.1.3 ДОПНВ та Порядку №1054 свідоцтво про допущення транспортних засобів до перевезення визначених небезпечних вантажів є обов`язковим для транспортних засобів типів EX/II, EX/III, FL, AT, MEMU категорій N та O. В даному випадку, судова колегія звертає увагу, що вказаний перелік є вичерпним і не містить будь-яких відсилочних понять. Так, згідно Порядку №1054 до транспортних засобів типу EX/II, EX/III, FL, AT, MEMU категорій N та O, належать: - змішувально - зарядна машина (транспортний засіб MEMU) - машина або транспортний засіб з установленим на ній (ньому) обладнанням для виготовлення вибухових речовин з небезпечних вантажів, що не є вибуховими, та їх зарядження; - транспортний засіб АТ - крім транспортних засобів EX/III, FL, та MEMU, призначений для перевезення небезпечних вантажів у контейнерах - цистернах чи переносних цистернах або багатоелементних газових контейнарах індивідуальною місткістю понад 3 куб.м., а також у вбудованих цистернах чи знімних цистернах місткістю понад 1 куб.м., та транспортний засіб - батарея місткістю понад 1 куб.м., крім транспортних засобів - батарей типу FL; - транспортний засіб EX/II або EX/III - транспортний засіб, призначений для перевезення вибухових речовин та виробів (клас 1); - транспортний засіб FL - транспортний засіб, призначений для перевезення рідин з температурою спалаху не вище 60 С (за винятком дизельного палива, газойлю та палива пічного легкого - №ООН 1202, що відповідає вимогам ДСТУ 7688:2015 "Паливо дизельне Євро. Технічні умови" (європейського стандарту EN 590:2013+АС:20:4) та має температуру спалаху, зазначену в цьому стандарті) у контейнарах - цистернах чи переносних цистернах або багатоелементних газових контейнерах індивідуальною місткістю понад 3 куб.м., у вбудованих чи знімних цистернах місткістю понад 1 куб.м.; - транспортний засіб, призначений для перевезення легкозаймистих газів у контейнерах - цистернах чи переносних цистернах або багатоелементних газових контейнерах індивідувальною місткістю понад 3 куб.м., у вбудованих чи знімних цистернах місткістю понад 1 куб.м., та транспортний засіб-батарея загальною місткістю понад 1 куб.м., призначений для перевезення легкозаймистих газів; - транспортний засіб, призначений для перевезення стабілізованого пероксиду водню чи стабілізованого водного розчину пероксиду водню з масовою часткою пероксиду водню більше ніж 60% (клас небезпеки 5.1 №ООН 2015) у контейнерах - цистернах чи переносних цистернах індивідуальною місткістю понад 3куб.м., а також у вбудованих цистернах чи знімних цистернах місткістю понад 1 куб.м. Вимоги цього Порядку є обов`язковими для суб`єктів господарювання незалежно від форм власності та фізичних осіб, які є учасниками дорожнього перевезення небезпечних вантажів. При цьому, судова колегія зауважує, що відповідно до примітки до розділу 9.1.2 ДОПНВ для інших транспортних засобів (крім ЕХ / II, ЕХ / III, МЕМU, FL, ОХ та АТ) свідоцтво про допущення транспортних засобів до перевезення деяких небезпечних вантажів не потрібно. Для використання вказаних транспортних засобів для перевезення небезпечних вантажів досить мати документ, що підтверджує проходження ними обов`язкового технічного контролю (наприклад, діагностичну карту). Такі транспортні засоби мають використовуватися виключно для перевезення небезпечних вантажів в контейнерах - цистернах, переносних цистернах та багато елементарних газових контейнерах індивідуальною місткістю не більше 3 куб.м. Таким чином, перевезення позивачем балонів з газом на транспортному засобі марки ЗІЛ 130, бортовий, не потребувало наявності свідоцтва про допущення транспортного засобу до перевезення небезпечного вантажу, так як транспортний засіб не відноситься до вищевказаних спеціальних транспортних засобів. Даний висновок підтверджується листом - роз`ясненням №31/22-168 від 21.01.2022 року, наданим регіональним сервісним центром ГСЦ МВС в Хмельницькій області. Судом апеляційної інстанції враховується даний документ, зважаючи на ту обставину, що саме вказаний орган, як це встановлено судом першої інстанції, відповідно до діючого Порядку №1054, видає або продовжує відповідне свідоцтво про допущення транспортного засобу до перевезення визначених небезпечних вантажів. В той же час, відповідачем не надано жодного доказу, який би свідчив згодом про те, що транспортний засіб, яким керував позивач для перевезення балонів, потребував відповідного свідоцтва для перевезення небезпечних вантажів. Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 22.12.2010 року № 23-рп / 2010 адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї ґрунтується на конституційних принципах і правових презумпціях, в тому числі, і закріпленої в статті 62 Конституції України презумпції невинуватості. Така позиція Конституційного Суду України відповідає і правовим позиціям Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), практика якого при розгляді справ судами в обов`язковому порядку використовується як джерело права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини». Європейський Суд з прав людини своїх рішеннях у справах «Малофєєва проти Росії» та «Карелін проти Росії» зазначив, що у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу, оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом. Отже, зважаючи на те, що відповідачем не надано суду достатньо належних доказів наявності в діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.132-1 КУпАП, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для скасування оскаржуваної постанови. Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору не в повній мірі надав належну правову оцінку обставинам, а доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції. У силу п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Згідно зі ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення зокрема є, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Відповідно до п.3 ч.3 ст.286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право \~скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення. За таких обставин, колегія суддів вважає, що слід скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову про задоволення позову.

Результат розгляду: granted