Рішення адміністративного суду від 2022-06-07 00:00:00+03

У вересні 2021 року [PERSON] звернувся до суду із адміністративним позовом, у якому просив стягнути з Львівської обласної прокуратури (далі - Прокуратура) середній заробіток у сумі 1286,71 грн за кожен день затримки виплати вихідної допомоги при звільненні, починаючи з 31 грудня 2020 року по 07 вересня 2021 року. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2021 року у справі № 380/15877/21, ухваленим за правилами спрощеного провадження без повідомлення сторін, позов було задоволено. Стягнено з Прокуратури на користь [PERSON] середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 31 грудня 2020 року по 06 вересня 2021 року (включно) у розмірі 21745,40 грн. При цьому суд першої інстанції виходив із того, що на підставі приписів статті 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) з урахуванням принципу справедливості та співмірності середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 31 грудня 2020 року по 06 вересня 2021 року (включно) має бути виплачений позивачу у розмірі 21745,40 грн виходячи із істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком. Позивач [PERSON] у своїй апеляційній скарзі просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким визначити інший розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Вважає, що суд першої інстанції допустив неправильне застосування приписів статті 117 КЗпП, а також неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, оскільки не дослідив та не надав належну оцінку аргументам позивача щодо відсутності підстав для зменшення обсягу права на отримання у повному розмірі середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. При цьому суд першої інстанції вірно встановив строк затримки розрахунку у 169 робочих днів та середньоденне грошове забезпечення позивача у 1286,71 грн, однак безпідставно зменшив розмір середнього заробітку за час затримки відповідачем розрахунку при звільненні [PERSON] із 217 453,99 грн до 21745,40 грн. За вказаних обставин ефективним, повним та належним способом захисту його порушених прав вважає стягнення з відповідача середнього заробітку у сумі 1286,71 грн за кожен день затримки виплати вихідної допомоги при звільненні за період з 31 грудня 2020 року по 06 вересня 2021 року у повному обсязі у сумі 217 453,99 грн, оскільки підстави для зменшення обсягу права на отримання у повному розмірі середнього заробітку за час затримки розрахунку відсутні. Прокуратура у своїй апеляційній скарзі просила скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити у задоволенні позову [PERSON] . Вимоги за апеляційною скаргою обґрунтовує тим, що у відповідача не було правових підстав здійснювати позивачу нарахування і виплату вихідної допомоги, оскільки Законом України «Про прокуратуру» така виплата не передбачена, а звільнення відбулось не у зв`язку із ліквідацією чи реорганізацією органів прокуратури. Виплата вихідної допомоги здійснена Прокуратурою на користь [PERSON] у порядку безспірного списання органом Державної казначейської служби України 06 вересня 2021 року у сумі 21751,84 грн на підставі виконавчого листа Львівського окружного адміністративного суду від 18 серпня 2021 у справі № 380/638/21. Вважає, що відповідачем без зволікань вчинялись послідовні, активні дії, направлені на проведення розрахунку з позивачем, що свідчить про відсутність у діях відповідача вини, яка передбачена статтею 117 КЗпП. Наполягає на пропуску позивачем місячного строку звернення до адміністративного суду у справах цієї категорії без подання клопотання про його поновлення, що залишилося поза увагою суду першої інстанції, оскільки звільнення [PERSON] відбулось 30 грудня 2020 року. Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження. Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційних скарг, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення вимог [PERSON] та відмови у задоволенні вимог Прокуратури, виходячи із такого. Як безспірно встановлено судом першої інстанції, наказом Прокуратури №2508к від 23 грудня 2020 року [PERSON] звільнено з посади прокурора Золочівської місцевої прокуратури Львівської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 30 грудня 2020 року та зобов`язано відділ фінансування та бухгалтерського обліку провести із ним остаточний розрахунок та виплатити усі належні позивачу виплати при звільненні. При проведенні повного розрахунку позивачу не було виплачено вихідної допомога при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 19 березня 2021 року у справі №380/638/21, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22 червня 2021 року, було стягнено з Прокуратури на користь [PERSON] вихідну допомогу при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку в сумі 27020,91 грн. 07 вересня 2021 року на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 березня 2021 у справі №380/638/21 Головним управлінням Державної казначейської служби України у Львівській області здійснено безспірне списання на користь позивача суми вихідної допомоги при звільненні, з відрахуванням суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів, у розмірі 21751,84 грн і кошти надійшли на банківський рахунок позивача. [PERSON] звернувся до суду з адміністративним позовом, що розглядається, оскільки вважав, що з урахуванням приписів статті 117 КЗпП має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки повного розрахунку при звільненні за період з 31 грудня 2020 року по 06 вересня 2021 року включно. При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянтів, що викладені у апеляційних скаргах, суд апеляційної інстанції виходить із такого. Відповідно до частини 1 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників. Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Відповідно до приписів частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частиною 1 статті 1291 Конституції України встановлено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Згідно із приписами частини 1 статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України (частина 2 статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України). За правилами частини 1 статті 325 Кодексу адміністративного судочинства України постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття. З урахуванням наведеного апеляційний суд відхиляє доводи, викладені у апеляційній скарзі Прокуратури, про відсутність у [PERSON] права на одержання вихідної допомоги при звільненні, оскільки таке питання було вирішене рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 19 березня 2021 року у справі №380/638/21, яке вступило у законну силу. Приписами статті 116 КЗпП передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму. Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні працівника встановлена положеннями статті 117 КЗпП, згідно з якими в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Суд першої інстанції дійшов слушного висновку про те, що з урахуванням відсутності у спеціальному законодавстві, яке регулює оплату праці прокурорів, норм про відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум при звільненні, до спірних правовідносин слід застосувати загальні норми, передбачені у статтях 116 та 117 КЗпП. При цьому суд апеляційної інстанції підкреслює те, що відповідно до приписів частини 1 статті 1 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави. Серед засад діяльності прокуратури, що передбачені статтею 2 вказаного Закону, зазначені верховенства права та законність. Відповідно до матеріалів справи Прокуратура була зобов`язана виплатити [PERSON] вихідну допомогу при звільненні 30 грудня 2020 року, однак свого обов`язку у добровільному порядку не виконала, що змусило позивача звертатися за захистом своїх прав до адміністративного суду. Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 березня 2021 року у справі №380/638/21, залишене без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22 червня 2021 року, яким з Прокуратури на користь [PERSON] було стягнено вихідну допомогу при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку в сумі 27020,91 грн, відповідач у добровільному порядку також не виконав. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Частиною 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Європейський суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), у пункті 43 рішення у справі «Шмалько проти України» (заява № 60750/00) вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду. У пункті 46 рішення від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (Заява № 40450/04) ЄСПЛ зазначив, що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання (див. рішення у справі «Метаксас проти Греції» (Metaxas v. Greece), № 8415/02, п. 19, від 27 травня 2004 року; та у справі «Лізанец проти України» (Lizanets v. Ukraine), № 6725/03, п. 43, від 31 травня 2007 року). У таких справах відповідний державний орган, який було належним чином поінформовано про таке судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання. Окрім того, у пункті 51 того ж рішення ЄСПЛ зазначив, що право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (див. рішення у справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece), від 19 березня 1997 року, п. 40, Reports of Judgments and Decisions 1997-II). Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок (див. рішення у справі «Іммобільяре Саффі» проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy), [GC], N 22774/93, п. 66, ECHR 1999-V). Відтак, [PERSON] був змушений вдатися до процедури примусового виконання судового рішення, яке було виконане лише 07 вересня 2021 року Головним управлінням Державної казначейської служби України у Львівській області шляхом безспірного списання на користь позивача коштів з рахунків відповідача у розмірі 21751,84 грн. З огляду на наведене апеляційний суд відхиляє доводи, викладені у апеляційній скарзі Прокуратури, про те, що відповідачем без зволікань вчинялись послідовні, активні дії, направлені на проведення розрахунку з позивачем, що свідчить про відсутність у діях відповідача вини, яка передбачена статтею 117 КЗпП. Окрім того, на думку суду апеляційної інстанції, є безпідставними покликання Прокуратури на недотримання [PERSON] встановленого законом місячного строку звернення до адміністративного суду, оскільки повний розрахунок при звільнені був проведений із ним 07 вересня 2021 року, а позовна заява, що розглядається, подана позивачем засобами поштового зв`язку 13 вересня 2021 року (а.с. 47). При оцінці наведеного судом першої інстанції розрахунку суми стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні апеляційний суд зазначає таке. На думку апеляційного суду, суд першої інстанції на підставі приписів Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі - Порядок №100) вірно встановив, що з урахуванням звільнення позивача зі служби з органів прокуратури з 30 грудня 2020 року та фактичної виплати спірної вихідної допомоги при звільненні 07 вересня 2021 року строк затримки розрахунку складає 169 робочих днів, а середньоденного заробітку позивача становить 1286,71 грн (54041,68 грн (заробітна плата за жовтень-листопад 2020 року) / 42 (кількість робочих днів у жовтні-листопаді 2020 року). Окрім того, в силу приписів частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційний суд погоджується із судом першої інстанції у необхідності врахування висновків, що містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП, з урахуванням: - розміру простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - періоду затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також того, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інших обставини справи, встановлених судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. При визначенні розміру належних до виплати позивачу на підставі приписів статті 117 КЗпП сум суд апеляційної інстанції вважає за можливе погодитися із доводами, викладеними у апеляційній скарзі [PERSON] , про необхідність урахування правової позиції, викладеної у постанові від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19 Верховного Суду у складі Судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду, відповідно до якої залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку. Відтак, оскільки при звільненні позивачу було нараховано та виплачено 133 564,32 грн, то з урахуванням виплати вихідної допомоги у розмірі 21751,84 грн виплата мала становити 155316,16 грн. (133564,32 +21751,84). Тому частка протиправно невиплачених [PERSON] коштів становить 14 % (21751,84 / 155316,16 х 100) та з урахуванням періоду затримки (прострочення) виплати такої заборгованості у 169 днів до стягнення належить 30443,56 грн (14% від 217453,99 грн). Приписами частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Частиною 4 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини. З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи цей публічно-правовий спір, повно встановив фактичні обставини справи та правильно вирішив по суті позовні вимоги [PERSON] , однак допустив помилку при визначенні розміру належних йому до виплати сум. Тому апеляційну скаргу позивача слід задовольнити частково, задовольнивши позовні вимоги [PERSON] частково, а у задоволенні апеляційної скарги Прокуратури відмовити. На підставі приписів частин 1 та 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, Закону України «Про судовий збір» та Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» суд апеляційної інстанції вважає за необхідне стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Прокуратури на користь [PERSON] сплачений при зверненні до суду першої та апеляційної інстанції судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі (908 + 1362) / 2 = 1135 грн.

Результат розгляду: partial