Рішення адміністративного суду від 2022-05-19 00:00:00+03

[PERSON] звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Міністерства оборони України, в якому просить визнати протиправним і скасувати рішення Міністерства оборони України (пункт 3 протоколу від 20.08.2020 № 119) щодо відмови у призначенні та виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням III групи інвалідності внаслідок захворювання пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби в країні, де велись бойові дії; зобов`язати Міністерство оборони України призначити та виплатити одноразову грошову допомогу у зв`язку із встановленням III групи інвалідності внаслідок захворюванні пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби в країні, де велись бойові дії відповідно до Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разу загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 №975, у розмірі 70-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на січня календарного року, в якому вперше встановлено інвалідність, а саме: на 01.01.2017. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 грудня 2021 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю. [PERSON] подав до Шостого апеляційного адміністративного суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги. Свої вимоги апелянт мотивує тим, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, зокрема не враховано, що зв`язок захворювання позивача із наслідками проходження військової служби встановлено протоколом засідання ЦВЛК Міноборони в березні 2013 року, тобто до внесення змін до пункту 6 частини другої статті 16 Закону №2011-ХІІ. Тому, зміни щодо обмеження строку встановлення інвалідності з моменту звільнення з військової служби на позивача не поширюються. Також апелянт посилається на існуючу практику Верховного Суду та висновки викладені у постановах від 24.06.2020 у справі №826/2727/18 та від 16.03.2020 у справі №750/7782/17, яку не враховано судом першої інстанції. Ухвалами колегії Шостого апеляційного адміністративного суду від 25 квітня 2022 року відкрито провадження за апеляційною скаргою [PERSON] , призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження з 13 травня 2022 року. Від Міністерства оборони України відзиву на апеляційну скаргу не надходило, що не перешкоджає розглядові справи за наявними матеріалами в порядку письмового провадження. Відповідно до частин першої, третьої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Як встановлено судом першої інстанції, в період з 02.04.1983 по 28.12.1984 [PERSON] проходив військову службу на території Республіки Афганістан, де велися бойові дії. Під час медичного огляду МСЕК 27.09.2017 позивачу вперше встановлено - IIІ групу інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби. У зв`язку з встановленням ІII групи інвалідності, позивач звернувся з заявою до МОУ щодо виплати одноразової грошової допомоги. Листом від 15.01.2018 №248/3/6/140 Департамент фінансів Міністерства оборони України повернув без розгляду документи [PERSON] , мотивуючи тим, що останній звільнений зі строкової військової служби в 1984 році, а інвалідність первинно встановлено в 2017 році, тобто понад тримісячний термін після звільнення зі служби. Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач звернувся до суду. Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 15.01.2020 у справі №826/7646/18, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 02.07.2020 визнано неправомірними дії Міністерства оборони України щодо повернення без розгляду заяви [PERSON] з доданими документами про призначення та виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням ІII групи інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби та зобов`язано Міністерство оборони України розглянути заяву [PERSON] про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з інвалідністю, пов`язаною з виконанням обов`язків військової служби та прийняти відповідне рішення, визначене Порядком призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975. На виконання рішень судів, комісією МОУ з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, прийнято рішення від 20.08.2020, оформлене протоколом №119, яким позивачу відмовлено в призначенні одноразової грошової допомоги з огляду на те, що остання призначається особам, звільненим із строкової військової служби, у разі якщо інвалідність внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мало місце в період проходження служби, настала не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби. Позивачу інвалідність встановлено понад 3-місячний термін. Незгода з рішенням та висновками відповідача зумовили звернення [PERSON] до суду. Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що оскільки позивачу вперше встановлена інвалідність через 32 роки після звільнення з військової служби, то право на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у нього відсутнє. Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції, вважає доводи апелянта необґрунтованими, та переглядаючи рішення суду першої інстанції від 20 грудня 2021 року, виходить з того, що правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється відповідно до Закону України від 25 березня 1992 року №2232-ХІІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі - Закон України №2232-ХІІІ). Частиною шостою статті 2 Закону України № 2232-XII визначено, що існують такі види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу. З наведеного вбачається, що строкова служба є окремим видом військової служби, що, в свою чергу, вказує на особливий порядок правового регулювання вказаного виду служби. Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни визначає та регулює відносини у цій галузі Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Відповідно до пункту 2 частини першої статті 3 цього Закону, останній поширюється, зокрема, на військовослужбовців, які стали особами з інвалідністю внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти. Одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання (частина перша статті 16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців»). Згідно частини другої статті 16 цього Закону (в редакції Закону України від 03 листопада 2006 року № 328-V, чинній з 01 січня 2007 року по 01 січня 2014 року) у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю під час виконання ним обов`язків військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі до п`ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України. Законом України від 04 липня 2012 року № 5040-VI статтю 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» викладено в новій редакції, яка була чинною з 01 січня 2014 року по 01 січня 2017 року. Вказаною редакцією статті 16 Закону №2011-XII передбачені наступні умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги військовослужбовцям: - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті (підпункт 4 пункту 2 статті 16 Закону); - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням ним військової служби, або встановлення особі, звільненій з військової служби, інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби чи після закінчення тримісячного строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження зазначеної служби (підпункт 5 пункту 2 статті 16 Закону); - у разі встановлення військовозобов`язаному або резервісту, якого призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовозобов`язаному або резервісту при виконанні обов`язків військової служби або служби у військовому резерві, або не пізніше ніж через три місяці після закінчення зборів, проходження служби у військовому резерві, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження цих зборів, служби у військовому резерві (підпункт 6 пункту 2 статті 16 Закону); - у разі отримання військовослужбовцем поранення (контузії, травми або каліцтва) під час виконання ним обов`язків військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення йому інвалідності (підпункт 7 пункту 2 статті 16 Закону); - у разі отримання військовослужбовцем строкової військової служби поранення (контузії, травми або каліцтва) у період проходження ним строкової військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення йому інвалідності (підпункт 8 пункту 2 статті 16 Закону). Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-VIII від 06 грудня 2016 року (далі - Закон № 1774-VIII) з 01 січня 2017 року внесено зміни до статті 16 Закону № 2011-XII, зокрема, для військовослужбовців строкової військової служби встановлено окремий порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги, відповідно до яких обмежено проміжок часу, в який у випадку настання інвалідності виникає право військовослужбовців строкової військової служби на отримання одноразової грошової допомоги, і такий проміжок часу визначений періодом проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби. У разі встановлення інвалідності в період дії вказаної редакції статті 16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» після спливу трьох місяців від дня звільнення зі служби, права на отримання вказаної одноразової грошової допомоги у військовослужбовця строкової військової служби не виникає. Таким чином, до моменту набрання чинності Законом 1774-VIII право на одноразову грошову допомогу мали всі військовослужбовці, незалежно від виду проходження військової служби. Проте, статтею 16 Закону № 2011-XII після 01 січня 2017 року не передбачено можливості отримання одноразової допомоги військовослужбовцем строкової військової служби у разі настання інвалідності після спливу трьох місяців від дати звільнення зі служби. Таким чином, статтею 16 Закону № 2011-XII, яка діяла на час настання ІІ групи інвалідності позивача, не передбачалось можливості отримання одноразової допомоги військовослужбовцю строкової військової служби у разі настання інвалідності після спливу трьох місяців від дати звільнення зі служби. Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постанові від 26 червня 2018 року по справі № 750/5074/17. З наведеного вбачається, що законодавець у різні періоди по-різному визначав підстави та умови виплати одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, в тому числі, залежно від виду військової служби (строкова, кадрова, за контрактом, навчання тощо), обставин отримання військовослужбовцями поранення чи захворювання (під час виконання обов`язків військової служби або під час проходження ними військової служби), зі встановленням інвалідності або без встановлення такої. Частиною дев`ятою статті 16-3 Закону № 2011-ХІ передбачено, що порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України. Механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності (далі - одноразова грошова допомога) військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - військовослужбовець, військовозобов`язаний та резервіст) врегульований Порядком призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 (далі - Порядок № 975). Згідно пункту 3 Порядку № 975 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є: у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії. Отже, право на отримання одноразової грошової допомоги безпосередньо пов`язане з датою встановлення інвалідності та, відповідно, визначається положенням законодавства, яке було чинним саме на той момент, та яке встановлювало, зокрема, порядок отримання та розмір такої допомоги. При цьому, наступна зміна законодавства не впливає на порядок отримання, розмір допомоги тощо, і це відповідає принципу правової визначеності як складової принципу верховенства права, та, відповідно, не призводить до ситуації, за якої особа, якій встановлена інвалідність, у подальшому внаслідок внесення змін до законодавства втратить таке право взагалі або їй буде зменшено розмір відповідної допомоги. Як зазначалося вище, позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності вперше з 27 вересня 2017 року, тобто в період, коли законодавством вже не передбачалося можливості отримання одноразової допомоги військовослужбовцем строкової військової служби у разі настання інвалідності після спливу трьох місяців від дати звільнення зі служби. Таким чином, ні статтею 16 Закону №2011-ХІІ, ні Порядком №975, які діяли на час настання інвалідності позивача, не передбачалося можливості отримання одноразової допомоги військовослужбовцем у разі настання інвалідності після спливу трьох місяців від дати звільнення зі служби. Аргументи апелянта стосовно того, що зв`язок захворювання із наслідками проходження військової служби встановлено в березні 2013 року, колегія суддів не враховує, оскільки як вже зазначалося вище законодавство пов`язує момент виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги саме з датою встановлення інвалідності, яку встановлено, як зазначає сам позивач, вперше 29 вересня 2017 року. Відтак, як вірно визначено судом першої інстанції, оскільки позивачу вперше встановлена інвалідність через 32 роки після звільнення з військової служби, то право на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-ХІІ у нього відсутнє. Відповідно, рішення відповідача щодо відмови у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги позивачу є правомірним, а тому відсутні правові підстави для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу, як інваліду ІІІ групи. Колегія суддів також не вважає релевантними по відношенню до цієї справи правові висновки, викладені Верховним Судом, зокрема у постановах від 24.06.2020 у справі №826/2727/18 та від 16.03.2020 у справі №750/7782/17, на чому наполягає апелянт. У зазначених справах позивачам встановлено групу інвалідності до 2014 року, тому, приймаючи рішення, суди виходили з наявних та фактичних обставин справ. Відтак, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права. З наведеного вище колегія суддів приходить до висновку, що при винесенні оскаржуваного рішення судом першої інстанції дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для його скасування. Відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу [PERSON] залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 грудня 2021 року - без змін.

Результат розгляду: denied