Рішення адміністративного суду від 2022-07-05 00:00:00+03

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Національної поліції України (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог) про визнання протиправним та скасування наказу №1404 о/с від 11.12.2020 «По особовому складу» в частині звільнення відповідно до п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу»; зобов`язання поновити на посаді головного спеціаліста відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності (з дислокацією в Рівненській області) Управління забезпечення прав людини Національної поліції України або рівнозначну посаду в органах Національної поліції України та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з дня звільнення по день ухвалення рішення у справі з відрахуванням встановлених законом податків та інших обов`язкових платежів. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що наказом Національної поліції України від 28.12.2019 року № 1349 «Про внесення змін до структури Національної поліції» було створено Управління дотримання прав людини Національної поліції України замість Управління забезпечення прав людини. В результаті реорганізації відбулась передача завдань, функцій та прав від Управління забезпечення прав людини до новоутвореного Управління дотримання прав людини. Аналізуючи Положення Управління забезпечення прав людини та Положення Управління дотримання прав людини встановлено, що не відбулись зміни в повноваженнях та не змінились цілі і завдання підрозділу, змінилась лише назва внутрішньої (організаційної) структури Національної поліції України. Позивача звільнено з посади головного спеціаліста відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності Управління забезпечення прав людини Національної поліції України в зв`язку із скороченням посади державної служби. Однак, в організаційній структурі Національної поліції України посада головного спеціаліста у відділі уповноважених з контролю за дотриманням прав людини залишилася, але була дещо змінена лише назва Управління. Також позивач зазначає, що аналізуючи виконання рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 10.09.2020 у справі № 460/1745/20 в частині поновлення його на посаді з 12.02.2020 встановлено, що відповідач не здійснив своєчасне поновлення на робочому місці, тобто не виніс наказ про поновлення у передбачені строки, проігнорував внесення змін до штатної чисельності структурного підрозділу НПУ, не допустив позивача до виконання функціональних обов`язків, не забезпечив робочим місцем, та не здійснив поновлення на рівнозначній посаді, тим самим не виконав рішення суду. Позивач також зазначає, що 12.10.2020 одночасно з попередженням про наступне вивільнення йому запропоновано вакантні посади відповідно до некомплекту вакантних посад по підрозділах апарату центрального органу управління Національної поліції України станом на 01.10.2020. За результатами ознайомлення із вакантними посадами того ж дня, тобто 12.10.2020, ним була написана заява на ім`я Голови Національної поліції України про призначення на вакантну посаду головного спеціаліста відділу організаційно-правового забезпечення та контролю Правового Департаменту Національної поліції України. Водночас, представник кадрового підрозділу НПУ, який безпосередньо ознайомлював позивача із вакантними посадами, без усіляких пояснень відмовився приймати вищевказану заяву про призначення на посаду. Внаслідок цього така заява була скерована поштовим відправленням з описом вкладенням та з повідомленням про вручення на адресу Голови НПУ. Разом з тим співробітники НПУ, достовірно знаючи про написано заяву, організували проведення добору на вакантну посаду головного спеціаліста відділу організаційно-правового забезпечення та контролю Правового департаменту Національної поліції України. 11.11.2020 позивачем був отриманий лист від відповідача, в якому мова йде про те, що у зв`язку із визначенням переможця конкурсу, за результатами конкурсного відбору, на обрану ним посаду, позитивно вирішити питання щодо призначення його на посаду головного спеціаліста відділу організаційно-правового забезпечення та контролю Правового департаменту Національної поліції України не можливо. Позивач вважає, що пропозиція працівниками НПУ іншої роботи в тій же установі, а згодом проведенням добору на запропоновану посаду, порушують діючі норми КЗпП України та принципи державної служби, передбачені статтею 4 Закону «Про державну службу». Крім того, позивач вказує, що процес його скорочення розпочався згідно з наказом Голови НПУ від 28.12.2019 №1350, де скорочені всі штатні посади Управління забезпечення прав людини (29 одиниць) і створені нові посади Управління дотримання прав людини (49 одиниць), та фактично завершився наказом Голови НПУ від 03.12.2019 №1255, де передбачено скорочення усіх 67-ми посад Управління забезпечення прав людини Національної поліції України, яких на день попередження про звільнення уже не існувало. Таким чином, неможливо достеменно збагнути на підставі все ж таки яких змін у штаті структурного підрозділу НПУ керівництво Національної поліції приймало рішення про наступне припинення з позивачем державної служби. Також позивач зазначає, що його заява про припинення державної служби у зв`язку із скороченням чисельності або штату державних службовців є нікчемною та не може нести по своїй суті жодних юридичних наслідків, тому що звільнення відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» є виключно прерогативою керівника і не потребує згоди у виді письмової заяви державного службовця. На підставі вищевикладеного, позивач просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2021 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Національної поліції України від 11.12.2020 № 1404 о/с в частині припинення з 11.12.2020 державної служби та звільнення з посади відповідно до пункту 1 (скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців) частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» державного службовця 6 рангу [PERSON] , головного спеціаліста відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності (з дислокацією в Рівненській області) Управління забезпечення прав людини Національної поліції України. Поновлено [PERSON] на роботі на посаді головного спеціаліста відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності (з дислокацією в Рівненській області) Управління забезпечення прав людини Національної поліції України з 12 грудня 2020 року. Стягнуто з Національної поліції України на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу у загальній сумі 228372,48 грн., (з утриманням передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті). В задоволенні решти вимог відмовлено. Рішення суду в частині поновлення [PERSON] на посаді та стягнення на користь [PERSON] заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню. Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідачем подана апеляційна скарга, в якій зазначає, що Національна поліція вважає оскаржуване рішення незаконним, необгрунтованим, таким, що ухвалене при неповному з`ясуванні обставин справи, недоведеності висновків суду дійсним обставинам справи, ненаданням належної оцінки аргументам Відповідача, з порушенням норм матеріального права, що є підставою для скасування оскаржуваного рішення першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову повністю. Судом не враховано обставини, що підтверджені наданими Відповідачем доказами щодо волевиявлення позивача про закінчення проходження державної служби, не вірно розтлумачено норми спеціального законодавства, якими врегульовано спірні правовідносини. Апелянт зазначає, що на час попередження Позивача про наступне звільнення та видання спірного наказу від 11.12.2020 №1404о/с діяли положення Закону №889-VIII у редакції Закону №440-ІХ, який набрав чинності 13 лютого 2020 року, та стаття 40 КЗпП України у редакції Закону №113-IX, отже на час виникнення спірних правовідносин особливості звільнення державних службовців, як осіб, що мають спеціальний статус, визначались саме Законом № 889-VIII, тому застосуванню підлягала частина третя статті 87 цього Закону. Таким чином, пропонування позивачу посад державної служби є реалізацією права Відповідача на пропонування посад, ініціативою Відповідача, яка не несе за собою додаткових зобов`язань перед позивачем. Також зазначає, що проведення скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців за пунктом 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII (в редакції, що охоплює спірні правовідносини) є окремою, самостійною підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення. Проте, подальша реалізація права на працю у вказаних правовідносинах повністю залежала від волевиявлення позивача, який скористався таким правом наступним чином. 12.10.2020 позивача ознайомлено з попередженням про наступне вивільнення. Одночасно з попередженням про наступне вивільнення позивачу запропоновано повний список вакантних посад по підрозділах апарату центрального органу управління Національної поліції України, під час чого позивачем не було обрано, не висловлено бажання та не надано згоди на призначення. Заява [PERSON] від 12.10.2019 про призначення на посаду головного спеціаліста відділу організаційно-правового забезпечення та контролю Правового департаменту Національної поліції України до НПУ надійшла 20.10.2020. В подальшому, 03.11.2020 листом ДКЗ НПУ №6718/12/1/2/03-2020 позивача повідомлено про визначення переможця, за результатами конкурсного відбору, призначення на вказану ним посаду переможця, добір на яку оголошено відповідно до наказу НПУ від 15.10.2020 №812, та запропоновано позивачу прибути до ДКЗ для подальшого ознайомлення з вакантними посадами. Разом з тим позивач до НПУ не прибув, а направив заяву від 09.11.2020, в якій повідомив, що знаходиться з 09.11.2020 на стаціонарному лікуванні. 11.12.2020 позивач власноручно написав заяву про припинення державної служби та відмовився від посад держаної служби в Національній поліції України. Заявою від 15.12.2019 позивач надав згоду на направлення поштовим зв`язком трудової книжки та наказу про припинення державної служби. Отже, ініціативу Відповідача позивачем не підтримано, натомість подано заяву про припинення державної служби та відмову від посад держаної служби в Національній поліції України, тому наказом НПУ №1404о/с від 11.12.2020 [PERSON] звільнено з посади головного спеціаліста відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності Управління забезпечення прав людини Національної поліції України на підставі пункту 1 (скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців) частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу». З урахуванням наведеного просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю. Позивачем поданий відзив на апеляційну скаргу, суть якого зводиться до того, що рішення суду є законним та обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм процесуального права, при повному та всебічному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, доведеністю обставин, що мають значення для справи. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. В судовому засіданні апеляційного розгляду справи \~представник відповідача апеляційну скаргу підтримав з підстав наведених у скарзі, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити. Позивач в судове засідання не з`явився, у відзиві на апеляційну скаргу просив розгляд справи здійснювати його відсутності. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга \~підлягає задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено та з матеріалів справи слідує, що [PERSON] , [INFO] , згідно з записами трудової книжки серії [NUMBER] , проходив державну службу: - з 01.03.2018 по 11.02.2020 на посаді головного спеціаліста відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності (з дислокацією в Рівненській області) Управління забезпечення прав людини Національної поліції України; - 01.05.2018 позивачу присвоєно шостий ранг державного службовця; - 01.03.2018 позивача призначено головним спеціалістом відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності Управління забезпечення прав людини; - 11.02.2020 позивача звільнено з посади головного спеціаліста відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності (з дислокацією в Рівненській області). На виконання рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 10.09.2020 у справі № 460/1745/20, наказом Національної поліції України від 22.09.2020 від 1059 о/с, скасовано пункт наказу Національної поліції України від 11.02.2020 № 170 о/с у частині звільнення з посади головного спеціаліста відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності (з дислокацією в Рівненській області) Управління забезпечення прав людини Національної поліції України державного службовця 6 рангу [PERSON] . Поновлено на посаді головного спеціаліста відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності (з дислокацією в Рівненській області) Управління забезпечення прав людини [PERSON] , державного службовця 6 рангу, з 12.02.2020. Начальником Департаменту кадрового забезпечення Національної поліції України [PERSON] , 12.10.2020 відповідно до абзацу 1 статті 49-2 Кодексу законів про працю України попереджено [PERSON] під особистий підпис про те, що наказом Національної поліції України від 28.12.2019 № 1350 «Про затвердження переліку змін у штатах Національної поліції», посаду, яку він обіймав, скорочено. Також, попереджено про можливе наступне припинення державної служби відповідно до пункту 1 (скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби у цьому державному органі) частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» та статті 40 КЗпП України. 11.12.2020 наказом Національної поліції України № 1404 о/с, відповідно до пункту 1 (скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців) частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» припинено державну службу за ініціативою суб`єкта призначення та з 11.12.2020 звільнено з посади [PERSON] , головного спеціаліста відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності (з дислокацією в Рівненській області) Управління забезпечення прав людини Національної поліції України, державного службовця 6 рангу. Вважаючи даний наказ про звільнення незаконним та таким, що прийнятий з порушенням вимог Конституції України та чинних нормативно-правових актів, позивач звернувся до суду з цією позовною заявою про його скасування та поновлення на посаді з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Суд першої інстанції позов задовольнив з тих підстав, що при звільнені позивача відповідачем не дотримані норми Закону України «Про державну службу» та Кодексу законів про працю України. Проте, апеляційний суд \~вважає висновки суду першої інстанції невірними з огляду на наступне. Частиною першою статті 1 Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 №580-VIII (далі Закон №580-VIII) встановлено, Національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. У своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами ( ст. 3 Закону №580- VIII). Відповідно до частини першої статті 59 Закону №580-VIII, служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Положеннями статті 60 Закону №580-VIII визначено, що проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Приписами пункту 5 частини десятої статті 62 Закону №580-VIII визначено, що поліцейський у повному обсязі користується гарантіями соціального та правового захисту, передбаченими цим Законом та іншими актами законодавства. Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, визначено в Законі України «Про державну службу» від 10.12.2015 року № 889-VIII (далі - Закон № 889-VIII). Відповідно до частини першої статті 1 Закону № 889-VIII, державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо: 1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів; 2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів; 3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг; 4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства; 5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням; 6) управління персоналом державних органів;7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством. Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади; повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби (частина друга статті 1 Закону № 889-VIII). Відповідно до частин 1-3 статті 5 Закону №889-VIII, правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом. Частинами 1, 2 статті 21 Закону №889-VIII визначено, що вступ на державну службу здійснюється шляхом призначення громадянина України на посаду державної служби за результатами конкурсу. Прийняття громадян України на посади державної служби без проведення конкурсу забороняється, крім випадків, передбачених цим Законом. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 83 Закону №889-VIII, державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб`єкта призначення. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII, підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу. Частина третя статті 87 Закону №889-VIII (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначала, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення. Державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення за рішенням суб`єкта призначення може бути призначений на рівнозначну або нижчу посаду державної служби, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу. Частинами 1, 3 статті 49-2 КЗпП України визначено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників. Частиною шостою статті 49-2 КЗпП України визначено, що вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу», здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей: про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів; у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті; не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень. Судом встановлено та з матеріалів справи слідує, що 12.10.2020 позивача відповідно до абзацу 1 статті 49-2 КЗпП України попереджено про те, що наказом Національної поліції України від 28.12.2019 № 1350 «Про затвердження переліку змін у штатах Національної поліції», посаду, яку він обіймав, скорочено, та про можливе наступне припинення державної служби відповідно до пункту 1 (скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби у цьому державному органі) частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» та статті 40 КЗпП України. Разом з тим, пунктом 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII визначено, що державного службовця про наступне звільнення попереджає суб`єкт призначення або керівник державної служби. З матеріалів справи слідує, що 12.10.2020 позивача ознайомлено з попередженням про наступне вивільнення. Одночасно з попередженням про наступне вивільнення позивачу запропоновано повний список вакантних посад по підрозділах апарату центрального органу управління Національної поліції України, під час чого позивачем не було обрано, не висловлено бажання та не надано згоди на призначення. Позивача після попередження про наступне вивільнення ознайомлено з переліком вакантних посад по підрозділах апарату центрального органу управління Національної поліції України станом на 01.10.2020. Позивачем 12.10.2020 скеровано на адресу Національної поліції України заяву від 12.10.2020, якою просить призначити його на посаду головного спеціаліста відділу організаційно-правового забезпечення та контролю правового департаменту Національної поліції України, яку було запропоновано серед переліку вакантних посад по підрозділах апарату центрального органу управління Національної поліції України. Вказана заява отримана 20.10.2020. В подальшому, 03.11.2020 листом ДКЗ НПУ №6718/12/1/2/03-2020 позивача повідомлено про визначення переможця, за результатами конкурсного відбору, призначення на вказану ним посаду переможця, добір на яку оголошено відповідно до наказу НПУ від 15.10.2020 №812, та запропоновано позивачу прибути до ДКЗ для подальшого ознайомлення з вакантними посадами. Разом з тим позивач до НПУ не прибув, а направив заяву від 09.11.2020, в якій повідомив, що знаходиться з 09.11.2020 на стаціонарному лікуванні. 11.12.2020 позивач власноручно написав заяву про припинення державної служби та відмовився від посад держаної служби в Національній поліції України. Заявою від 15.12.2019 позивач надав згоду на направлення поштовим зв`язком трудової книжки та наказу про припинення державної служби.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Таким чином, апеляційний суд погоджується із доводами апелянта про те, що позивач фактично не погодився із ініціативою відповідача щодо пропонування вакантних посад, оскільки ним не прибув 05.11.2020 до Департаменту кадрового забезпечення для ознайомлення з іншими вакантними посадами в органах та підрозділах Національної поліції та подав заяву про припинення державної служби та відмову від посад держаної служби в Національній поліції України, тому наказом НПУ №1404о/с від 11.12.2020 [PERSON] звільнено з посади головного спеціаліста відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності Управління забезпечення прав людини Національної поліції України на підставі пункту 1 (скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців) частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу». Також апеляційний суд погоджується із доводами апелянта про те, що відповідно до частини 3 статті 87 Закону України «Про державну службу» 9 (у редакції Закону, чинній на час виникнення спірних правовідносин) роботодавець може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). Разом з тим, така пропозиція є правом, а не обов`язком роботодавця. Суд вважає за необхідне зазначити, що у роз`ясненнях, наданих Національним агентством України з питань державної служби від 14.02.2020 №48-р/з вказано, що Законом України від 14 січня 2020 року № 440-ІХ «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи», який набрав чинності 13 лютого 2020 року, внесено зміни до низки законодавчих актів, зокрема, до Закону № 889-VIII. Наразі відповідно до абзацу першого частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення. Таким чином, пропонування позивачу посад державної служби є реалізацією права Відповідача на пропонування посад, ініціативою Відповідача, яка не несе за собою додаткових зобов`язань перед позивачем. Також зазначає, що проведення скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців за пунктом 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII (в редакції, що охоплює спірні правовідносини) є окремою, самостійною підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення. Проте, подальша реалізація права на працю у вказаних правовідносинах повністю залежала від волевиявлення позивача, який, як уже зазначалось вище, таким правом не скористався, оскільки не прибув до Департаменту кадрового забезпечення для ознайомлення з іншими вакантними посадами в органах та підрозділах Національної поліції та подав заяву про припинення державної служби та відмову від посад держаної служби в Національній поліції України. Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія). Перевіривши оскаржене позивачем рішення, апеляційний суд вважає, що таке відповідає критеріям, визначеним ст. 2 КАС України, а представлені відповідачем на заперечення позовних вимог докази у своїй сукупності не дають підстав вважати що рішення відповідача є протиправними, а натомість вказують на те, що таке прийняте відповідачем обґрунтовано, з дотриманням вимог Конституції та законів України, в межах повноважень та спосіб, передбачений чинним законодавством України, оскільки відповідачем при звільнені позивача дотримані норми Закону України «Про державну службу» та Кодексу законів про працю України, тому підстав для визнання протиправним та скасування оскаржуваного позивачем наказу не вбачається. Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається. Вказані вище обставини є безсумнівною підставою для скасування рішення суду першої інстанції та прийняття нової постанови про відмову у задоволення позовних вимог з наведених вище підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Відповідно до ч. 1 ст. 315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвали нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню та апеляційним судом приймається нова постанова про відмову у задоволення позовних вимог з наведених вище підстав.

Результат розгляду: denied