Рішення адміністративного суду від 2024-05-01 00:00:00+03

[PERSON] звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області (далі ТУ ДСП) про визнання протиправними дій щодо нарахування та виплати суддівської винагороди йому як судді Баглійського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області за період: 01 травня 2023 року по 31 жовтня 2023 року, обчисленої, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 1 січня 2023 року, в розмірі 2102,00 грн; зобов`язання провести нарахування та виплату судді Баглійського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області [PERSON] суддівської винагороди за період з 01 травня 2023 року по 31 жовтня 2023 року на підставі частин другої - п`ятої статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», виходячи з базового розміру посадового окладу судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня 2023 року, а саме: в сумі 2684,00 грн., регіонального коефіцієнту -1,1, надбавки за вислугу років 70 відсотків, щомісячної доплати в розмірі 10 відсотків посадового окладу судді відповідного суду як голові суду, з урахуванням з цих сум передбачених законом податків і обов`язкових платежів при їх виплаті за період з 01 травня 2023 року по 31 жовтня 2023 року. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2024 року в задоволенні позову відмовлено. В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення про задоволення позову. Апелянт вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції, який слугував підставою для відмови у задоволенні позову, щодо правомірності застосування відповідачем при визначення посадового окладу прожиткового мінімуму для працездатність осіб, який застосовується для визначення базового посадового окладу судді (2102 грн), неврахування правових висновків Верховного Суду зі спірного питання. У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, вказуючи, що фінансування за КЕКВ 2113 «Суддівська винагорода» у 2023 році здійснювалось згідно із затвердженим ДСА України кошторису (зі змінами) та плану асигнувань на 2023 рік, а кошторисом ТУ ДСА на 2023 рік, затвердженим ДСА, видатки на оплату праці, у тому числі суддівської винагороди, передбачені, виходячи із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб в сумі 2102 грн з урахуванням статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік». Справа судом розглянута без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами на підставі п. 1 ч. 1 ст. 311 КАС України у зв`язку з відсутністю клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю. Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд доходить до висновку, що апеляційна скарга має бути задоволена з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено, що [PERSON] 12 червня 1996 року призначений на посаду судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська, 30 вересня 1999 року переведений на посаду судді Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, 07 червня 2001 року призначений суддею безстроково. Згідно з наказом голови Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 січня 2022 року №3 «Про встановлення щомісячної доплати за вислугу років суддям Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області» позивачеві встановлено щомісячну доплату за вислугу років в розмірі 70%. Відповідно до наказу від 04 квітня 2023 року №8 позивач приступив до виконання адміністративних повноважень на посаді голови Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області з 04 квітня 2023 року. Позивачеві у період з 01 травня 2023 року по 31 жовтня 2023 року нарахована та виплачена суддівська винагорода, обчислена, виходячи із розрахунку розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 01 січня 2023 року, в розмірі 2102 грн. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з таких обставин: 1) визначення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який є розрахунковою величиною для визначення розміру суддівської винагороди, є виключним повноваженням Верховної Ради України; 2) встановлення законодавцем в законах про державний бюджет на 2021-2023 роки розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, з 1 січня - 2102 гривні, який силу статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» має застосовуватися під час визначення суддівської винагороди позивача; 3) введення воєнного стану на всій території України, складне фінансове становище держави, призупинення державою підвищення державних соціальних гарантій шляхом внесення відповідних положень до Закону України «Про Державний бюджет України» на відповідний рік в частині призупинення (зупинення) збільшення прожиткового мінімуму для працездатних осіб для окремих верств населення (за посадами), які фінансуються із державного бюджету та залишивши його (при цьому, не зменшуючи його розмір) на рівні 2102 грн, є пропорційним, співмірним та відповідає критерію справедливості; 4) розмір посадового окладу судді є набагато більшим від середньої заробітної плати по Україні, що відповідає гарантіям незалежності судді та суду в умовах воєнного стану в Україні. Судом першої інстанції не враховані правові висновки, викладені Верховним Судом з питання застосування статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», оскільки у перелічених постановах не було предметом дослідження питання складного фінансового становища держави під час збройної агресії РФ проти України, введення воєнного стану на всій території України та той факт, що в складних для держави умовах не відбулося зменшення суддівської винагороди в 2021-2023 роках. Здійснюючи апеляційний перегляд справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд визнає приведені висновки необґрунтованими, з огляду на наступне. Судом встановлено, що [PERSON] обіймає посаду судді Баглійського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області. В період з 01 травня 2021 року до 31 жовтня 2023 року [PERSON] отримував суддівську винагороду, обраховану з прожиткового мінімуму, який використовувався для обчислення базового розміру посадового окладу, на рівні 2102,00 грн., що не заперечується сторонами. Спірним в цій справі є питання правомірності обчислення та виплати позивачу суддівської винагороди, виходячи з установленого у законі України про державний бюджет України на 2023 рік прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, розмір якого становить 2102 гривні. Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного. Статтею 130 Конституції України установлено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій. Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд, визначає Закон України «Про судоустрій та статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ (далі Закон № 1402-VІІІ). За положеннями статті 4 Закону № 1402-VІІІ судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом. Зміни до цього Закону можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Частиною першою статті 135 Закону № 1402-VІІІ передбачено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. Суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці (частина друга статті 135 Закону № 1402-VІІІ). Базовий розмір посадового окладу судді становить: судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року (пункт 1 частини третьої статті 135 Закону № 1402-VІІІ). До базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються такі регіональні коефіцієнти: 1,2 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше п`ятсот тисяч осіб (пункт 2 частини четвертої статті 135 Закону № 1402-VІІІ). Обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків (частина дев`ята статті 135 Закону № ?1402-VІІІ). Засади та порядок фінансування судів установлені статтями 148, 149 Закону № 1402-VIII. Частинами третьою, четвертою статті 148 Закону № 1402-VIII установлено, що функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснюють, зокрема, Державна судова адміністрація України - щодо фінансового забезпечення діяльності всіх інших судів, діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони та Державної судової адміністрації України. Функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління Державної судової адміністрації України. Відповідно до частини першої статті 149 Закону № 1402-VIII суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України. Розміри прожиткового мінімуму для працездатних осіб щорічно встановлювались: - у 2021 році статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» від 15 грудня 2020 року № 1082-IX установлено у 2021 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для: працездатних осіб з 1 січня у розмірі 2270 гривень; працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, з 1 січня - 2102 гривні; - у 2022 році статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» від 02 грудня 2021 № 1928-IX установлено у 2022 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для: працездатних осіб з 1 січня - 2481 гривень; працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, з 1 січня - 2102 гривні; - у 2023 році статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» від 03 листопада 2022 році № 2710-IX установлено з 1 січня 2023 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для: працездатних осіб - 2684 гривні; працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, - 2102 гривні. Відповідно до статті 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» від 15 липня 1999 року № 966-XIV (далі - Закон № 966-XIV) прожитковий мінімум це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років; дітей віком від 6 до 18 років; працездатних осіб; осіб, які втратили працездатність. Прожитковий мінімум застосовується для формування Державного бюджету України та місцевих бюджетів (абзац сьомий частини першої статті 2 Закону № 966-XIV). Прожитковий мінімум встановлюється Кабінетом Міністрів України після проведення науково-громадської експертизи сформованих набору продуктів харчування, набору непродовольчих товарів і набору послуг. Прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік (стаття 4 Закону № 966-XIV). Повноваження та види розпорядників бюджетних коштів визначені статтею 22 Бюджетного кодексу України (далі - БК України), відповідно до частини першої якої за обсягом наданих повноважень розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня. Головними розпорядниками бюджетних коштів можуть бути виключно: за бюджетними призначеннями, визначеними законом про Державний бюджет України, Державна судова адміністрація України, інші установи, уповноважені законом або Кабінетом Міністрів України на реалізацію державної політики у відповідній сфері, в особі їх керівників (пункт 1 частини другої статті 22 БК України). Відповідно до частини п`ятої статті 22 БК України головний розпорядник бюджетних коштів, зокрема, отримує бюджетні призначення шляхом їх затвердження у законі про Державний бюджет України (рішенні про місцевий бюджет); приймає рішення щодо делегування повноважень на виконання бюджетної програми розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня та/або одержувачами бюджетних коштів, розподіляє та доводить до них у встановленому порядку обсяги бюджетних асигнувань (пункт 3); затверджує кошториси розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня (плани використання бюджетних коштів одержувачів бюджетних коштів), якщо інше не передбачено законодавством (пункт 4). Частиною першою статті 23 БК України встановлено, що будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Відтак, розмір посадового окладу судді, який є складовим елементом суддівської винагороди, напряму залежить від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, поняття якого наведено у Законі № 966-XIV, і в цьому ж законі закріплено вичерпний перелік основних соціальних і демографічних груп населення відносно яких визначається прожитковий мінімум. Визначення прожиткового мінімуму, закладення правової основи для його встановлення та врахування при реалізації державою конституційної гарантії громадян урегульовано Законом № 966-XIV. Ураховуючи те, що Законом № 966-XIV не визначено такого виду прожиткового мінімуму, як "прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді" і за приписами цього закону судді не віднесені до соціальної демографічної групи населення, стосовно яких прожитковий мінімум повинен встановлюватися окремо, відсутні законні підстави для зменшення розміру прожиткового мінімуму, який встановлено для працездатних осіб на 1 січня календарного року, з метою визначення суддівської винагороди. Законом № 966-XIV закріплено вичерпний перелік основних соціальних і демографічних груп населення, стосовно яких визначається прожитковий мінімум. Судді до соціальної демографічної групи населення, стосовно яких прожитковий мінімум повинен встановлюватися окремо, не віднесені. Законом № 1402-VIII, який є спеціальним для спірних правовідносин, закріплено, що для визначення розміру суддівської винагороди до уваги може братися лише прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. Закони про державний бюджет на 2021, 2022 та 2023 рік фактично змінили складову для визначення базового розміру посадового окладу судді, що порушує гарантії незалежності суддів, одна з яких передбачена частиною другою статті 130 Конституції України і частиною третьою статті 135 Закону № 1402-VIII, тому є логічним висновок, що заміна гарантованої Конституцією України однієї зі складових суддівської винагороди - прожиткового мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня відповідного року, на іншу розрахункову величину, яка Законом № 1402-VIII не передбачена (прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді), є неправомірною. Відповідно, є неправильною визначення ТУ ДСА розрахункової величини посадового окладу позивача, відмінної від тієї, що визначена спеціальним законом. Приведений висновок суду відповідає висновку Верховного Суду, викладеному, зокрема, у постановах від 02 червня 2023 року у справі № 400/4904/21, від 13 липня 2023 року у справі № 280/1233/22, від 24 липня 2023 року у справі № 280/9563/21, від 25 липня 2023 року у справі № 120/2006/22-а, від 26 липня 2023 року у справі № 240/2978/22, від 27 липня 2023 року у справі № 240/3795/22, від 15 серпня 2023 року у справі № 20/19262/21-а. Висновки суду першої інстанції стосовно правомірності застосування прожиткового мінімуму у розмірі 2102 грн для визначення посадового окладу судді з урахуванням наявності у законодавця повноважень на це суд не може визнати обґрунтованими, адже, як вказано вище, Законом № 966-XIV не визначено такого виду прожиткового мінімуму, як "прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді" і за приписами цього закону судді не віднесені до соціальної демографічної групи населення, стосовно яких прожитковий мінімум повинен встановлюватися окремо, отже відсутні законні підстави для зменшення розміру прожиткового мінімуму, який встановлено для працездатних осіб на 1 січня календарного року, з метою визначення суддівської винагороди. Також суд не може визнати обґрунтованими посилання суду першої інстанції на введення воєнного стану на всій території України, складне фінансове становище держави, внаслідок чого призупинено державою підвищення державних соціальних гарантій шляхом внесення відповідних положень до закону України про Державний бюджет України на відповідний рік в частині призупинення (зупинення) збільшення прожиткового мінімуму для працездатних осіб для окремих верств населення (за посадами), які фінансуються із державного бюджету, та залишивши його (при цьому, не зменшуючи його розмір) на рівні 2102 грн, що є пропорційним, співмірним та відповідає критерію справедливості, позаяк зупинення будь-яких державних соціальних гарантій має здійснюватися шляхом внесення змін до відповідних законів або зупинення відповідних положень на час дії правового режиму воєнного стану, якими такі гарантії встановлені, тоді як законодавцем не зупинялась дія статті 135 Закону № 1402-VІІІ та не вносились зміни у цю статтю стосовно розрахункової величини базового посадового окладу судді. Таким чином, суд доходить до висновку про помилковість висновків суду першої інстанції, що слугували підставою для відмови у задоволенні позову. Разом з тим, суд звертає увагу на наступне. Зважаючи на положення статей 148, 149 Закону № 1402-VIII у зіставленні з положеннями частин першої, другої, п`ятої статті 22, частини першої статті 23 Бюджетного кодексу України, виплата суддівської винагороди здійснюється в межах бюджетних призначень, головним розпорядником яких є ДСА України. Відповідач ТУ ДСА як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня здійснює свої повноваження у межах асигнувань, які ДСА України затвердила у його кошторисі (на 2023 рік). Судом встановлено, що фінансування ТУ ДСА за КЕКВ 2113 «Суддівська винагорода» у 2023 році здійснювалось згідно із затвердженим ДСА України кошторису (зі змінами) та плану асигнувань на 2023 рік, а кошторисом ТУ ДСА на 2023 рік, затвердженим ДСА, видатки на оплату праці, у тому числі суддівської винагороди, передбачені виходячи із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб в сумі 2102 грн з урахуванням статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік». Тобто розпорядники бюджетних коштів при затвердженні бюджетного кошторису на виплату суддівської винагороди у 2023 роках застосовували розрахункову величину 2102,00 грн відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2023 рік» та з урахуванням доведених Міністерством фінансів України показників, головним розпорядником бюджетних коштів ДСА України здійснювалось фінансування розпорядника бюджетних коштів нижчого рівня ТУ ДСА в Дніпропетровській області для виплати суддівської винагороди \~саме із розрахункової величини 2102,00 грн. Для правильного вирішення цієї справи суд першої інстанції мав з`ясувати питання здійснення фінансування ТУ ДСА в Дніпропетровській області через призму компетенції щодо розпорядження бюджетними коштами, виділеними на фінансування судів, суддівської \~винагороди, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, в розмірі 2102 гривні, адже ТУ ДСА як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня може здійснювати свої повноваження виключно в межах тих асигнувань, які ДСА України затвердила у його кошторисі на 2023 рік. Суд зазначає, що у віданні ДСА України діє окрема бюджетна програма для забезпечення виконання судових рішень - КПКВ 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів», призначена саме для таких цілей. За правилами пункту 25 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845, наявність такої програми означає, що списання коштів здійснюватиметься саме за нею. Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Ураховуючи приписи частини першої статті 2, частини першої статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», списання коштів за судовими рішеннями, боржником за якими є державний орган, можливе у тому випадку, коли способом захисту порушеного права буде стягнення коштів. В контексті спірних в цій справі правовідносин суд констатує, що ТУ ДСА України в Дніпропетровській області є належним відповідачем за позовом [PERSON] . Зазначення цього органу як відповідача у цій справі є закономірним, адже саме він як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня нараховує і виплачує суддівську винагороду судді Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області. Отже, дії ТУ ДСА в Дніпропетровській області у ситуації, яка виникла з виплатою позивачу суддівської винагороди, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, в розмірі 2102 гривні, теж вимагали правової оцінки. Проте правильне вирішення справи і застосування ефективного способу захисту порушеного права вимагає, щоб відповідачем за цим позовом також була ДСА України, яка є головним розпорядником бюджетних коштів і несе відповідальність за належне фінансування судів, зокрема, й витрат на суддівську винагороду. Однак, суб`єктний склад учасників цієї справи залишився таким, яким його визначив позивач. Судом першої інстанції ДСА України не залучено до участі в справі як відповідача, а суд апеляційної інстанції не має процесуальних повноважень залучити ДСА України відповідачем у справі на стадії апеляційного розгляду. З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції в цій справі позбавлений можливості застосування ефективного способу захисту порушеного права позивача, оскільки спірні правовідносини вимагають, щоб відповідачем за цим позовом також була ДСА України, яка є головним розпорядником бюджетних коштів і несе відповідальність за належне фінансування судів, зокрема й витрат на суддівську винагороду. В межах заявлених позовних вимог та визначеного позивачем та судом першої інстанції суб`єктного складу правовідносин єдиним можливим способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання ТУ ДСА у Дніпропетровській області здійснити нарахування та виплату позивачу суддівської винагороди за спірний період, виходячи з базового розміру посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого на 1 січня 2023 року складає 2684 гривень, з утриманням з цієї суми передбачених законом податків і обов`язкових платежів. Доводи відповідача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, суд відхиляє та зазначає, що висновки суду в цій справі ґрунтуються на правовому висновку Верховного Суду, а судом не встановлено підстав для відступлення від такого висновку. З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позову.

Результат розгляду: granted