Рішення адміністративного суду від 2022-11-25 00:00:00+02

У жовтні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю ``Вент-Ера Сервіс`` (далі - позивач, ТОВ``Вент-Ера Сервіс``, товариство) звернулося до суду з позовом, у якому просило визнати протиправними та скасувати прийняті Державною податковою інспекцією у Солом`янському районі Головного управління ДФС у м. Києві (далі - відповідач, ДПІ) податкові повідомлення - рішення від 13.05.2015 №0002242202 та №0002252202 про збільшення товариству суми грошового зобов`язання з податку на додану вартість (ПДВ) на 427' 694,00 грн (в тому числі, основний платіж - 342' 155,00 грн, штрафні (фінансові) санкції - 85' 539,00 грн) та з податку на прибуток на прибуток на 384' 924,00,00 грн (в тому числі, основний платіж - 307' 939,00 грн, штрафні (фінансові) санкції - 76' 985 грн) (т.І, а.с. 62-63). На обґрунтування позову позивач зазначав, що висновки за результатами проведеної перевірки контролюючого органу про допущені товариством порушення норм податкового законодавства внаслідок обліку господарських операцій з контрагентами-постачальниками, реальність здійснення яких заперечує відповідач, є безпідставними, ґрунтуються на підставі податкової інформації без урахування наданих до перевірки первинних документів, складених за спірними операціями, та суб`єктивних суджень (припущеннях) посадових осіб контролюючого органу. Спираючись на судову практику Європейського Суду позивач наголошував на принципі індивідуальної відповідальності платника податків, згідно з яким платник податків не може відповідати за зловживання свого контрагента в тому разі, якщо не буде доведено залученість цього платника до протиправних діянь іншої особи. Окружний адміністративний суд м. Києва постановою від 11.12.2015, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 08.09.2016, позов задовольнив. Задовольняючи позов, суди висновували, що надані позивачам первинні та інші документи повною мірою підтверджують реальність господарських операцій з контрагентами та їх вчинення у межах господарської діяльності товариства, тоді як висновок контролюючого органу про безтоварність таких операцій ґрунтується на припущеннях. За висновком судів аналіз правовідносин контрагентів, які мали податкову правосуб`єктність на момент вчинення спірних правовідносин, із третіми особами у ланцюгах постачання, з якими платник податків не вступав у господарські відносини, не може бути самостійною та достатньою підставою для висновку про нереальність господарських операцій такого платника. Так само сама по собі відсутність товарно-транспортних накладних (ТТН) за наявності доказів, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій та використання таких операцій у власній господарській діяльності, не свідчить про порушення платником податків вимог податкового законодавства. Посилання контролюючого органу на кримінальне провадження, в якому отримані докази щодо протиправної діяльності контрагента, за відсутності вироку у такій справі суди також визнали безпідставними з огляду на те, що такі докази не є доказами в адміністративному судочинстві в силу приписів норми частини четвертої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства (КАС) України. Відповідач подав до Вищого адміністративного суду України касаційну скаргу на зазначені судові рішення у цій справі, у якій просить скасувати ухвалені у справі судові рішення і ухвалити нове рішення про відмову в позові. Вищий адміністративний суд України ухвалою від 07.11.2016 відкрив касаційне провадження у цій справі. Позивач не реалізував право подати письмові заперечення на касаційну скаргу, що не перешкоджає розгляду справи. 15.12.2017 розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 03.10.2017 №2147-VIII ``Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів``, яким КАС України викладено в новій редакції. Підпунктом 4 пункту 1 розділу VII ``Перехідні положення`` КАС України в редакції згаданого Закону передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Вказана касаційна скарга була передана на розгляд Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду. Касаційний перегляд справи здійснено в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України ``Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ`` від 15.01.2020 №460-ІХ, відповідно до пункту 2 розділу ІІ цього Закону, та в межах доводів та вимог касаційної скарги відповідно до частини першої статті 341 КАС України. Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Перевіривши наведені в касаційній скарзі доводи відповідача, судові рішення попередніх інстанцій, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке. Як встановлено судами попередніх інстанцій, підставою для прийняття податкових повідомлень-рішень, з приводу правомірності яких виник спір, стали висновки в акті від 07.04.2015 №1584/26-58-22-02-17/39165780, зроблені за результатами проведеної документальної позапланової виїзної перевірки ТОВ``Вент-Ера Сервіс`` щодо дотримання вимог податкового законодавства по взаємовідносинам із ТОВ``Альфа Трейд Груп``, ТОВ ``Дайнекс``, ТОВ ``Алертон``, ТОВ ``Інтейра`` за період з 01.10.2014 по 31.10.2014 та подальшої реалізації придбаного товару (робіт, послуг) контрагентам-покупцям за цей же період (т.І, а.с. 14-61; далі - акт перевірки). Згідно з висновками акта перевірки ТОВ``Вент-Ера Сервіс`` порушено вимоги пункту 138.2 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139, пункту 185.1 статті 185, пункту 187.1 статті 187, пункту 188.1 статті 188, пунктів 198.2, 198.3, 198.6 статті 198, пунктів 201.1, 201.10 статті 201 Податкового кодексу (ПК) України, що призвело до заниження податкових зобов`язань з податку на прибуток на суму 307' 939,00 грн та ПДВ - на 342' 155,00 грн за період, охоплений перевіркою. Такий висновок контролюючого органу вмотивований тим, що господарські операції ТОВ``Вент-Ера Сервіс`` з придбання товару (дахові кондиціонери (обладнання)) та послуг (технічне обслуговування систем вентеляції та кондиціювання) на підставі договорів із ТОВ``Альфа Трейд Груп``, ТОВ ``Дайнекс``, ТОВ ``Алертон``, ТОВ ``Інтейра``, не спричиняють реального настання правових наслідків, оскільки за результатами аналізу інформації, отриманої внаслідок заходів податкового контролю (використані дані автоматизованих систем АІС ``Податковий блок``, Єдиного реєстру податкових накладних), діяльність вказаних підприємств спрямована на здійснення операцій, пов`язаних з наданням податкової вигоди третім особам; водночас один чи декілька контрагентів платників, в тому числі у ланцюгу посередників, не мають трудових та матеріально-технічних ресурсів, необхідних для здійснення задекларованих позивачем операцій, або не декларують, або не виконують свої податкові зобов`язання, за місцем реєстрації відсутні; номенклатура придбаних товарів контрагентами у ланцюгу посередників не відповідає номенклатурі поставлених товарів ТОВ``Вент-Ера Сервіс``; ТОВ``Альфа Трейд Груп`` фігурує у кримінальному провадженні від 12.12.2014 №12014100060007024, порушеного за фактом створення та діяльності фіктивних підприємств (частина перша статті 205 КК України). При цьому будь-які доводи з приводу того, що позивач був обізнаний зі станом виконання податкових зобов`язань постачальниками товару та послуг відповідач в акті перевірки не наводить. Порядок формування платником податків витрат, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування, та податкового кредиту у 2014 році був врегульований нормами статей 138, 139, 198 ПК України (у редакції, чинній станом на вказаний період). Відповідно до пункту 44.1 статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту. Відповідно до частини першої статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність" від 16.07.1999 №996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. За змістом наведених норм у податковому обліку витрати, які враховуються при визначенні об`єкта оподаткування податком на прибуток, та суми ПДВ, включені до податкового кредиту, повинні бути підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, які містять відомості про господарську операцію, підтверджують її фактичне здійснення та витрати, пов`язані із цією операцією. Сума ПДВ для включення до податкового кредиту повинна бути підтверджена податковою накладною, виписаною постачальником на операцію з постачання товару (послуг). Отже, всі витрати господарюючого суб`єкта мають бути здійснені в межах господарської діяльності та підтверджені відповідними первинними документами. Якщо господарська операція не відбулася, а первинні документи були складені з метою отримання лише податкової вигоди та не відповідають дійсності, такі документи не можуть бути підставою для визначення показників податкової звітності. При цьому вищенаведені правові норми не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами - постачальниками, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення постачальником товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення платником податку на прибуток (покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування витрат, тому цей платник не повинен зазнавати негативних наслідків у вигляді позбавлення права на зменшення об`єкта оподаткування на суму витрат, які він фактично поніс у зв`язку з отриманням доходу, за можливу неправомірну діяльність контрагента в ланцюгу поставок за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність цього платника щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними. Тобто нормативно закріплено підхід належної обачності та індивідуальної юридичної відповідальності платника податків при здійсненні господарських операцій та їх наслідків. Принцип індивідуальної відповідальності платника податків, також доктринально закріплений у судовій практиці Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ). Рішенням ЄСПЛ у справі "Інтерсплав проти України" визначено, що платник податків не може відповідати за зловживання свого контрагента за відсутності будь-яких ознак, які б вказували на те, що такий платник був безпосередньо залучений до таких зловживань. Отже, виходячи з принципу індивідуального застосування відповідальності за порушення правил оподаткування, негативні наслідки, зокрема у вигляді позбавлення права на формування витрат, можуть бути застосовані саме до того платника податків, який їх припустився, а не до іншої особи. Також норми податкового законодавства не визначають певний обсяг матеріальних та/чи трудових ресурсів у платника податків при здійсненні господарської діяльності як критерій правового статусу платника податків щодо отримання податкової преференції у формі податкової вигоди. Саме собою невиконання контрагентами своїх податкових обов`язків, відсутність за місцезнаходження не можуть бути безумовним свідченням відсутності ділової мети та/або обізнаність платника податків із протиправним характером діяльності його контрагентів та відповідно недостовірності задекларованих даних податкового обліку платника податків. Лише сукупність обставин може свідчити на користь висновку про реальність або неможливість фактичного проведення господарських операцій. Верховний Суд неодноразово робив такі висновки у своїх рішеннях щодо застосування норми права у подібних правовідносинах. Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.07.2022 у справі №160/3364/19 (провадження №11-200апп21) підтвердила вже сформовану Верховним Судом правову позицію, що визначальним для вирішення спорів про наявність податкових наслідків за результатами вчинення господарських операцій є дослідження сукупності обставин та первинних документів, які можуть як підтверджувати, так і спростовувати реальність господарських операцій. Саме по собі: лише наявність вироку щодо контрагента платника податків; лише факт порушення кримінального провадження відносно контрагента та отримання під час таких свідчень особи щодо не прийняття участі у створенні і діяльності підприємства; лише податкова інформація щодо контрагентів по ланцюгу постачання; лише незначні помилки в оформленні первинних документів (окремо) - не є самостійними та достатніми підставами для висновку про нереальність господарських операцій. Водночас, у сукупності з іншими обставинами справи наявність або відсутність таких документів чи обставин можуть свідчити на спростування або підтвердження позиції контролюючого органу. Так само Велика Палата Верховного Суду у цій постанові зазначила, що посилання контролюючого органу на аналіз зібраної та опрацьованої узагальненої податкової інформації не є допустимим доказом у розумінні процесуального закону. У судовому процесі суди встановили, що ТОВ``Вент-Ера Сервіс`` у межах господарської діяльності, з метою виконання договірних зобов`язань перед ТОВ``Холдингова компанія ``Енергомонтажвентиляція`` щодо поставки та запуску обладнання у торгово-офісному комплексі за адресою вул. Генуезька,5, м. Одеса на договірних засадах придбало таке обладнання у ТОВ``Альфа Трейд Груп``, ТОВ ``Дайнекс``, ТОВ ``Алертон``, ТОВ ``Інтейра``, що підтверджено власне договорами, специфікаціями до договорів, які містять опис характеристики та номенклатури товару, що постачався, повідомленнями про заплановану дату поставки обладнання, податковими накладними, видатковими накладними, актами приймання-передачі обладнання та прийняття робіт, картками рахунку, квитанцією №1, договором відповідального зберігання із ТОВ``Холдингова компанія ``Енергомонтажвентиляція`` обладнання, актами на повернення обладнання після його монтажу, платіжними документами. Складені у межах вказаних господарських операцій первинні документи не містять недоліки, які позбавляють їх юридичного значення та можливість використання у бухгалтерському обліку, а контрагенти позивача мали відповідну податкову та господарську правосуб`єктність на складання таких документів. Ці документи були надані позивачем на спростування доводів податкового органу про порушення ним податкового законодавства та долучені судом до матеріалів справи. При цьому суди обґрунтовано відхилили доводи контролюючого органу на підтвердження своєї позиції про безтоварних характер господарських операцій позивача у період, охоплений перевіркою, щодо відсутності у нього ТТН та порушене кримінальне провадження від 12.12.2014 №12014100060007024 за фактом створення та діяльності фіктивних підприємств, у якому фігурує один із контрагентів товариства. Судами першої та апеляційної інстанцій з дотриманням вимог статті 86 КАС України (в редакції Закону до 15.12.2017) надано належну оцінку вище переліченим доказам та зроблено обґрунтований висновок, що ДПІ не спростовано викладену в цих документах інформацію щодо господарських операцій позивача із названими вище контрагентами, у зв`язку з чим підстави для висновку про недостовірність цієї інформації, а відтак і для висновку про законність податкових повідомлень-рішень відсутні. Доводи відповідача, викладені у касаційній скарзі, не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій, не спростовують правильності застосування судами норм матеріального та процесуального права. Натомість, зводяться лише до переоцінки доказів у справі, що, згідно з положеннями статті 341 КАС, виходить за межі повноважень касаційного суду. Отже, ухвалені у справі судові рішення відповідають приписам статті 159 КАС України в редакції закону, чинного на час розгляду справи (стаття 242 КАС України у чинній редакції) щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а касаційна скарга не містить доводів на спростування правильності висновків судів першої та апеляційної інстанцій щодо встановлених обставин та їх юридичної оцінки. Згідно з частиною першою статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій. У зв`язку з реорганізацію Державної фіскальної служби України шляхом приєднання, поділу та утворення територіальних органів Державної податкової служби Суд допустив процесуальну заміну відповідача відповідно до частини першої статті 52 КАС України.

Результат розгляду: denied