Рішення адміністративного суду від 2022-01-11 00:00:00+02

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві (далі - відповідач, ГУ ДПС у м. Києві) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 19 липня 2018 року №0084614202, №0084584202, №0084594202 та №0084604202. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення є протиправними та підлягають скасуванню, оскільки прийняті відповідачем на підставі висновків, зроблених за результатами перевірки позивача, які не відповідають фактичним обставинам. Зокрема, кредитор - ПАТ «КБ «Правекс-Банк» не повідомляв позивача, як платника податку, про будь яке прощення боргу. Натомість, за рішенням Святошинського районного суду м. Києві від 24 лютого 2010 року, залишений в сили ухвалою Апеляційного суду м. Києві від13 квітня 2010 року, за позовом ПАТ «КБ «Правекс-Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, позивач повністю сплатив всі грошові зобов`язання перед ПАТ «КБ «Правекс-Банк». Тобто, жодного прощення (анулювання) боргу кредитором насправді не було. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 серпня 2021 року даний адміністративний позов задоволено в повному обсязі. Приймаючи таке рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не надано суду доказів надіслання позивачу рекомендованим листом із повідомленням про вручення або вручення йому чи його уповноваженому представнику під розписку копії вказаного наказу та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення спірної перевірки. Крім того, прощення пені та штрафів (неустойки) у вигляді відсотків за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання регулюється між сторонами зобов`язання в межах договірних правовідносин цивільним законодавством. Тобто, штрафи та пеня за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, нарахована банком відповідно до умов договору та анульована за його рішенням, не є доходом платника податків в розумінні ПК України, який підлягає оподаткуванню згідно абз. "д" пп. 164.2.17 п. 164.2 статті 164 ПК України. При цьому, матеріали справи не містять належних доказів того, які суми з прощеного (анульованого) боргу є тілом кредиту, відсотками та штрафними санкціями, відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження самого факту анулювання кредитором (ПАТ КБ "Правекс-Банк") боргу позивача та/або факту підписання повідомлення про анулювання (прощення) такого боргу. Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що [PERSON] проінформований про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки копією наказу Головного управління ДФС у м. Києві від 11 червня 2018 року № 9729 про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмовим повідомленням від 12 червня 2018 року №28076/А/26-15-42-02-27, які направлені рекомендованим листом з повідомленням про вручення за податковою адресою платника податків. Вказано, що суд не врахував, що законодавством передбачено декілька варіантів повідомлення кредитором боржника про анулювання (прощення) боргу, а саме: рекомендованим листом з повідомленням про вручення; шляхом укладення відповідного договору; шляхом надання повідомлення боржнику під підпис особисто. У листі ПАТ КБ "Правекс-Банк" від 29 червня 2017 року №3064/0901-3 БТ зазначено, що між [PERSON] та ПАТ КБ «ПРАВЕКС БАНК» було укладено договір про прощення частини боргу за кредитним договором. Тобто, платник податків [PERSON] був належним чином повідомлений про анулювання боргу відповідно вимог пп. 164.2.17 «д» пункту 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України, а суд неправильно застосував вказану норму, надавши перевагу окремим вимогам вищезазначеної статті без повноцінного дослідження всіх обставин справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, згідно відомостей ЦБД ДРФО ДФС України в період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року [PERSON] отримав доходи у загальній сумі 517 996,07 гри, за ознакою доходу 126. Відповідно до довідника ознак доходів, наведених у додатку до Порядку заповнення та подання податковими агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і утриманого з них податку (форма 1ДФ), затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 13 січня 2015 року №4, під ознакою доходу « 126» відображається дохід, отриманий платником податку як додаткове благо. Згідно даних ЦБД ДРФО ДФС України [PERSON] в 2016 році мав взаємовідносини з ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК» (ЄДРПОУ 14360920) та отримав оподатковуваний дохід як додаткове благо у вигляді основної суми боргу, анульованої кредитором. За твердженням відповідача, для встановлення всіх обставин отримання платником податків [PERSON] вищезазначеного доходу, податковим органом було направлено запит до ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК». Листом ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК» від 29 червня 2017 року №3064/0901-3 БТ (вх. ГУ ДФС у м. Києві від 03 липня 2017 року №27396/10) про надання інформації щодо нарахованого доходу у вигляді анулювання (прощення) боргу як додаткове благо підтверджено суму анульованого боргу у розмірі 517 996,07 грн. Зокрема, у вказаному листі зазначено, що між [PERSON] та ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК» було укладено договір про прощення частини боргу за кредитним договором. У зв`язку з отриманням вказаної інформації у період з 18 по 22 червня 2018 року відповідачем була проведена документальна позапланова невиїзна перевірка з питань дотримання вимог своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору з отриманого доходу у вигляді сум додаткового блага, отриманого позивачем за період з 01 січня по 31 грудня 2016 року, за результатами якої відповідачем складено акт №2949/26-15-42-02-30/2689814018 від 27 червня 2018 року (далі - Акт перевірки). Актом перевірки встановлено порушення позивачем вимог: - п. 179.1 ст. 179 Податкового кодексу України (далі - ПК України) з урахуванням вимог пп. 49.18.4 п. 49.18 ст. 49 ПК України - податкову декларацію про майновий стан і доходи за 2016 рік до ДПІ у Деснянському районі ГУ ДФС у м. Києві не подано; - пп. «а» п. 176.1 ст. 176, п. 44.1, п. 44.3 ст. 44 ПК України - не надано до перевірки Книгу обліку доходів і витрат для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу; - пп. 168.2.1 п. 168.1 ст. 168 ПК України з урахуванням вимог пп. «д» пп. 164.2.17 п. 164.2 ст. 164 ПК України - не задекларовано річний оподатковуваний дохід за 2016 рік у сумі 517996,07 грн. та не перераховано до бюджету податок на доходи фізичних осіб у сумі 93239,29 грн.; - пп. 1.2, пп. 1.3 п. 16' 1 підрозділу 10 Розділу XX Перехідних положень ПК України - не нараховано, не утримано та не перераховано до бюджету військовий збір за 2016 рік у сумі 7769,94 грн. На підставі вказаного Акту перевірки відповідачем 19 липня 2018 року прийнято оскаржувані податкові повідомлення-рішення: 1) №0084584202, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 116549,11 грн., з яких 93239,29 грн. - за податковими зобов`язаннями, та 23309,82 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами); 2) №0084614202, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з військового збору на загальну суму 9712,43 грн., з яких 7769,94 грн. - за податковими зобов`язаннями, та 1942,49 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами); 3) №0084594202, яким до позивача за платежем податок на доходи фізичних осіб застосовано штрафні (фінансові) санкції (штраф) у розмірі 510,00 грн.; 4) №0084604202, яким до позивача за платежем податок на доходи фізичних осіб застосовано штрафні (фінансові) санкції (штраф) у розмірі 170,00 грн. Не погоджуючись з вказаними податковими повідомленнями-рішеннями, вважаючи їх протиправними, а свої права порушеними, позивач звернувся до суду з даним позовом. Надаючи оцінку розглядуваним правовідносинам, колегія суддів виходить з такого. Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Податковим кодексом України, який регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства. Відповідно до п.п.20.1.4 п. 20.1 статті 20 ПК України контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення. Як визначено п.75.1 статті 75 ПК України, контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки. Згідно пп. 75.1.2 п. 75.1 статті 75 документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків. Як вбачається зі змісту вимог пп.78.1.2 п.78.1 статті 78 ПК України, документальна позапланова перевірка здійснюється якщо платником податків не подано в установлений законом строк податкову декларацію, розрахунки, звіт про контрольовані операції або документацію з трансфертного ціноутворення, якщо їх подання передбачено законом. Відповідно до п. 78.4 статті 78, п. 79.2 статті 79 ПК України, про проведення документальної позапланової перевірки керівник контролюючого органу приймає рішення, яке оформлюється наказом. Право на проведення документальної позапланової перевірки платника податків надається лише у випадку, коли йому до початку проведення зазначеної перевірки вручено під розписку копію наказу про проведення документальної позапланової перевірки. Документальна позапланова невиїзна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу виключно на підставі рішення керівника контролюючого органу, оформленого наказом, та за умови надіслання платнику податків рекомендованим листом із повідомленням про вручення або вручення йому чи його уповноваженому представнику під розписку копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки. Вивчивши наявні матеріали справи, колегія суддів погодилась з судом першої інстанції, який зазначив, що відповідачем не надано суду доказів надіслання позивачу рекомендованим листом із повідомленням про вручення або вручення йому чи його уповноваженому представнику під розписку копії вказаного наказу та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення спірної перевірки. Твердження апелянта про те, що [PERSON] проінформований про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки копією наказу Головного управління ДФС у м. Києві від 11 червня 2018 року № 9729 про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмовим повідомленням від 12 червня 2018 року №28076/А/26-15-42-02-27, які направлені рекомендованим листом з повідомленням про вручення за податковою адресою платника податків, судом оцінюється критично. Так, в матеріалах справи дійсно міститься зворотнє повідомлення про вручення поштового відправлення, направлене ГУ ДФС у м. Києві на податкову адресу [PERSON] , з поміткою про його отримання «мамою [PERSON]». Разом з тим, на зазначеному повідомленні не вказано, що саме направлялося даним поштовим відправленням платнику податків [PERSON] . В той же час, самим відповідачем в апеляційній скарзі вказано, що позивачу направлявся лист ГУ ДФС у м. Києві від 29 травня 2017 року №5457/А/26-15-13-04-14 про подання податкової декларації про майновий стан та доходи за 2016 рік та декларування доходу, отриманого як додаткове благо. Тобто, податковим органом велося листування з платником податків, проте з наявних матеріалів справи суду не вдалося встановити, що та коли саме (які документи та в яких поштових відправленнях) відповідач направляв позивачу, та які з цих відправлень були позивачем отримані. У зв`язку з цим колегія суддів не може прийняти як належний доказ зворотнє повідомлення про вручення поштового відправлення, що міститься у т.1, а.с. 52. Згідно п. 22.1 статті 22 ПК України об`єктом оподаткування можуть бути майно, товари, дохід (прибуток) або його частина, обороти з реалізації товарів (робіт, послуг), операції з постачання товарів (робіт, послуг) та інші об`єкти, визначені податковим законодавством, з наявністю яких податкове законодавство пов`язує виникнення у платника податкового обов`язку. Згідно п.п.23.1, 23.2 статті 23 ПК України базою оподаткування визнаються конкретні вартісні, фізичні або інші характеристики певного об`єкта оподаткування. База оподаткування - це фізичний, вартісний чи інший характерний вираз об`єкта оподаткування, до якого застосовується податкова ставка і який використовується для визначення розміру податкового зобов`язання. База оподаткування і порядок її визначення встановлюються цим Кодексом для кожного податку окремо. Відповідно до пп.14.1.47 п.14.1 статті 14 ПК України додаткові блага - це кошти, матеріальні чи нематеріальні цінності, послуги, інші види доходу, що виплачуються (надаються) платнику податку податковим агентом, якщо такий дохід не є заробітною платою та не пов`язаний з виконанням обов`язків трудового найму або не є винагородою за цивільно-правовими договорами (угодами), укладеними з таким платником податку (крім випадків, прямо передбачених нормами розділу IV цього Кодексу). Перелік додаткових благ, які включаються до оподатковуваного доходу, встановлений пп.164.2.17 п.164.2 статті 164 ПК України і є вичерпним. Так, приписами пп.164.2.17 п.164.2 статті 164 ПК України встановлено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід, отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених статті 165 цього Кодексу). Положеннями п.«д» пп.164.2.17 п.164.2 статті 164 ПК України (в редакції, чинній з 01 січня 2015 року), в свою чергу, передбачено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід, отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених ст.165 цього Кодексу) у вигляді основної суми боргу (кредиту) платника податку, прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності, у разі якщо його сума перевищує 50% однієї мінімальної заробітної плати (у розрахунку на рік), встановленої на 1 січня звітного податкового року. Кредитор зобов`язаний повідомити платника податку - боржника шляхом направлення рекомендованого листа з повідомленням про вручення або шляхом укладення відповідного договору, або надання повідомлення боржнику під підпис особисто про прощення (анулювання) боргу та включити суму прощеного (анульованого) боргу до податкового розрахунку суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, за підсумками звітного періоду, у якому такий борг було прощено. Боржник самостійно сплачує податок з таких доходів та відображає їх у річній податковій декларації. У разі неповідомлення кредитором боржника про прощення (анулювання) боргу у порядку, визначеному цим підпунктом, такий кредитор зобов`язаний виконати всі обов`язки податкового агента щодо доходів, визначених цим підпунктом. Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо кредитних зобов`язань» №321-VIII від 09 квітня 2015 року, положення якого набрали чинності 07 травня 2015 року, передбачено, що підрозділ 1 розділу XX «Перехідні положення» доповнено п.8, у відповідності з яким не вважається додатковим благом платника податку та не включається до розрахунку загального місячного (річного) оподатковуваного доходу сума, прощена (анульована) кредитором у розмірі різниці між основною сумою боргу за фінансовим кредитом в іноземній валюті, визначена за офіційним курсом Національного банку України на дату зміни валюти зобов`язання за таким кредитом з іноземної валюти у гривню, та сумою такого боргу, визначеною за офіційним курсом Національного банку України станом на 1 січня 2014 року, а також сума процентів, комісії та/або штрафних санкцій (пені) за такими кредитами, прощених (анульованих) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним із процедурою його банкрутства, до закінчення строку позовної давності. Норми цього пункту застосовуються до фінансових кредитів в іноземній валюті, не погашених до 01 січня 2014 року. До того ж, дія абз.1 цього пункту поширюється на операції з прощення (анулювання) кредитором боржникові заборгованості за фінансовим кредитом в іноземній валюті, що здійснювалися починаючи з 01 січня 2015 року. Отже, з метою оподаткування доходи, отримані платником податку у вигляді основної суми боргу (кредиту), прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним із процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності, та суми прощеної (анульованої) кредитором у розмірі різниці, розрахованої відповідно до п.8 підрозділу 1 розділу XX «Перехідні положення» ПК України, слід розглядати окремо. За змістом наведених положень у разі, якщо кредитором (банком) здійснено анулювання (прощення) основної суми боргу (кредиту), а не суми у розмірі різниці, розрахованої кредитором відповідно до п.8 підрозділу 1 розділу XX «Перехідні положення» ПК України, то з метою оподаткування сума такого анульованого боргу вважається додатковим благом і включається до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу у відповідності до пп.164.2.17 п.164.2 статті 164 ПК України з обчисленням та перерахуванням до бюджету відповідної суми податку. Таким чином, боржник самостійно сплачує податок з таких доходів та відображає їх у річній податковій декларації. Між тим, матеріали справи не містять відомостей, а відповідачем в порушення вимог ч. 2 статті 77 КАС України, не надано пояснень чи належних доказів щодо того, які саме суми боргу кредитором було прощено (анульовано) боржнику - тіло кредиту, відсотки та штрафні санкції чи пеню. Також матеріали справи не містять відомостей щодо того, коли саме банком було прощено (анульовано) борг боржнику. У зв`язку з цим неможливо встановити, якими нормами законодавства слід керуватися при врегулюванні спірних відносин - п.«д» пп.164.2.17 п.164.2 статті 164 ПК України у редакції, чинній до чи з 01 січня 2015 року, безпосередньо вказаним пунктом статті 164 ПК України чи п.8 підрозділу 1 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України. Крім того, з наявних матеріалів справи неможливо встановити, яку саме суму кредиту банком було визначено боржнику як прощений (анульований) борг. Так, за даними податкового органу дана сума складає 517 996,07 грн., проте, звідки відповідачем встановлено саме такий розмір коштів, суму не відомо. В апеляційній скарзі відповідач посилається на відомості ЦБД ДРФО ДФС України, однак, матеріали справи таких відомостей не містять. Натомість, позивачем до позову долучено рішення Святошинського районного суду м. Києві від 24 лютого 2010 року, залишене в сили ухвалою Апеляційного суду м. Києві від 13 квітня 2010 року, за позовом ПАТ «КБ «Правекс-Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, згідно якого судом стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «КБ «Правекс-Банк» заборгованість за кредитним договором №649-036 від 18 серпня 2006 року у сумі 26 669,09 доларів США, еквівалент в гривнях складає 134 678,45 грн. В обґрунтування правомірності своєї позиції, апелянт посилається на те, що для встановлення всіх обставин отримання платником податків [PERSON] доходу у вигляді отримання прощеного (анульованого) боргу, податковим органом було направлено до ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК» відповідний запит. Листом від 29 червня 2017 року №3064/0901-3 БТ про наданий інформації щодо нарахованого доходу у вигляді анулювання (прощення) боргу як додаткове благо ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК» підтверджено суму анульованого боргу у розмірі 517 996,07 грн. Разом з тим, з наявного у справі листа з такими реквізитами (т.1, а.с. 55) неможливо встановити ані суму анульованого ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК» боргу щодо позивача, ані існування укладеного договору про прощення частини боргу за кредитним договором, ані його реквізитів чи, тим більше, умов. Окремо колегія суддів зауважує, що відповідачем надано лише перший аркуш зазначеного листа банку, що свідчить про його неналежність та недопустимість як доказу. Колегія суддів враховує, що з аналізу норм КАС України вбачається, що суд сприяє в реалізації обов`язку доказування і може витребовувати необхідні докази, а також те, що суд може збирати докази з власної ініціативи. В той же час, за ч.2 статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч.8 статті 79 КАС України). Слід зазначити, що в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції посилався на відсутність доказів на підтвердження обставин, якими відповідач обґрунтовував законність своїх рішень, разом з тим, в апеляційній скарзі податковий орган не надав жодних пояснень з даного приводу, не долучив жодних доказів на підтвердження своєї позиції з обґрунтуванням неможливості подання їх у суді першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Також матеріали справи не доводять повідомлення кредитором платника податку - боржника шляхом направлення рекомендованого листа з повідомленням про вручення або шляхом укладення відповідного договору, або надання повідомлення боржнику під підпис особисто про прощення (анулювання) боргу та включення суми прощеного (анульованого) боргу до податкового розрахунку суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, за підсумками звітного періоду, у якому такий борг було прощено. При цьому, позивач повністю заперечує існування будь якого прощеного (анульованого) боргу та наполягає на виконанні ним умов кредитного договору. Таким чином, відповідачем не доведено правомірність прийняття ним оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, у зв`язку з чим вони підлягають скасуванню. Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що позов про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Доводи відповідача, викладені у апеляційній скарзі, за змістом ідентичні наданим у відзиві до адміністративного позову, зазначених висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні норм матеріального права. Відтак, правомірним є висновок суду першої інстанції про задоволення даного адміністративного позову. Отже при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для його скасування. За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Результат розгляду: denied