Рішення адміністративного суду від 2022-04-13 00:00:00+03

[PERSON] звернувся з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області просив визнати дії та рішення відповідача, повідомлені листом № 0800-0202-8/34850 від 20.05.2021, стосовно відмові у призначенні пенсії позивачу, та бездіяльність відповідача, щодо не призначення пенсії позивачу - протиправними, скасувати їх та зобов`язати відповідача призначити позивачу пенсію за віком з 17.03.2020 (з дати першого звернення за призначенням пенсії) та здійснювати виплату пенсії на вказаний ним банківський рахунок, з урахуванням індексації та з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»; Стягнути з відповідача коштів в сумі 100 000 гривень на відшкодування моральної шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією та бездіяльністю, в результаті яких відповідач відмовив у призначенні пенсії позивачу. Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 08 листопада 2021 року в задоволенні позову відмовлено. Позивачем подана апеляційна скарга, просить рішення суду першої інстанції скасувати, позов задовольнити. Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не враховано, що позивач для призначення пенсії подав усі документі, передбачені Постановою правління ПФ України №22-1 від 25.11.2005. Адміністративна справа розглянута апеляційним судом відповідно до пункту 3 частини 1 ст.311 КАС України в порядку письмового провадження, на підставі наявних у ній доказів. Колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає. Як було встановлено судом першої інстанції, позивач 25.04.1995 виїхав з України до Ізраїлю на постійне місце проживання, де був прийнятий на консульський облік в консульському відділі посольства України в Державі Ізраїль. Після переїзду на місце постійного проживання в Ізраїль, позивачу офіційними органами Ізраїлю наданий документ - посвідчення особи № [NUMBER] , видане відділенням МВС Держави Ізраїль, 03.06.2018, який дійсний до 29.05.2028. 17.03.2020 та 13.05.2020 представник позивача за довіреністю звертався до відповідача із заявами про призначення пенсії за віком, на які відповідними листами відповідач надав відповідь про те, що позивач не має права на призначення пенсії за віком. Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 08.04.2021 у справі № 280/6502/20, позивні вимоги [PERSON] до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області задоволено частково, зокрема: визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо неналежного розгляду заяв [PERSON] про призначення пенсії від 17.03.2020 та від 13.05.2020; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області повторно розглянути заяви [PERSON] про призначення пенсії від 17.03.2020 та від 13.05.2020 та за розглядом останніх прийняти відповідне рішення. 14.05.2021 позивач звернувся до відповідача із заявою про добровільне виконання судового рішення та надання розрахунків. 19.05.2021, відділом призначення пенсій ГУ ПФУ в Запорізькій області розглянуто заяву позивача від 07.02.2020 та копії документів, які надійшли від представника В.Маламеда супровідними листами від 17.03.2020 та від 13.05.2020 щодо призначення пенсії за віком, за результатами якої прийнято рішення № 084050007843 про відмову у призначення пенсії, у зв`язку із відсутністю документа, що посвідчує особу та громадянство України та відсутністю оригіналу трудової книжки. Позивач звернувся до суду з даним позовом. Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив, що Ізраїльське посвідчення особи на ім`я [PERSON] органом внутрішніх справ Ізраїлю не є належним документом, що посвідчує особу яка звернулася за призначенням/поновленням пенсії, подання якого передбачено пунктом 2.9 Порядку №22-1 та у зазначеному посвідченні зазначено, що [PERSON] народився в Україні, проте є громадянином Ізраїлю. За висновками суду першої інстанції, позивачем під час звернення до відповідача з заявою про призначення пенсії не було дотримано вимог Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Переглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне. Частиною 3 статті 2 Протоколу №4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини визначено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Судом першої інстанції вірно було зазначено, що кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вільний вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав, в тому числі, і права на пенсійне забезпечення. Рішенням № 25-рп/2009 від 07.10.2009, пункт 2 частини 1 статті 49, друге речення статті 51 Закону №1058 щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними). Зазначені положення Закону №1058 втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто з 07.10.2009. Як вказано в Рішенні №25-рп/2009 від 07.10.2009, оспорюваними нормами Закону №1058 держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами. Також судом першої інстанції зроблено вірний висновок, що з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 від 07.10.2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49 та другого речення статті 51 Закону №1058-ІV, громадяни України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон користуються правами на призначення пенсії на рівні з тими громадянами України, які проживають на території України, а проживаючі в Ізраїлі громадяни України, мають такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання. Стосовно висновків суду першої інстанції суду першої інстанції щодо правомірності відмови позивачу в призначенні пенсії. Згідно п.2.9 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» затвердженого Постановою Пенсійного фонду України N 22-1, 25.11.2005, особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік). Відповідно до приписів статті 5 Закону України «Про громадянство України», документами, що підтверджують громадянство України, є: 1) паспорт громадянина України; 3) паспорт громадянина України для виїзду за кордон; 4) тимчасове посвідчення громадянина України; 6) дипломатичний паспорт; 7) службовий паспорт; 8) посвідчення особи моряка; 9) посвідчення члена екіпажу; 10) посвідчення особи на повернення в Україну. Відповідно до ч.1 ст.13 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», документи, оформлення яких передбачається цим Законом із застосуванням засобів Реєстру (далі - документи Реєстру), відповідно до їх функціонального призначення поділяються на: 1) документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України: а) паспорт громадянина України; б) паспорт громадянина України для виїзду за кордон; в) дипломатичний паспорт України; г) службовий паспорт України; ґ) посвідчення особи моряка; д) посвідчення члена екіпажу; е) посвідчення особи на повернення в Україну; є) тимчасове посвідчення громадянина України; 2) документи, що посвідчують особу та підтверджують її спеціальний статус: а) посвідчення водія; б) посвідчення особи без громадянства для виїзду за кордон; в) посвідка на постійне проживання; г) посвідка на тимчасове проживання; ґ) картка мігранта; д) посвідчення біженця; е) проїзний документ біженця; є) посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту; ж) проїзний документ особи, якій надано додатковий захист. Враховуючи, що строк дії паспорту СРСР на ім`я [PERSON] , закінчився 25.07.1996, а іншого документу, що посвідчує особу позивача, передбаченого Законом України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», позивачем та його представником органу Пенсійного фонду разом із заявою про призначення виплати пенсії не надано, відповідачем обґрунтовано відмовлено позивачу у призначенні пенсії. Позивач як громадянин України жодним чином не обмежений у праві на пенсійне забезпечення в Україні, проте повинен наряду з іншими громадянами України дотримуватися приписів діючого законодавства щодо подання необхідних документів для призначення (поновлення) пенсії. Також позивач не позбавлений можливості повторного звернення за призначенням пенсії до органів Пенсійного фонду України у встановленому порядку. Доводи апеляційної скарги зазначеного не спростовують. Підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні.

Результат розгляду: denied