Рішення адміністративного суду від 2022-03-30 00:00:00+03

2 жовтня 2020 року Інститут Військово-Морських Сил Національного університету "Одеська морська академія" звернувся до адміністративного суду з позовом до [PERSON] , в якому просив стягнути з відповідача на його користь витрати, пов`язані з утриманням у вищому навчальному закладі у сумі 532321,67 грн. та 7984,83 грн. судового збору. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2021 року у задоволенні адміністративного позову Інституту було відмовлено. Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням позивач подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильно застосовано норми матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким повністю задовольнити його позовні вимоги. На думку апелянта, Інститут має всі правові підстави для звернення до адміністративного суду. Крім того апелянт, посилаючись на постанову Верховного Суду від 16 жовтня 2020 року по справі №1.380.2019.002683, вважає, що позовні вимоги Інституту про стягнення з відповідача заборгованості є такими, що підлягають задоволенню. При цьому апелянт зауважує, що кошти, які просить стягнути Інститут, є безпосередньо вартістю утримання у навчальному закладі, які не мають нічого спільного з вартістю навчання. Позивач надіслав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Справа розглянута судом першої інстанції за правилами загального позовного провадження. Апеляційним судом справа розглянута в порядку письмового провадження відповідно до статті 311 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів у разі, в тому числі, відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю. Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів і вимог поданої скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, між Міністерством оборони в особі начальника Інституту Військово-Морських Сил Національного університету "Одеська морська академія" та [PERSON] укладено контракт про проходження військової служби (навчання) у Збройних Силах України курсантами вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу, який набрав чинності з 28.07.2017 відповідно до наказу начальника Інституту від 07.09.2017 №19-РС. Згідно пункту 1 Контракту [PERSON] зобов`язаний відшкодувати витрати, пов`язані з утриманням у закладі, в якому проходить військову службу (навчання), для проходження військової служби на посадах офіцерського складу в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або недисциплінованість чи відмови від подальшого проходження військової служби на посадах офіцерського складу після закінчення цього закладу. Згідно пункту 2 наказу в.о. ректора Інституту від 17.08.2020 №984 [PERSON] відрахований за академічну неуспішність. Згідно наказу начальника Інституту від 26.08.2020 №166, у редакції наказу від 28.08.2020 №168, [PERSON] , звільнено наказом від 19.08.2020 року №21-РС з військової служби у запас за підпунктом "ж" пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" (у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем), з 26 серпня 2020 року виключений зі списків особового складу наказом начальника Інституту від 26.08.2018 №166 (зі змінами, внесеними наказом начальника Інституту від 28.08.2018 №168). Зазначеним наказом оголошено суму до відшкодування за час навчання в Інституті Військово-Морських Сил Національного університету "Одеська морська академія" у розмірі 532321,67 грн. (грошове забезпечення 438175,41 грн., продовольче забезпечення 73094,28 грн., речове забезпечення 18975,50 грн., квартирно-експлуатаційне забезпечення 1760,33 грн., медичне забезпечення (санаторно-курортним лікуванням не забезпечувався) 316,15 грн., військово-перевізні документи 00 грн.). Оскільки [PERSON] добровільно не відшкодував витрати, пов`язані з утриманням у закладі, Інститут звернувся до суду з даним позовом про стягнення зазначеної заборгованості. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог Інституту суд першої інстанції виходив з того, що в розумінні положень частини четвертої статті 5 КАС України та пункту 2 Порядку №964 Інститут Військово-Морських Сил Національного університету "Одеська морська академія" не є належним позивачем у цій справі. Рішення суду мотивовано тим, що право на вимогу про стягнення коштів на відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням під час навчання у вищому навчальному закладі належить Міністерству оборони України. Надаючи правову оцінку законності і обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів зазначає наступне. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Функції, склад Збройних Сил України, правові засади їх організації, діяльності, дислокації, керівництва та управління ними визначено Законом України від 06.12.1991 року №1934-XII "Про Збройні Сили України" (далі - Закон №1934-XII). За приписами статті 3 цього Закону, до структури Збройні Сили України входять, зокрема органи військового управління, з`єднання, військові частини, вищі військові навчальні заклади, військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти, установи та організації, що не належать до видів та окремих родів військ (сил) Збройних Сил України. Згідно з частиною першою статті 15 Закону №1934-XII фінансування Збройних Сил України здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України від 25.036.1992 року №2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі - Закон №2232-XII). Згідно абзацу першого частини першої статті 25 Закону №2232-XII підготовка громадян України для проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу проводиться у вищих військових навчальних закладах та військових навчальних підрозділах вищих навчальних закладів. У них здійснюється навчання курсантів, слухачів, студентів, ад`юнктів і докторантів. Частиною десятою статті 25 Закону №2232-XII передбачено, що курсанти в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість та в разі відмови від подальшого проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу після закінчення вищого навчального закладу, а також особи офіцерського складу, які звільняються з військової служби протягом п`яти років після закінчення вищого військового навчального закладу або військового навчального підрозділу вищого навчального закладу відповідно до підпунктів "д", "е", "є", "з", "и" пункту 1 частини п`ятої статті 26 цього Закону, відшкодовують Міністерству оборони України та іншим центральним органам виконавчої влади, яким підпорядковані ці навчальні заклади, витрати, пов`язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, відповідно до порядку і умов, встановлених Кабінетом Міністрів України. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється у судовому порядку. Механізм відшкодування курсантами в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість та в разі відмови від подальшого проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу після закінчення вищого навчального закладу, а також особами офіцерського складу, які звільняються з військової служби протягом п`яти років після закінчення вищого військового навчального закладу або військового навчального підрозділу вищого навчального закладу (далі - вищі навчальні заклади) відповідно до пунктів "е", "є", "ж", "и", "і" частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищому навчальному закладі визначає Порядок відшкодування курсантами та особами офіцерського складу витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2006 року №964 (далі - Порядок №964). Пунктом 3 Порядку №964 передбачено, що відшкодування здійснюється у розмірі фактичних витрат, пов`язаних з: грошовим, продовольчим, речовим, медичним забезпеченням; перевезенням до місця проведення щорічної основної та канікулярної відпустки та у зворотному напрямку; оплатою комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв. Порядок розрахунку витрат установлюється Міноборони разом з Мінфіном, МВС, Адміністрацією Держприкордонслужби, Управлінням державної охорони, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Держспецтрансслужбою. Відповідно до пункту 4 Порядку №964 розрахунок фактичних витрат здійснюється вищим навчальним закладом згідно з нормами утримання курсантів. Згідно з пунктом 8 Порядку №964 сума відшкодованих витрат зараховується до спеціального фонду державного бюджету і використовується відповідно до кошторису Міноборони, МВС, Адміністрації Держприкордонслужби, Управління державної охорони, СБУ, Служби зовнішньої розвідки та Держспецтрансслужби. Пунктом 2.1 Порядку розрахунку витрат, пов`язаних з утриманням курсантів у вищих навчальних закладах, затверджений наказом Міністерства оборони України, Міністерства фінансів України, Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства транспорту та зв`язку України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Управління державної охорони України, Служби безпеки України від 16 липня 2007 року №419/831/240/605/537/219/534 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 30 липня 2007 р. за №863/14130; далі - Порядок №863/14130) передбачено, що відшкодування здійснюється в розмірі фактичних витрат, пов`язаних з утриманням курсантів у ВНЗ, а саме витрат на: грошове забезпечення; продовольче забезпечення; речове забезпечення; медичне забезпечення; перевезення до місця проведення щорічної основної та канікулярної відпустки та назад; оплату комунальних послуг та спожитих енергоносіїв. Згідно з пунктом 2.1.1 Порядку №863/14130 витратами на грошове забезпечення є отримане курсантом щомісячне грошове забезпечення за весь період навчання. Щомісячне грошове забезпечення визначається з посадового окладу та додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу та надбавки), передбачених чинним законодавством для цієї категорії військовослужбовців. Фактичні дані беруться з розрахункових відомостей та інших передбачених документів, що підтверджують виплату щомісячного грошового забезпечення курсанту. Відповідно до пунктів 2.1.2, 2.1.4, 2.1.6 Порядку №863/14130 витратами на продовольче забезпечення є витрати, пов`язані із забезпеченням курсанта продовольством згідно з нормами харчування. Витратами на медичне забезпечення є витрати, пов`язані з наданням медичної допомоги, у тому числі стоматологічної, безпосередньо у ВНЗ, та вартість лікування у військових госпіталях. До спожитих курсантом ВНЗ комунальних послуг та енергоносіїв належать тепло, гаряча та холодна вода, водовідведення та електроенергія. Згідно до абзацу другого пункту 2.3 Порядок №863/14130 період навчання, за який здійснюється відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням, визначається з дня зарахування по день виключення курсанта зі списків особового складу ВНЗ. Як вбачається з матеріалів справи та не спростовується сторонами, відповідач відрахований з навчання наказом ректора Національного університету "Одеська морська академія" за академічну неуспішність від 17.08.2020 №984, звільнений з військової служби у запас за підпунктом "ж" пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" (у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем) та виключений зі списків особового складу наказом начальника Інституту від 26.08.2018 №166 (зі змінами, внесеними наказом начальника Інституту від 28.08.2018 №168). Відповідно до довідки про відшкодування витрат на грошове забезпечення відповідача за період навчання з вересня 2017 року по вересень 2020 року відшкодуванню підлягають витрати у сумі 438175,41 грн. (а.с. 10, 11). Відповідно до довідки-розрахунку витрат на лікування відповідача за період навчання з вересня 2017 року по вересень 2020 року відшкодуванню підлягають витрати у сумі 316,15 грн. (а.с. 12). Відповідно до довідки №32 від 26.08.2020 витрати на речове забезпечення відповідача за період навчання з вересня 2017 року по вересень 2020 року відшкодуванню підлягають у сумі 18975,50 грн. (а.с. 13). Відповідно до довідки-розрахунку витрат на продовольче забезпечення (харчування) відповідача, за період з вересня 2017 року по вересень 2020 року відшкодуванню підлягають витрати у сумі 73094,28 грн. (а.с. 14). Відповідно до довідки-розрахунку витрат на квартирно-експлуатаційне забезпечення відповідача, за період з вересня 2017 року по вересень 2020 року відшкодуванню підлягають витрати у сумі 1760,33 грн. (а.с. 15). Таким чином, загальна сума витрат на утримання [PERSON] в Інституті склала 532321,67 грн. Ураховуючи, що матеріали справи не містять доказів добровільного відшкодування відповідачем зазначених витрат, колегія суддів вважає, що поновлення порушеного права держави є відшкодування витрат, пов`язаних із утриманням у вищому навчальному закладі [PERSON] шляхом звернення військового навчального закладу до суду з позовною заявою. При цьому, висновки суду першої інстанції про те, що належним позивачем у зазначеної справі є лише Міноборони, колегія суддів вважає помилковим з наступного. Відповідно до приписів Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 №170 право укладання від імені Міністерства оборони України контракту про навчання делегується керівнику військового навчального закладу. Як вбачається з матеріалів справи, Інститут Військово-морських Сил Національного університету "Одеська морська академія" є державною установою (а.с. 21). Між Міністерством оборони України в особі начальника Інституту та відповідачем був укладений контракт про проходження військової служби (навчання) у Збройних Силах України, відповідно до якого відповідач зобов`язувався мати позитивні результати навчання, наполегливо оволодівати знаннями, необхідними для майбутньої військової служби на посаді офіцера, сумлінно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, накази командирів та добровільно відшкодувати витрати пов`язані з його утриманням у вищому військовому закладі, в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або недисциплінованість (а.с. 7, 8). Отже, саме між Інститутом Військово-морських Сил Національного університету "Одеська морська академія" та [PERSON] виникли спірні правовідносини через невиконання останнім умов зазначеного контракту, тому у вищого військового навчального закладу є право звернутися до суду з позовом до відповідача про стягнення витрат за його утримання у навчальному закладі. Подібна правова позиція висвітлювалася у постановах Верховного Суду, зокрема від 19 листопада 2020 року у справі №560/1341/19, від 24 лютого 2021 року у справі №420/4661/19. Під час розгляду справи відповідач у відзивах на позовну заяву та на апеляційну скаргу звертав увагу на те, що він є учасником бойових дій, а тому на нього поширюються гаранті щодо надання державної цільової підтримки для здобуття професійно технічної та вищої освіти у вигляді повної або часткової оплати навчання за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів. Колегія суддів вважає такі доводи необґрунтованими з наступного. Так, згідно з частиною сьомою статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (далі - Закон №3551-XII) держава забезпечує учасникам бойових дій, зазначеним у пункті 19 частини першої статті 6 цього Закону, та їхнім дітям, у тому числі дітям, які навчаються за денною формою навчання у професійно-технічних та вищих навчальних закладах, - до закінчення навчальних закладів, але не довше ніж до досягнення ними 23 років, державну цільову підтримку для здобуття професійно-технічної та вищої освіти у державних та комунальних навчальних закладах. Відповідно до абзаців другого та третього частини сімнадцятої статті 44 Закону України "Про вищу освіту" державна цільова підтримка для здобуття вищої освіти надається у вигляді: повної або часткової оплати навчання за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів; пільгових довгострокових кредитів для здобуття освіти; соціальної стипендії; безоплатного забезпечення підручниками; безоплатного доступу до мережі Інтернет, систем баз даних у державних та комунальних навчальних закладах; безоплатного проживання в гуртожитку; інших заходів, затверджених Кабінетом Міністрів України. Порядок та умови надання державної цільової підтримки деяким категоріям громадян для здобуття професійно-технічної та вищої освіти затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2016 року №75 (далі - Порядок №975), який набрав чинності з 1 січня 2017 року. Цей Порядок та умови визначають механізм надання державної цільової підтримки деяким категоріям громадян для здобуття професійно-технічної та вищої освіти, які навчаються у державних або комунальних професійно-технічних, вищих навчальних закладах, на період здобуття професійно-технічної, вищої освіти, але не довше, ніж до досягнення ними 23 років, зокрема, особам, визнаним учасниками бойових дій відповідно до пункту 19 частини першої статті 6 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту". Між тим, з матеріалів справи вбачається, що на час відрахування відповідача з вищого військового навчального закладу йому виповнилось майже 25 років, тобто на нього поширювалися гарантії, передбачені частиною сьомою статті 12 Закону №3551-XII та частиною сімнадцятою статті 44 Закону України "Про вищу освіту". Крім того, відповідно до пункту 8 Порядку №975 для отримання державної цільової підтримки особи подають особисто на ім`я керівника відповідного професійно-технічного або вищого навчального закладу заяву, складену в довільній формі, із зазначенням конкретних видів державної цільової підтримки, на які особи претендують. До заяви додаються завірені в установленому порядку копії документів. Проте, відповідач не надав суду доказів, що при укладенні контракту з Інститутом він подавав заяви із зазначенням конкретних видів державної цільової підтримки, на яку претендує. З цього приводу варто наголосити, що оцінка судом обставин справи базується на наданих доказах, їх належності та переконливості, в поєднанні з принципами КАС України. Відповідно до частини першої статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (частини перша та друга статті 77 КАС України). З огляду на викладене, доводи [PERSON] про те, що на нього поширюються гарантії щодо надання державної цільової підтримки для здобуття професійно технічної та вищої освіти у вигляді повної або часткової оплати навчання за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів є неаргументованими. Крім того є помилковими доводи відповідача про пропуск позивачем місячного строку звернення до адміністративного суду, з посиланням на те, що, позовна заява Інституту надійшла до адміністративного суду 2 жовтня 2020 року, з наступного. Відповідно до частини першої статті 120 КАС України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Згідно із частиною дев`ятою статті 120 КАС України строк не вважається пропущеним, якщо до його закінчення позовна заява, скарга, інші документи чи матеріали або грошові кошти здано на пошту чи передані іншими відповідними засобами зв`язку. З матеріалів справи вбачається, що суму до відшкодування оголошено наказом начальника Інституту від 26.08.2020 (а.с. 17). Копію повідомлення про необхідність добровільно її відшкодувати [PERSON] отримав 27.08.2020 (а.с. 20). Інститут направив свою позовну заяву до суду засобами поштового зв`язку 25.09.2020 року (а.с. 23), тобто в межах встановленого статтею 122 КАС України місячного строку. Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що матеріали справи свідчать про правомірність та обґрунтованість вимог Інституту про стягнення з відповідача сум витрат, пов`язаних з його утриманням у навчальному закладі, натомість відповідачем не було надано суду жодного доказу щодо спростування позиції позивача, викладеної в заявленому адміністративному позові, та доказів добровільної сплати зазначеної суми боргу на момент розгляду справи. Отже, суд першої інстанції при вирішенні спору припустився порушень норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку з чим судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про задоволення позовних вимог. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. За приписами частини першої та частини другої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Відтак, апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню. Оскільки судове рішення ухвалюється на користь позивача, якій є суб`єктом владних повноважень, розподіл судових витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору, у відповідності до статті 139 КАС України судом не здійснюється.

Результат розгляду: granted