Рішення адміністративного суду від 2022-05-17 00:00:00+03

\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ 08.10.2021 року \~ [PERSON] звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив: \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~- визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування №Ф-375-25 від 06.07.2021 року на суму 46872,82 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідачем було винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-375-25 від 06.07.2021 року, відповідно до якої нараховано недоїмку у розмірі 46 872,82 грн. Позивач вважає протиправною\~ вимогу про нарахування боргу з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, оскільки позивач не здійснював підприємницьку діяльність та працював на підприємстві, яке сплачувало єдиний внесок, у зв`язку з чим, вказана вимога про сплату боргу (недоїмки), є неправомірною та підлягає скасуванню, оскільки не відповідає чинному законодавству. З огляду на вищевикладене, позивач просив суд позовні вимоги задовольнити. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.12.2021 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про сплату боргу (недоїмки) по сплаті єдиного внеску №Ф-375-25 від 06.07.2021 року в частині нарахування [PERSON] єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у сумі 34 512,50 грн. У задоволенні решти позовних вимог\~ відмовлено. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Не погодившись з рішенням суду першої інстанції відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом вимог норм матеріального та процесуального права просить рішення суду скасувати в частині задоволених позовних вимог та прийняти нову постанову про відмову в позові. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивачем не сплачено в повному обсязі ЄВ за період реєстрації фізичною особою підприємцем, відтак відповідачем правомірно сформовано та надіслано позивачеві вимогу про борг з єдиного внеску. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, який обґрунтований \~доводами адміністративного позову. Позивач просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, з урахуванням відзиву на апеляційну скаргу, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, надану правову оцінку дослідженим судом доказів по справі, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з наступних підстав. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] \~перебував на обліку доходів і зборів, як фізична особа-підприємець з 24.05.2012 року (дата державної реєстрації) по 04.03.2021 року (дата припинення підприємницької діяльності). З 31.05.2012 року по 31.03.2017 року перебував на спрощеній системі оподаткування (III група), з 01.04.2017 року по 04.03.2021 року здійснював підприємницьку діяльність на загальній системі оподаткування та відповідно до пункту 4 частини першої\~ статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Головне управління ДПС у Дніпропетровській області винесло вимогу №Ф-375-25 від 06.07.2021 року, відповідно до якої нараховано недоїмку у розмірі на суму 46 872,82 грн. Так, станом на момент формування вимоги від 06.07.2021 року №Ф-375-25 в інтегрованій картці платника по коду бюджетної класифікації 71040000 засобами діючого програмного забезпечення позивачу проведені автоматичні квартальні нарахування в сумі 46872,82 грн., в тому числі: - за IV квартал 2014 року по терміну сплати 20.01.2015 року в сумі 1267,95 грн. (частково погашено за рахунок переплати на суму 285,39 грн.); за І квартал 2015 року по терміну сплати 20.04.2015 року в сумі 1267,95 грн.; - за II квартал 2015 року по терміну сплати 20.07.2015 року в сумі 1267,95 грн.; за III квартал 2015 року по терміну сплати 19.10.2015 року в сумі 1323,47 грн.; - за IV квартал 2015 року по терміну сплати 19.01.2016 року в сумі 1434,51 грн.; - за І квартал 2016 року по терміну сплати 19.04.2016 року в сумі 909,48 грн.; - за II квартал 2016 року по терміну сплати 19.07.2016 року в сумі 941,16 грн.; - за III квартал 2016 року по терміну сплати 19.10.2016 року в сумі 957,00 грн.; - за І квартал 2017 року по терміну сплати 19.04.2017 року в сумі 2112,00 грн.; - за 2017 рік по терміну сплати 09.02.2018 року в сумі 6336,00 грн.; - за І квартал 2018 року по терміну сплати 19.04.2018 року в сумі 2457,18 грн.; - за II квартал 2018 року по терміну сплати 19.07.2018 року в сумі 2457,18 грн.; - за III квартал 2018 року по терміну сплати 19.10.2018 року в сумі 2457,18 грн.; - за IV квартал 2018 року по терміну сплати 21.01.2019 року в сумі 2457,18 грн.; - за І квартал 2019 року по терміну сплати 19.04.2019 року в сумі 2754,18 грн.; - за II квартал 2019 року по терміну сплати 19.07.2019 року в сумі 2754,18 грн.; - за III квартал 2019 року по терміну сплати 21.10.2019 року в сумі 2754,18 грн.; - за IV квартал 2019 року по терміну сплати 20.01.2020 року в сумі 2754,18 грн.; - за І квартал 2020 року по терміну сплати 21.04.2020 року в сумі 2078,12 грн.; - за II квартал 2020 року по терміну сплати 20.07.2020 року в сумі 1039,06 грн.; - за III квартал 2020 року по терміну сплати 19.10.2020 року в сумі 3178,12 грн.; - за жовтень - листопад 2020 року по терміну сплати 19.01.2021 року в сумі 2200,00 грн. Станом на 06.07.2021 року сума боргу (недоїмки) становила 46872,82 грн. Позивач вважає вказану вимогу протиправною та такою, що не відповідає вимогам законодавства, що і стало підставою для звернення з даною позовною заявою до суду. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Вирішуючи спір між сторонами та задовольняючи позовні вимоги в частині, суд першої інстанції виходив з того, що що з 01.01.2017 року по 04.03.2021 року, за який позивачу нарахований\~ єдиний внесок, позивач не вів господарської діяльності і протягом всього періоду позивач є застрахованою особою і єдиний внесок за нього сплачує роботодавець у розмірі не меншого мінімального внеску. Відтак, за вказаний період з позивачу не може бути нарахований єдиний внесок. Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне. Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначені Законом України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Відповідно до п. 2 \~ч. 1 \~\~ст. 1 Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. Згідно статті 2 Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим \~\~\~\~Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим \~\~\~\~Законом \~\~\~\~визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску. Відповідно до п.п. 4 п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування платниками єдиного внеску є: фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування. на загальнообов`язкове державне соціальне страхування єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5 1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі, якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску. Зі змісту зазначених правових приписів вбачається, що необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати. Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. Наведене правове регулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності. При цьому, особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем. Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску. Вказані правові висновки також відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 04.12.2019 року по справі № 440/2149/19, що враховується судом апеляційної інстанції, відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України. Позивачем на підтвердження сплати єдиного внеску надано\~ витяг з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування «Індивідуальні відомості про застраховану особу» форми ОК-5, відповідно до яких у період з 2017 року по липень 2018 року Товариством з обмеженою відповідальністю «УА.-МЕДІА.» та Товариством з обмеженою відповідальністю «БАРБАРС» та з січня 2019 року по липень 2021 року Товариством з обмеженою відповідальністю «БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ ПРОГРЕС_БУД», Товариством з обмеженою відповідальністю «БАРБАРС», Товариством з обмеженою відповідальністю «ІНЖИНІРИНГОВА КОМПАНІЯ «АВТОМАГІСТРАЛЬ», Товариством з обмеженою відповідальністю «ВІА ПРО» було сплачено єдиний внесок за найманого працівника [PERSON] .. Матеріалами справи підтверджено, що в даному випадку позивач є учасником системи загальнообов`язкового державного соціального страхування як найманий працівник, та як вже встановлено судом, саме на роботодавця покладено обов`язок щодо сплати єдиного внеску з його заробітної плати. Крім того, суд першої інстанції правильно звернув увагу \~на те, що навіть за наявності реєстрації особи як фізичної особи-підприємця, яка господарську діяльність не здійснює і доходи не отримує, та яка одночасно перебуває у трудових відносинах, сплата нею єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування спричинить подвійну сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску. Таким чином, у зв`язку із відсутністю доказів на підтвердження здійснення позивачем підприємницької діяльності та отримання доходу, а також нарахуванням та сплатою роботодавцем за позивача, як за застраховану особу, єдиного внеску у період з 2017 року по липень 2018 року та з січня 2019 року по липень 2021 року, суд вважає, що у останнього відсутній обов`язок щодо сплати єдиного соціального внеску як фізичною особою-підприємцем, у зв`язку з чим вимога в частині нарахування позивачу недоїмки зі сплати єдиного внеску за вказаний період у сумі 34512,50 грн. підлягає скасуванню. При цьому, у період з серпня 2018 року по грудень 2018 року включно, позивачем не надано, а матеріали справи не містять доказів зі сплати єдиного внеску чи його роботодавцем, що підтверджується також витягом з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування «Індивідуальні відомості про застраховану особу» форми ОК-5. Сума мінімального страхового внеску за місяць у 2018 році складає 819,06 грн., так як відповідно до\~ Закону України від 07.12.2017 року №2246-VІІ «Про Державний бюджет України на 2018 рік»\~ розмір мінімальної заробітної плати встановлено 3723,00 грн., таким чином сума мінімального розміру єдиного внеску складає 819,06 грн. (3723,00 х 22 відсотки) Таким чином, оскаржувана вимога в частині нарахування позивачу недоїмки зі сплати єдиного внеску за період з серпня 2018 року по грудень 2018 року включно у сумі 3276,24 грн. скасуванню не підлягає, оскільки відсутні докази сплати такого внеску позивачем чи роботодавцем,\~ у зв`язку з чим, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Отже, з урахуванням вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог [PERSON] .. З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому підстави для зміни або скасування рішення суду відсутні.

Результат розгляду: denied