Рішення адміністративного суду від 2024-07-04 00:00:00+03

[PERSON] звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини [NUMBER] , в якому просить суд визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини [NUMBER] від 10.11.2023 № 758 «Про завершення службового розслідування», яким майор [PERSON] притягнений до повної матеріальної відповідальності та дисциплінарної відповідальності; зобов`язати військову частину [NUMBER] компенсувати понесені позивачем витрати на правничу (правову) допомогу за договором №2023-00131 від 16.11.2023 в розмірі 8200,00 грн. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 30.01.2024 у задоволенні адміністративного позову [PERSON] до Військової частини [NUMBER] про визнання протиправним та скасування наказу відмовлено. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову, якою задовольнити \~позовні вимоги в повному обсязі. На обґрунтування вимог апеляційної скарги вказав, що суд першої інстанції \~не в повному обсязі з`ясував всі обставини справи та визнав встановленими недоведені обставини, а саме: наявність у позивача вини у формі умислу. Такий висновок суду першої інстанції не відповідає дійсності, адже розслідуванням повинно бути встановлено: в чому полягає матеріальна шкода та яка її вартісна оцінка; якими конкретно неправомірними діями військовослужбовця або призваного на збори військовозобов`язаного заподіяно шкоду; вимоги яких законів, військових статутів, порадників, інструкцій та інших нормативних актів при цьому було порушено; умисно чи з необережності та з якою метою заподіяно шкоду; чи заподіяно шкоду винною особою під час виконання службових обов`язків; ступінь вини кожного у разі заподіяння шкоди кількома особами; умови та причини, що сприяли заподіянню шкоди, та її наслідки (пункти 17-19 Положення № 243/95). В Акті службового розслідування, в розділі: «Вина військовослужбовця» зазначено: «Виходячи з матеріалів службового розслідування, вина військовослужбовців виражається у формі недбалості». Відповідно, є безпідставним оголошувати, що «Діяння майора [PERSON] є такими, що вчинені з умислом; знаючи та усвідомлюючи протиправність своєї поведінки, офіцер бажав та свідомо допустив настання шкоди (нестачі військового майна). Відповідач не навів будь-яких обґрунтувань притягнення позивача саме до повної матеріальної відповідальності, у той час як Законом України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» № 160-IX від 23.05.2021 передбачено як повну, так і обмежену матеріальну відповідальність. \~Матеріали службового розслідування містять лише формальний підхід, який не узгоджується з нормами чинного законодавства та сталою судовою практикою. У вищевказаному переліку зобов`язань командирів різних рангів, відсутні такі пункти, які б порушував майор [PERSON] , і не зазначено, які ж саме дії чи бездіяльність військовослужбовця стали підставою для накладення дисциплінарного стягнення «сувора догана» та притягнення до повної матеріальної відповідальності. Відповідач правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористався. Так суд першої інстанції не врахував пояснень позивача, в яких зазначено що на момент передачі матеріальних цінностей Позивач перебував у відрядженні, а тому не приймав, не міг прийняти та перевірити комплектість майна. Факт нестачі виявили вже після фактичної передачі майна. Тобто, позивач не здійснив будь-яких дій, направлених на завдання шкоди, а матеріали службового розслідування містять лише формальний підхід, який не узгоджується з нормами чинного законодавства та сталою судовою практикою. У судове засідання суду апеляційної інстанції учасники справи не прибули, були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання. Неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій (ч. 3ст. 268 КАС України). Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав. Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що в період з 22.06.2023 по 07.07.2023 колишнім командиром 3 танкової роти танкового батальйону майором [PERSON] із військової частини [NUMBER] , військової частини [NUMBER] , військової частини [NUMBER] було отримано 7 танків з запасними частинами, інструментами та приладдям, що підтверджується актом прийняття-передачі основних засобів військової частини [NUMBER] за номером документа 1804 від 03.07.2023; військової частини [NUMBER] за номером документа 138/1/23 від 30.06.2023; військової частини [NUMBER] ( [NUMBER] ) за номером документа 39 від 22.06.2023; військової частини [NUMBER] ( [NUMBER] ) за номером документа 38 від 22.06.2023; військової частини [NUMBER] ( [NUMBER] ) за номером документа 41 від 22.06.2023; військової частини [NUMBER] ( [NUMBER] ) за номером документа 40 від 22.06.2023; військової частини [NUMBER] ( [NUMBER] ) за номером документа 42 від 22.06.2023. Під час здачі посади майором [PERSON] , колишнім командиром 3 танкової роти танкового батальйону встановлено відсутність запасних частин інструментів та приладдя до танків Т-64Б1ВК № И10ЕТ15008, Т-64Б1ВК № Ц04ЕТ10083, Т-64Б № Х04ЕТ161334, Т-64БВ № Х04ЕТ16140, Т-64БВ № Ц02ЕТ10020, Т-64БВ № Х04ЕТ16111, Т-64БВ № Ц02ЕТ19841. Комісією у складі: голови комісії капітана [PERSON] , членів комісії: лейтенанта [PERSON] , капітана [PERSON] , старшого солдата [PERSON] , призначеною командиром військової частини [NUMBER] від 08.05.2023 № 190, було здійснено оцінювання БТМ майна, яке надійшло згідно нарядів військової частини [NUMBER] . Комісією було оцінено втрачене майно на загальну суму 690 372,48 гривень. На підставі наказу командира військової частини [NUMBER] від 18.09.2023 № 1334 «Про призначення службового розслідування за фактом відсутності військового майна під час прийому посади в період з 18.08.2023 по 02.09.2023», наказу командира військової частини від 03.11.2023 № 1869 «Про продовження службового розслідування за фактом відсутності військового майна під час прийому посади в період з 18.08.2023 по 02.09.2023 на суму 690 372,48 гривень» старшим лейтенантом [PERSON] , заступником командира 3 танкової роти танкового батальйону проведено службове розслідування, з метою уточнення причин і умов, що сприяли фактичній відсутності військового майна під час прийому посади в період з 18.08.2023 по 02.09.2023 на суму 690 372,48 гривень, а також встановлення ступеня вини посадових осіб, чиї дії або бездіяльність стали причиною вчинення правопорушення. Наказом командира військової частини [NUMBER] від 10.11.2023 № 758 «Про завершення службового розслідування» майора [PERSON] притягнуто до дисциплінарної відповідальності. Також, прийнято рішення утримати з грошового забезпечення майора [PERSON] шкоду завдану державі на загальну суму 690 372,48 грн, в розмірі до 20% його місячного грошового забезпечення. Не погоджуючись із вказаним наказом відповідача від 10.11.2023 № 758 «Про завершення службового розслідування», яким майора [PERSON] притягнуто до повної матеріальної відповідальності та дисциплінарної відповідальності, вважаючи його протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся до суду із даним позовом. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач здійснював свої повноваження в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, а, отже, при проведенні службового розслідування відносно [PERSON] дотримано умови притягнення його до матеріальної відповідальності в розумінні ч. 3 ст. 3 Закону України "Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі" від 03.10.2019 №160-IX, тому відсутні підстави для визнання протиправним та скасування наказу командира військової частини [NUMBER] від 10.11.2023 № 758 «Про завершення службового розслідування», яким майора [PERSON] притягнуто до повної матеріальної відповідальності та дисциплінарної відповідальності. Колегія суддів не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на таке. Спірні відносини врегульовано нормами Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 року № 548 (далі - Статут), Положення про військове (корабельне) господарство, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 16.07.1997 року №300 (далі - Положення №300), Інструкції з обліку військового майна у Збройних Силах України, яка затверджена наказом Міністерства оборони України від 17.08.2017 року №440 (далі - Інструкція №440), Закону України "Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі" (далі - Закон №160-ІХ). Статтею 9 Статуту визначено, що військовослужбовці Збройних Сил України мають права і свободи з урахуванням особливостей, що визначаються Конституцією України, законами України з військових питань, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актам. Відповідно до статті 11 Статуту, необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України, покладає на військовослужбовців такі обов`язки, зокрема, знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно. Кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Статтею 16 Статуту визначено, що кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями. Згідно статтями 26, 27 Статуту військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом. Військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за ці правопорушення. Правила збереження військового майна деталізовані у нормах Положення № 300. Пунктом п.2.3 Положення №300 визначено, що командир військової частини (з`єднання) організовує військове (корабельне) господарство та керує ним. Керівництво він здійснює особисто, через штаб, своїх заступників, начальників родів військ та служб. Згідно з п.п. 3.1.7 Положення №300 у військових частинах (з`єднаннях), крім посадових осіб, вказаних у статтях 3.1.3 - 3.1.6 цього Положення, військовим господарством відають: - \~заступники командира частини (з`єднання) з тилу, з інженерно-авіаційної служби - начальник технічної частини з питань аеромобільної підготовки та підпорядковані їм посадові особи; - начальник служби ракетно-артилерійського озброєння; начальник інженерної служби; - начальник служби радіаційного, хімічного та біологічного захисту; - начальник зв`язку; начальник бронетанкової служби; начальник автомобільної служби; начальник метрологічної служби; - начальник медичної служби; старший ветеринарний лікар (ветеринарний лікар, ветеринарний фельдшер); - начальник фізичної підготовки та спорту; начальник фінансової служби; начальник служби (підрозділу) охорони праці; - начальник адміністративно-господарчої частини штабу з`єднання; начальник квартирно-експлуатаційної служби; інші посадові особи військової частини (з`єднання) в межах своїх функціональних обов`язків. Інструкція № 440 визначає механізм організації та ведення обліку військового майна, закріпленого в установленому законодавством порядку за військовими частинами, військовими навчальними закладами, військовими навчальними підрозділами вищих навчальних закладів, установами та організаціями Збройних Сил України (далі - Збройні Сили), і є підставою для прийняття відповідних рішень посадовими особами Збройних Сил у межах наданих їм повноважень з питань обліку військового майна. Дія цієї Інструкції поширюється на структурні підрозділи апарату Міністерства оборони України (далі - Міноборони), Генерального штабу Збройних Сил України (далі - Генеральний штаб), інші органи військового управління, а також військові частини, військові навчальні заклади, військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів, установи та організації Збройних Сил (далі - військові частини), які ведуть власне військове (корабельне) господарство на правах окремої військової частини та облік закріпленого за ними військового майна. За визначенням п.2 Інструкції №440 матеріально відповідальна особа - посадова (службова) особа, на яку за характером її посади (роботи) покладено матеріальну відповідальність за збереження військового майна на підставі наказу командира військової частини (договору про матеріальну відповідальність працівника, укладеного відповідно до вимог трудового законодавства) і якій передано під звіт або в інший документально оформлений спосіб на зберігання, у тимчасове користування військове майно. Таким чином, приписами Інструкції №440 укладення договору про матеріальну відповідальність працівника передбачено виключно у порядку трудового законодавства та не застосовується відносно військовослужбовця, котрий повинен забезпечувати збереження ввіреного майна у силу ст.11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України. Підстави і порядок притягнення військовослужбовців до матеріальної відповідальності визначені Законом №160-ІХ. У розумінні ст.2 Закону №160-ІХ матеріальна відповідальність - вид юридичної відповідальності, що полягає в обов`язку військовослужбовців та деяких інших осіб покрити повністю або частково пряму дійсну шкоду, що було завдано з їх вини шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків, а також додаткове стягнення в дохід держави як санкція за протиправні дії у разі застосування підвищеної матеріальної відповідальності; пряма дійсна шкода (далі - шкода) - збитки, завдані військовій частині, установі, організації, закладу шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна, погіршення або зниження його цінності, а також витрати на відновлення чи придбання військового та іншого державного майна замість пошкодженого або втраченого, надлишкові виплати під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків. До шкоди не включаються доходи, які могли бути одержані за звичайних обставин, якщо таких збитків не було б завдано. Із визначення указаних правових категорій випливає, що настання матеріальної відповідальності пов`язано законодавцем із таким складом протиправного діяння, структурними елементами якого є: 1) виконання військовослужбовцем обов`язків військової служби або виконання військовослужбовцем службових обов`язків; 2) настання збитків, зокрема у формі нестачі майна; 3) існування прямого безпосереднього причинно-наслідкового зв`язку між діянням військовослужбовця та виникненням збитків; 4) вина військовослужбовця у настанні збитків. Указане підтверджується положеннями ч.1 ст.3 Закону №160-ІХ, де зазначено, що підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність і положеннями ч.2 ст.3 Закону №160-ІХ, відповідно до якої умовами притягнення до матеріальної відповідальності є: 1) наявність шкоди; 2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків; 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою; 4) вина особи в завданні шкоди. Види матеріальної відповідальності розмежовані законодавцем на обмежену матеріальну відповідальність (ст.5 Закону №160-ІХ), повну матеріальну відповідальність (ч.1 ст.6 Закону №160-ІХ), підвищену матеріальну відповідальність (ч.3 ст.6 Закону №160-ІХ). Так, відповідно до ч.1 ст.5 Закону №160-ІХ особа за завдану з необережності шкоду несе матеріальну відповідальність у розмірі завданої шкоди, але не більше п`ятнадцяти прожиткових мінімумів, установлених для працездатних осіб, крім випадків, коли цим Законом передбачено повну чи підвищену матеріальну відповідальність. Отже, кваліфікуючою ознакою обмеженої матеріальної відповідальності є завдання військовослужбовцем шкоди з необережності за виключенням випадків, котрі охоплюються повною матеріальної відповідальністю чи підвищеною матеріальної відповідальністю. Згідно з ч.1 ст.6 Закону №160-ІХ особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі завданої з її вини шкоди в разі: 1) виявлення нестачі, розкрадання, умисного знищення, пошкодження чи іншого незаконного використання військового та іншого майна, у тому числі переданого під звіт для зберігання, перевезення, використання або для іншої мети, здійснення надлишкових виплат грошових коштів чи вчинення інших умисних протиправних дій; 2) виявлення факту приписки в нарядах чи інших документах фактично не виконаних робіт, викривлення звітних даних або обману держави в інший спосіб; 3) завдання шкоди у стані сп`яніння внаслідок вживання алкоголю, наркотичних засобів або інших одурманюючих речовин; 4) вчинення діяння (дій чи бездіяльності), що мають ознаки кримінального правопорушення; 5) якщо особою надано письмове зобов`язання про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за забезпечення цілісності майна та інших цінностей, переданих їй для зберігання або для інших цілей. Таким чином, настання повної матеріальної відповідальності за п.1 ч.1 ст.6 Закону №160-ІХ, у тому числі і за спричинення нестачі майна, обумовлено законодавцем одночасно як виною відповідного військовослужбовця у настанні збитків, так і умислом цього військовослужбовця на настання збитків, тобто, усвідомлення військовослужбовцем (або існування стану фізичної неможливості неусвідомлення військовослужбовцем) того, що саме такі форма, зміст та характер конкретного діяння військовослужбовця об`єктивно здатні призвести до збитків або створити умови, за яких ці збитки невідворотно/неминуче настануть і прагнення до настання таких наслідків. У силу ч.2 ст.8 Закону №160-ІХ у разі виявлення факту завдання шкоди командир (начальник) протягом трьох діб після отримання відповідної письмової доповіді посадових (службових) осіб письмовим наказом призначає розслідування для встановлення причин завдання шкоди, її розміру та винних осіб. Отже, виявлення факту завдання державі шкоди згідно з прямою вказівкою закону безальтернативно призводить до прийняття компетентною військовою особою рішення з приводу призначення службового розслідування. Частиною 1 ст.7 Закону №160-ІХ передбачено, що розмір завданої шкоди встановлюється за фактичними втратами на підставі даних бухгалтерського обліку з урахуванням цін, що діють на період розгляду питання про притягнення особи до матеріальної відповідальності. У разі відсутності таких даних розмір шкоди визначається суб`єктами оціночної діяльності відповідно до законодавства або за рішенням суду. Відповідно до ч.6 ст.8 Закону №160-ІХ за результатами проведення розслідування складається акт (висновок), який подається командиру (начальнику), що призначив розслідування, на розгляд. До акта (висновку), складеного за результатами розслідування, додаються довідка про вартісну оцінку завданої шкоди за підписом начальника відповідної служби забезпечення і фінансового органу (головного бухгалтера) військової частини, установи, організації, закладу та/або акт оцінки збитків, що складається суб`єктами оціночної діяльності. Згідно з ч.7 ст.8 Закону №160-ІХ якщо вину особи доведено, командир (начальник) не пізніше ніж у п`ятнадцятиденний строк із дня закінчення розслідування видає наказ про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності із зазначенням суми, що підлягає стягненню. Наказ доводиться до винної особи під підпис. За правилами ч.8 ст.8 Закону №160-ІХ у разі якщо шкоду завдано кількома особами, у наказі командира (начальника) визначаються суми, що підлягають стягненню окремо з кожної особи, з урахуванням ступеня вини і конкретних обставин завдання ними шкоди. Оскільки ст.5 та ст.6 Закону №160-ІХ законодавець виокремив обмежену матеріальну відповідальність військовослужбовця від повної матеріальної відповідальності військовослужбовця, то управлінське волевиявлення суб`єкта владних повноважень з приводу застосування до військовослужбовця міри юридичної відповідальності саме у вигляді повної матеріальної відповідальності повинно узгоджуватись із вимогами ч.2 ст.2 КАС України, зокрема, відповідати критеріям: обґрунтованості ( тобто вчинятись з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), безсторонності (неупередженості), добросовісності, розсудливості, рівності перед законом, запобігання дискримінації, пропорційності, забезпечення права особи на участь у процесі прийняття рішення. Тому матеріали службового розслідування та наказ суб`єкта владних повноважень про накладення на військовослужбовця повної матеріальної відповідальності повинні містити добуті у передбаченому законом порядку об`єктивні дані, котрі поза розумним сумнівом доводять наявність у військовослужбовця фізичної змоги усвідомлено запобігти настанню збитків у вигляді нестачі військового майна завдяки власному професійному досвіду, знанням, проведеному суб`єктом владних повноважень навчанню та використанню виданих суб`єктом владних повноважень технічних засобів контролю чи інших пристосувань, необхідних для виконання службових обов`язків за посадою чи службою. Натомість, відсутність згаданої фізичної можливості (слід розуміти - запобігти збиткам з урахуванням перелічених вище факторів) виключає правомірність притягнення військовослужбовця саме до повної матеріальної відповідальності у зв`язку із недоведеністю вини військовослужбовця у настанні збитків чи умислу військовослужбовця на настання збитків. З матеріалів справи слідує, що позивача за наслідками проведення службового розслідування щодо виявлення нестачі майна під час здавання позивачем посади командира 3 танкової роти танкового батальйону військової частини [NUMBER] , було притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді суворої догани, та згідно 1 ст. 13 Закону України "Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі", утимано з грошового забезпечення позивача 690372,48 грн., щомісяця в розмірі до 20% його місячного грошового забезпечення. Серед згаданого майна відповідачем у акті службового розслідування та оскаржуваному наказі зазначено наступні позиції: дзеркало заднього виду - 14 шт.; трос для самовитягування - 2 шт. 3217,64 грн.; петля для з`єднання тросів - 2 шт. 541,38 грн; щітка для очищення сіток жалюзі - 6 шт.; чохол для ЗІП НСВ 12.7 - 2 комплект 95,78 грн; пробка зливного отвору води із нижнього жолобка - 4 шт. 507,52 грн; набивка наскрізьнього плетіння - 2 шт. 346,00 грн; чохол для укривання казеної частини - 4 шт. 2224,90 грн; шломофон ШШ 1 - 7 шт. 15897,00 грн; ключ торцевий 14х19 - 3 шт. 2103,02 грн; ключ 13х14 - 1 шт. 30,30 грн; ключ торцевий 14х17 - 1 шт. 120,17 грн; ключ 14х17 - 2 шт. 62,30 грн; ключ торцевий 17х19 - 3 шт. 409,68 грн; ключ торцевий 32 - 7 шт. 16265,9 грн; поводок для ключів - 1 шт. 492,87 грн; викрутка монтажу дюрітових шлангів - 3 шт. 2333,64 грн.; ключ 5,5?7 - 1 шт. 11,76 грн; \~викрутка шліцева - 1 шт.; ліхтар ручний - 2 шт.; \~шайба трака - 1 шт. 303,00 грн; лійка - 3 шт. 8451,6 грн; шайба для заглушки маслобака - 4 шт. 16311,64 грн; лампа переносна - 4 шт. 3140,60 грн; чохол для переноски лампи - 5 шт.; клапан для отвіру викиду води - 3 шт. 33372,15 грн; трос для скидання ковпачків ГО-27 - 1 шт 5929,97; прокладка - 8 шт. 950,96 грн; прокладка під клапан газоходу- 4 шт. 13217,24 грн; трос повторного взв кулемета НСВ - 12.7 - 5 шт. 1025,6 грн; чека задня НСВ - 12.7 - 5 шт. 1374,6 грн; прокладка для МТО - 1 шт. 283,35 грн; подушка на сидіння - 3 шт. 3101,19 грн; досилач - 1 шт. 355,33 грн; чохол для укриття ПКТ - 3 шт. 1186,23 грн; прилад оглядовий ТНПО - 160 - 1 шт. 26019,85 грн; \~пенал для запобіжників - 1 комплект 4245,05 грн; лопата піхотна - 4 шт. 2252,6 грн; прилад для дегазації - 4 шт.; надставка для болтів контейнерів - 1 шт. 1756,41 грн; боковий рівень - 4 шт. 79660,2 грн; передній щиток ковпака МВ - 3 шт. 81865,68 грн; хомут 82 - 2 - 15 шт. 656,40 грн; \~кронштейн для кріплення приладу ТВНЕ 45 - 3 шт. 9378,81 грн; кронштейн приладу ТВНЕ-4бум - 1 шт. 3126,27 грн; магазин ПКТ - 1 шт. 3481,01 грн.; магазин для ПКТ - 1 шт.3481,01; прокладка під улапан газоходу -3 шт.65,85 грн.; термос для води -4 шт.; кришка з вилки дроту живлення - 1 шт; заглушка окулярів - 4 шт; серветка з комплекту приладу ТВНЕ - 1 шт. 135,34 грн.; проставка для приладу ТНПО - 2 шт 481,64 грн.; ключ надставка 32 для даху - 1 шт. 1973,59 грн.; лінійка металева - 1 шт. 72 грн.;лінійка металева 2 шт. 40 грн.; згорток ЗІП система - 1 шт.;згорток ЗІП 2А46М - 2 шт. 1128,70 грн.; ручка для виймання клина - 3 шт. 2346,54 грн.; ключ 19 - 3 шт. 2164,98 грн.; ключ КУ20- 3 шт. 3168,63 грн.; кільце ущільнювальне - 6 шт. 1861,38 грн.; ключ КВЗ - 3 шт. 1929,51 грн.; лопатка - 3 шт. 3595,92 грн.; ключ вивірки пріцілу ТПН1 -2 шт. 1903,64 грн.; блок МН1 з кабелем 2.2 м - 3 шт.; прилад ТВНЕ - 4БУМ (з ЗІП) - 3 комплекта 67500,00 грн.; обойма ТВНЕ - 4БУМ-1 шт. 2575,36 грн.; фартух для бака - 1 шт. 1073,00 грн.; заслінка для захисту - 1 шт. 854,66 грн.; зубило - 1 шт. 84,84 грн.; ключ 22х24 - 1 шт. 56,66 грн.;ключ торцевий 8 - 1 шт. 1834,44 грн.; ключ для люків - 1 шт. 756,68 грн.; важіль для скидання лотків - 1 шт. 1196,38 грн.; трубка дренажна - 3 шт. 3037,20 грн.; тавтонабивач - 1 шт. 5585,26 грн.; чохол для флажків - 1 шт. 211,00 грн.; прапор червоний - 1 шт. 46,08 грн.;прапорт жовтий 1 шт. 276,08 грн.; ключ - 1 шт. 1012,00 грн.; ключ торцевий 22 - 3 шт. 5949,69 грн.; ключ квадратний 33 - 1 шт. 2945,26 грн.; ключ форсунки підігрівача - 2 шт. 1086,00 грн.; башмак трака - 4 шт. 2007,08 грн.; ключ болтів контейнерів - 1 шт. 6479,05 грн.; брезент - 2 шт. 48631,82 грн; банник 135 - 1 шт. 2271,54 грн; банник 902Б - 1 шт; заглушка 902Б - 3 шт. 1743,24 грн; рукав заправний -2 комплекта 44757,34 грн; відро - 1 шт. 3255,31 грн; фільтр для масла - 2 шт. 3780,2 грн.; ключ торцевий - 1 шт. 4971,93 грн; ломик - 2 шт. 297,98 грн.; лопата саперна - 2 шт. 1058,83 грн.; ключ - 1 шт. 961,00 грн.; чохол захисний штока - 2 шт. 5769,12 грн; чохол - 10 шт. 5518,2 грн; рукавиці тканинні -2 пари 74,00 грн; сходинка знімна труби - 4 шт. 2640,86 грн; чохол щілини ПКТ - 4 шт. 2915,04 грн; ключ торцевий S17 - 2 шт. 3102,02 грн.; чохол на зріз ствола гармати - 4 шт. 2271,64 грн; болт М8x60 - 2 шт. 346,20 грн; - гайка М8 - 2 шт. 30,56 грн; хомут 2 шт. 438,80 грн; трос для кріплення бочок - 8 шт. 6909,84 грн; вантаж компенсаційний - 12 шт. 10461,12 грн; вісь - 4 шт. 10,04 грн; гайка М12 - 8 шт. 61,36 грн; шплінт - 4 шт. 5,80 грн; прокладка для ущільнення газоходу - 1 шт. 68,90 грн; цифрова насадка - 2 шт.; пробка для заправних отворів - 8 шт. 1622 грн; ЗІП для НСВ 12.7 - 1 комплект 11352 грн; ключ РГМ - 2 шт. 1288,1 грн; ключ КВ-2 - 1 шт.; шпилька - 2 шт. 0,34 грн; ударник - 2 шт. 7710,28 грн; викидач - 2 шт. 4309,14 грн; пружина викидача - 2 шт. 1,70 грн; штифт - 2 шт. 1397,66 грн; виколотка - 2 шт. 1013,42 грн; сумка для деталей ОПВТ в комплекті - 2 комплект 1982,62 грн; сумка для ЗІП кулемета - 1 комплект 18552,89 грн.; викрутка - 1 шт. 884,44 грн; маслянка - 1 шт. 16,39 грн.; прилад виймання - 1 шт. 1736,68 грн.; притирка - 1 шт. 724,27 грн.; йорж - 1 шт. 1,21 грн.; шомрол - 1 шт. 87,71 грн.; пенал - 1 шт. 3256,45 грн.; ключ 27х30 - 1 шт. 96,72 грн.; ключ для вивірки 1Г42 - 2 шт. 1886,48 грн.; балони повітряні - 2 шт.; зарядний пристрій ТДП - 2 шт.; ключ 10х12 - 2 шт. 60,60 грн.; плоскогубці - 1 шт. 115,76 грн, загальна сума відсутності запасних частин інструментів та приладдя складає 690372,48 грн. \~\~ Колегія суддів зазначає, що для притягнення особи до повної матеріальної відповідальності необхідно встановити, що за характером посади та на підставі наказу командира на особу покладена матеріальна відповідальність, матеріальні цінності передані особі під звіт. Крім того доведенню підлягає вина військовослужбовця та умисел на настання збитків (усвідомлення або існування стану фізичної неможливості не усвідомлення наслідків дій), а також фізична змога усвідомити запобігти настанню збитків у вигляді нестачі військового майна завдяки власному професійному досвіду, знанням, проведеному суб`єктом владних повноважень навчанню та використанню виданих суб`єктом владних повноважень технічних засобів контролю чи інших пристосувань, необхідних для виконання службових обов`язків за посадою чи службою. Матеріалами справи підтверджено, що командир 3 танкової роти танкового батальйону військової частини [NUMBER] , майор [PERSON] згідно витягу із наказу командира військової частини [NUMBER] (по стройовій частині) від 17.04.2023 №54 по 18.08.2023 №179 був матеріально відповідальною особою. Крім того, командир 3 танкової роти танкового батальйону майор [PERSON] , згідно наказу командира в/ч [NUMBER] № 47 від 10.07.2023 про закріплення бронетанкової техніки за підрозділами та особовим складом був закріплений за наступною бронетанковою технікою 3 танкової роти танкового батальйону: [NUMBER] , Т-64Б1ВК №Ц04ЕТ10083, [NUMBER] , Т-64БВ №Х04ЕТ16140, Т-64БВ №Ц02ЕТ10020, [NUMBER] , Т-64БВ №Ц02ЕТ19841, що встановлено судом та не заперечується сторонами. Актом службового розслідування та оскаржуваним наказом фактично встановлено повну матеріальну відповідальність [PERSON] . В той час, як в графі "Вина військовослужбовця" Акту службового розслідування встановлено, що вина виражається у формі недбалості. Причинами та умовами, що сприяли вчиненню правопорушення є особиста недисциплінованість військовослужбовця. Вирішуючи даний спір суд першої інстанції залишив поза увагою те, що для притягнення особи до повної матеріальної відповідальності доведенню підлягає вина військовослужбовця та умисел на настання збитків (усвідомлення або існування стану фізичної неможливості не усвідомлення наслідків дій), а також фізична змога усвідомити запобігти настанню збитків у вигляді нестачі військового майна завдяки власному професійному досвіду, знанням, проведеному суб`єктом владних повноважень навчанню та використанню виданих суб`єктом владних повноважень технічних засобів контролю чи інших пристосувань, необхідних для виконання службових обов`язків за посадою чи службою. Крім того, матеріали службового розслідування грунтуються виключно на показаннях командира 1 танкового взводу 3 танкової роти танкового батальйону військової частини [NUMBER] [PERSON] , командира танка 2 танкового взводу 3 танкової роти танкового батальйону військової частини [NUMBER] [PERSON] , командира 3 танкового взводу 3 танкової роти танкового батальйону військової частини [NUMBER] [PERSON] , які стверджують, що ними була виявлена відсутність запасних частин та інструментів та вони повідомляли [PERSON] про нестачу. Водночас, дані твердження не підтвержуються письмовими доказами (рапортами, службовими записками чи ін.). Також, до моменту здачі посади позивачем, вищевказані особи не звертались до керівництва військової частини [NUMBER] з доповідними про нестачу майна, та не повідомили про те, що командир [PERSON] ігнорує їх звернення. Враховуючи встановлені у даній справі обставини та вищезазначене, суд доходить висновку про те, що владний суб`єкт у спірних правовідносинах в частині прийняття рішення про притягнення заявника як військовослужбовця до дисциплінарної та повної матеріальної відповідальності не забезпечив дотримання ч.2 ст.19 Конституції України, обставини події настання збитків у вигляді нестачі військового майна з`ясував неповно, під час розгляду справи відповідно до ч.2 ст.77 КАС України не довів, що між якістю виконання заявником службових обов`язків військовослужбовця та настанням збитків у вигляді нестачі військового майна з урахуванням перелічених вище факторів існує безпосередній причинно-наслідковий зв`язок та що у настанні цих збитків існує вина заявника саме у формі умислу, а не необережності. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Приписи п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції при прийнятті рішення неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, що стало підставою для невірного вирішення справи. У зв`язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення вимог позову. Щодо розподілу судових витрат, зокрема, витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 8200,00 грн, колегія суддів зазначає таке. Відповідно до частини першої статті 16 КАС України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. За частиною третьою статті 132 КАС України до складу витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати, в тому числі і на професійну правничу допомогу. Відповідно до приписів частин 1-4 статті 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Системний аналіз вищенаведених норм дає підстави для висновку, що на підтвердження надання правової допомоги необхідно долучати, у тому числі, розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором. Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо. Така правова позиція сформована Верховним Судом у постанові від 01.10.2018 у справі № 569/17904/17. Згідно з частиною шостою статті 135 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Частиною сьомою статті 139 КАС України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Виходячи з положень частини 9 статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує чи пов`язані такі витрати з розглядом справи. Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. При визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі Схід/Захід Альянс Лімітед проти України (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У пункті 269 Рішення у цій справі Суд указав, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі Іатрідіс проти Греції (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями). Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження). Зазначені висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 та в постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17 вересня 2019 року у справі № 810/3806/18, від 31 березня 2020 року у справі № 726/549/19. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 02.09.2020 у справі № 826/4959/16, вирішенню питання про розподіл судових витрат передує врахування судом, зокрема, обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору, значення справи для сторін. При цьому, принципи обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору повинні розглядатися, у тому числі, через призму принципу співмірності, який, як вже було зазначено вище, включає у себе такі критерії: складність справи та виконаних робіт (наданих послуг); час, витрачений на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих послуг та виконаних робіт; ціна позову та (або) значення справи для сторони. Окрім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду, яка викладена в постанові від 01.09.2020 у справі № 640/6209/19, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також, судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. За висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 19 листопада 2020 року у справі № 520/7431/19 при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Водночас, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг з категорією складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Вказані критерії закріплені у ч. 5 ст. 134 КАС України. Зі змісту норм частин 4, 5 та 6 ст. 134 КАС України вбачається, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (саме така позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13.12.2018 у справі № 816/2096/17). На підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу надано наступні докази, а саме: договір №2023-00130 про надання послуг правничої (правової) допомоги від 16.11.2023, ордер, свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю, посвідчення адвоката, квитанцію про оплату послуг в розмірі 3000,00 грн. Відповідно до п. 4.2.1 Договору, авансування вартості правової допомоги: вирішення спору в судовому порядку, Замовник сплачує Виконавцю платіж у розмірі 3100,00 грн. протягом 2 (двох) банківських днів після підписання Договору. Пунктом 4.3 Договору визначено "гонорар успіху": сума, що підлягає сплаті за надання правової допомоги складає 5100 грн. й сплачується протягом 3 банківських днів з дня набрання законної сили рішенням суду щодо оскарження притягнення до повної матеріальної відповідальності. Колегія суддів зазначає, що пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. В постанові Верховного Суду від 23.07.2023 по справі № 340/4492/22 (адміністративне провадження № К/990/12857/23) судом касаційної інстанції висловлено позицію, згідно якої наявність/відсутність з боку іншої сторони заперечень проти відшкодування витрат на професійну правничу допомогу має значення виключно для вирішення питання про співмірність заявлених до відшкодування судових витрат на правову допомогу як це передбачено частиною сьомою статті 134 КАС України, однак, не впливає на обов`язок суду при вирішенні питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу застосовувати вимоги частин першої-четвертої статті 134 КАС України і перевіряти заявлені витрати на відповідність іншим, окрім співмірності, критеріям. Крім того, колегія суддів зазначає, що участь одного адвоката при розгляді справи в судах першої та апеляційної інстанцій свідчить про його обізнаність з обставинами щодо спірних правовідносин, що, поза сумнівом, істотно впливає на обсяг надання ним послуг в межах їх повторного вивчення. Вказана позиція узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 19 листопада 2020 року у справі № 520/7431/19. Апеляційний суд вважає, що позивачем доведено фактичне понесення витрат на правову допомогу у вигляді підготовки та подання позовної заяви та апеляційної скарги, підготовки додактових пояснень до апеляційної скарги з посиланням на актуальні правові позиції Верховного Суду. Оцінивши наявні в матеріалах справи докази складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, перевіривши їх розумну необхідність для цієї справи та відповідність наданих послуг видам правової допомоги, визначеним ст. ст. 19, 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», а також враховуючи предмет спору, значення справи для сторін та конкретні обставини справи, суті наданих послуг, колегія суддів дійшла висновку, що сума, заявлена до відшкодування у розмірі \~8200 грн. є неспівмірною із складністю справи та наданими адвокатом послугами, із реальним часом витраченим адвокатом та із обсягом наданих адвокатом послуг. Від так, виходячи з принципів обґрунтованості та пропорційності до предмета спору, складності справи та значення справи для сторін, колегія суддів дійшла до переконання про те, що заява позивача про стягнення витрат на правову (правничу) допомогу підлягає до задоволення в частині, а саме: стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 6000 грн витрат на правову допомогу.

Результат розгляду: granted