Рішення адміністративного суду від 2022-10-12 00:00:00+03

[PERSON] звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України генерал-лейтенанта [PERSON] в якому просив: - визнати протиправними дії командувача Сухопутних військ ЗСУ [PERSON] , та скасувати виданий ним наказ від 20.03.2020 №178 «Про результати службового розслідування»; - визнати протиправними дії голови комісії [PERSON], та складений ним Акт службового розслідування від 18.03.2020 вх.178 від 20.03.2020; - зобов`язати командувача Сухопутних військ [PERSON] анулювати відповідний запис про накладення дисциплінарного стягнення «догана» в службовій картці майора запасу [PERSON] - стягнути з відповідачів моральну шкоду в розмірі 100 000 грн. солідарно. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 червня 2022 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено. В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку. Судом першої інстанції встановлено, що [PERSON] майор запасу Збройних Сил України, в період з 21.05.2019 по 18.06.2020 проходив військову службу у Командуванні Сухопутних військ Збройних Сил України. Згідно з довідкою Комунального некомерційного підприємства «Київська міська лікарня» від 06.03.2020 № 0245 [PERSON] знаходився на стаціонарному лікуванні у відділенні кардіології та кардіореабілітації з 02.02.2020 по 06.03.2020. Наказом Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 07.03.2020 № 146 «Про призначення службового розслідування» призначено службове розслідування за інформацією, яка надійшла від начальника медичної служби Командування Сухопутних військ Збройних Сил України про те, що майор [PERSON] , який перебуває в розпорядженні Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України, 06.03.2020 виписаний з лікувального закладу не прибув на службу після виписки з лікувального закладу. Призначено проведення службового розслідування з 10.03.2020 по 14.03.2020. Наказом Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 17.03.2020 № 162 «Про продовження строку проведення службового розслідування, призначеного наказом командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 07.03.2020 № 146», у зв`язку з перебуванням на стаціонарному лікуванні [PERSON] та з метою об`єктивного проведення службового розслідування продовжено до 30.03.2020 строк проведення службового розслідування, призначеного наказом командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 07.03.2020 № 146 «Про призначення службового розслідування». За результатами службового розслідування складено Акт службового розслідування, згідно з яким своїми діями майор [PERSON] порушив вимоги статей 12, 14, 40, 254 та 262 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, які вимагають та зобов`язують військовослужбовця доповідати своєму безпосередньому начальникові про все, що з ним сталося і стосується виконання ним службових обов`язків, із службових та особистих питань звертатися до свого безпосереднього начальника, самостійно відрекомендовуватися своєму безпосередньому начальникові у разі повернення з лікування, негайно повідомляти про захворювання безпосереднього начальника та самостійно направлятися до військової частини і доповідати безпосередньому командирові (начальникові), після чого направлятися до медичного пункту, де здати медичні документи. Вказаний висновок затверджений Командувачем Сухопутних військ Збройних Сил України генерал-лейтенантом Сирським О. 18.03.2020. На підставі зазначеного Акту службового розслідування командувачем Сухопутних військ Збройних Сил України видано наказ від 20.03.2020 № 178 «Про результати службового розслідування», згідно пункту 1 якого за невиконання вимог статей 12, 14, 40, 254 та 262 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України майора [PERSON] притягнуто до дисциплінарної відповідальності та оголошено дисциплінарне стягнення у вигляді догани. Вважаючи протиправним притягнення до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани, позивач звернувся з даним позовом до суду. Відповідно до вимог статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей. Відповідно до вимог ч. 1 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. Одним із видів такої служби є військова служба за контрактом. Підстави звільнення військовослужбовців з військової служби визначено статтею 26 вказаного Закону. Згідно з приписами підпункту «д» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби на підставах: п. 2) під час дії особливого періоду (крім періодів з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації): п. п. д) через службову невідповідність. Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення). Згідно з п. 228 цього Положення звільнення з військової служби через службову невідповідність здійснюється в разі: застосування до військовослужбовця відповідного дисциплінарного стягнення, передбаченого Дисциплінарним статутом Збройних Сил України. Пунктом 238 Положення визначено, що наказ про застосування до військовослужбовця такого дисциплінарного стягнення, як звільнення з військової служби через службову невідповідність, є підставою для видання наказу про його звільнення. Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб, правил внутрішнього порядку у військовій частині визначено Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України, який затверджено Законом України від 24 березня 1999 р. № 548-XIV (далі - Статут № 548- XIV). Статтею 3 Статуту № 548-XIV передбачено, що військова служба у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком осіб (за винятком випадків, визначених законом), пов`язаній із захистом України. Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються законами України, положеннями про проходження військової служби відповідними категоріями військовослужбовців, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами. Згідно з вимогами ст. 9 Статуту № 548-XIV військовослужбовці Збройних Сил України мають права і свободи з урахуванням особливостей, що визначаються Конституцією України, законами України з військових питань, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до вимог ст. 9 Статуту № 548-XIV необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки: свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим; беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, як святиню оберігати Бойовий Прапор своєї частини; постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України; знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно; дорожити бойовою славою Збройних Сил України та своєї військової частини, честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України; поважати бойові та військові традиції, допомагати іншим військовослужбовцям, що перебувають у небезпеці, стримувати їх від вчинення протиправних дій, поважати честь і гідність кожної людини; бути пильним, суворо зберігати державну таємницю; вести бойові дії ініціативно, наполегливо, до повного виконання поставленого завдання; виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни; додержуватися правил військового вітання, ввічливості й поведінки військовослужбовців, завжди бути одягненим за формою, чисто й охайно. Військовослужбовець зобов`язаний додержуватися вимог безпеки, вживати заходів до запобігання захворюванню, травматизму, повсякденно підвищувати фізичну загартованість і тренованість, утримуватися від шкідливих для здоров`я звичок (ст. 13 Статуту № 548-XIV). Статтею 26 Статуту № 548-XIV визначено, що військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом. За приписами ст. 27 Статуту № 548-XIV військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від інших видів відповідальності за ці правопорушення. Відповідно до вимог ст. 49 Статуту № 548-XIV військовослужбовці повинні постійно бути зразком високої культури, скромності й витримки, берегти військову честь, захищати свою й поважати гідність інших людей, зобов`язані завжди пам`ятати, що за їх поведінкою судять не лише про них, а й про Збройні Сили України в цілому. Спеціальним нормативним актом в сфері регулювання відносин при проходженні військової служби є Дисциплінарний статут Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24 березня 1999 р. № 551-XIV (далі - Дисциплінарний статут). Дисциплінарний статут визначає сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг. Згідно з вимогами статті 1 Дисциплінарного статуту військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України. Вимогами ст. 45 Дисциплінарного статуту передбачено, що у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення. Положеннями пунктів 83-85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України встановлено порядок накладення дисциплінарних стягнень, відповідно до якого на військовослужбовця, який порушує військову дисципліну або громадський порядок, можуть бути накладені лише ті дисциплінарні стягнення, які визначені цим Статутом і відповідають військовому званню військовослужбовця та дисциплінарній владі командира, що вирішив накласти на винну особу дисциплінарне стягнення. Згідно з вимогами статті 84 Дисциплінарного статуту прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини. Стаття 85 Дисциплінарного статуту визначає, що службове розслідування призначається письмовим наказом командира, який вирішив притягнути військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 86 Дисциплінарного статуту якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир приймає рішення про накладення дисциплінарного стягнення. Згідно з ч. 2 ст. 86 Дисциплінарного статуту під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби. Наказом Міністра оборони України від 21 листопада 2017 року № 608 затверджено Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України (далі - Порядок № 608). Вимогами п. 1 розділу II Порядку № 608 передбачено випадки, коли може призначатися службове розслідування. Визначено також, що службове розслідування може проводитися і в інших випадках з метою уточнення причин та умов, що сприяли правопорушенню, та встановлення ступеня вини посадових (службових) осіб. Пунктом 1 розділу II Порядку № 608 визначено, що службове розслідування може призначатися, зокрема, у разі внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про скоєне військовослужбовцем кримінальне правопорушення. Пунктом 3 розділу II Порядку № 608 визначено, що службове розслідування проводиться для встановлення: неправомірних дій військовослужбовця, яким вчинено правопорушення; причинного зв`язку між правопорушенням, з приводу якого було призначено службове розслідування, та виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби; вини військовослужбовця; порушень нормативно-правових актів, інших актів законодавства; причин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення; у разі виявлення факту заподіяння матеріальної шкоди - причин виникнення шкоди, її розміру та винних осіб. Згідно з вимогами п. 1 розділу IV Порядку № 608 особи, які проводять службове розслідування, зобов`язані: дотримуватися вимог законодавства України, вживати всіх передбачених законодавством заходів для всебічного, повного, своєчасного і об`єктивного розслідування обставин вчиненого правопорушення; виявляти (з`ясовувати) обставини, які підтверджують або спростовують інформацію щодо скоєння правопорушення, а також встановлювати обставини, які пом`якшують або обтяжують відповідальність правопорушника; розглядати заяви і клопотання військовослужбовця, правопорушення якого підлягає службовому розслідуванню, що були подані під час проведення службового розслідування та стосуються його проведення. У разі відмови військовослужбовця надати письмові пояснення по суті службового розслідування особа, яка проводить службове розслідування, складає акт про відмову, який засвідчується підписами не менше двох присутніх осіб. Згідно з п. 1 розділу V Порядку № 608 за результатами службового розслідування складається акт службового розслідування, який містить вступну, описову та резолютивну частини. Відповідно до вимог п. 5 розділу V Порядку № 608 акт службового розслідування підписується особами, які його проводили. У разі виявлення суперечностей та незгоди з результатами службового розслідування кожен учасник службового розслідування має право висловити свою окрему думку, яка викладається на окремому аркуші (від руки або у друкованому вигляді) та долучається до акта службового розслідування. Згідно з вимогами п. 6 розділу V Порядку № 608 після підписання акт службового розслідування подається на розгляд командиру (начальнику), який призначив розслідування. До акта службового розслідування додаються всі матеріали службового розслідування. Пунктом 1 розділу VI Порядку № 608 визначено, що за результатами розгляду акта та матеріалів службового розслідування, якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир (начальник) приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності, визначає вид дисциплінарного стягнення та призначає особу, якій доручає підготувати проект відповідного наказу. Вид дисциплінарного стягнення зазначається особисто службовою особою, яка призначила службове розслідування, в аркуші резолюції або на висновку за результатами службового розслідування. Відповідно до вимог п. 2 розділу VI Порядку № 608 дисциплінарне стягнення накладається у строки, визначені Дисциплінарним статутом Збройних Сил України. Наказ (витяг з наказу) про притягнення до відповідальності доводиться до військовослужбовця у частині, що його стосується, під підпис із зазначенням дати доведення. У разі відмови військовослужбовця поставити свій підпис про ознайомлення з наказом (витягом з наказу) про притягнення його до відповідальності складається акт про відмову. Зміст акта про відмову засвідчується підписами не менше двох свідків цього факту. Згідно з вимогами п. 3 розділу VI Порядку № 608 якщо військовослужбовець вважає, що не вчинив правопорушення, він має право протягом місяця з дня накладення дисциплінарного стягнення подати скаргу старшому командиру (начальнику) або звернутися до суду у визначений законом строк. Відповідно до статті 97 Дисциплінарного статуту про накладені дисциплінарні стягнення військовослужбовцям може бути оголошено особисто, у письмовому наказі (розпорядженні), на нараді чи перед строєм військовослужбовців, які мають військові звання (обіймають посади) не нижче за військове звання (посаду) військовослужбовця, який вчинив правопорушення. Під час оголошення дисциплінарного стягнення до відома військовослужбовця доводять, в чому полягає порушення ним військової дисципліни чи громадського порядку (статті 98 Дисциплінарного статуту). Судом встановлено, що підставою для винесення оскаржуваного наказу Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 20.03.2020 №178 в частині притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани слугував Акт службового розслідування від 18.03.2020, за результатами якого встановлено, що майор [PERSON] порушив вимоги статей 12, 14, 40, 254 та 262 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України. Так, згідно акту службового розслідування від 20.03.2020, в період з 02.03.2020 по 06.03.2020 майор [PERSON] перебував на лікуванні у «Київській міській клінічній лікарні №4», що підтверджується листом виконуючого обов`язки директора комунального некомерційного підприємства «Київської міської клінічної лікарні №4» Г. Аксютіним. Крім того, з рапорту (вх. № 7677 від 03.03.2020) тимчасово виконуючого обов`язки начальника оперативного управління штабу Командування Сухопутних військ Збройних Сил України підполковника [PERSON] , стало відомо, що о 07 год. 00 хв. 29.02.2020 на його особистий мобільний телефон надійшло смс-повідомлення від майора [PERSON] , про те, що його виписали з Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь». Після отриманої інформації, підполковник [PERSON] попередив майора [PERSON] про те, що йому необхідно негайно звернутись до медичного пункту Командування Сухопутних військ Збройних Сил України для того, щоб надати виписний епікриз. Але протягом 29 лютого 2020 року майор [PERSON] до медичного пункту Командування Сухопутних військ Збройних Сил України не з`явився. Також у рапорті, підполковник [PERSON] зазначив, що 02 березня 2020 року йому надійшло смс-повідомлення від майора [PERSON] , про те, - що його забрала швидка медична допомога у зв`язку з погіршенням стану здоров`я. За результатами огляду лікарями, майор [PERSON] був оформлений на стаціонарне лікування до «Київській міській клінічній лікарні №4». Відповідно до отриманого листа від виконуючого обов`язки директора комунального некомерційного підприємства «Київської міської клінічної лікарні № 4» [PERSON], майор [PERSON] , дійсно знаходився на стаціонарному лікуванні у відділенні кардіології та кардіореабілітації «Київської міської клінічної лікарні №4», але з рапорту (вх. № 8273 від 07.03.2020) тимчасово виконуючого обов`язки начальника оперативного управління штабу Командування Сухопутних військ Збройних Сил України підполковника [PERSON] стало відомо, що після закінчення лікування, майор [PERSON] нікого не повідомляв про свою виписку. Протягом доби, а саме 06 березня 2020 року, майор [PERSON] до медичного пункту Командування Сухопутних військ Збройних Сил України не з`являвся, підтверджуючи документи про перебування на лікуванні не надав, безпосередньому командиру (начальнику) про своє повернення з лікувального закладу не доповів. У своїх поясненнях начальник медичної служби Командування Сухопутних військ Збройних Сил України, підполковник медичної служби [PERSON] , зазначив, що в період з 06.03.2020 по 10.03.2020 майор [PERSON] , до медичного пункту Командування Сухопутних військ Збройних Сил України не звертався та ніяких документів, що до своїх лікарняних не надавав, також не надав документи по закінченню лікування у Національному військово-медичному клінічному центрі «Головний військовий клінічний госпіталь». Крім того, тимчасово виконуючий обов`язки начальника оперативного управління штабу Командування Сухопутних військ Збройних Сил України, підполковник [PERSON] , під час надання пояснень зазначив, що майор [PERSON] , 10.03.2020 о 08 год. 56 хв. надіслав смс-повідомлення про те, що він знаходиться на прийомі у сімейного лікаря. Пізніше, о 09 год. 09 хв. майору [PERSON] було надано направлення за результатами огляду лікарем, але лише о 15 год. 58 хв. на мобільний телефон підполковника [PERSON] надійшло смс-повідомлення від майора [PERSON] про те, що його оформили на стаціонарне лікування у відділення загальної ендокринної патології та обміну речовин Київського міського клінічного ендокринологічного центру. Так, в ході проведення службового розслідування було встановлено, що майор [PERSON] по закінченню проходження лікування у «Київській міській клінічній лікарні №4» а саме 06.03.2020 нікого не повідомив про закінчення лікування та не надав документів до медичного пункту Командування Сухопутних військ Збройних Сил України. Також, відповідно до отриманих пояснень від начальника загального відділу - заступника начальника адміністративного управління штабу Командування Сухопутних військ Збройних Сил, України полковника [PERSON] та старшого офіцера адміністративного управління штабу Командування Сухопутних військ Збройних Сил України майора [PERSON] було з`ясовано що в період з 28.02.2020 по 13.03.2020 до загального відділу адміністративного управління штабу будь-яких рапортів від майора [PERSON] щодо його перебування або повернення з медичних закладів України, не надходило. З моменту видання наказу командувача Сухопутних військ Збройних Сил України про призначення військовослужбовця на іншу посаду до іншої - військової частини, а саме від 06.02.2020, до адміністративного управління Командування Сухопутних військ Збройних Сил України надійшло лише одне повідомлення з Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» за №776 у якому зазначено, що майор [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні у період з 06.02.2020 по 12.02.2020. Інших документів з лікувальних закладів до штабу Командування Сухопутних військ Збройних Сил України не надходило. З вищевикладеного відповідач дійшов до висновку про те, що позивачем порушено вимоги статей 12, 14, 40, 254 та 262 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, які вимагають та зобов`язують військовослужбовця доповідати своєму безпосередньому начальникові про все, що з ним сталося і стосується виконання ним службових обов`язків, із службових та особистих питань звертатися до свого безпосереднього начальника, самостійно відрекомендовуватися своєму безпосередньому начальникові у разі повернення з лікування, негайно повідомляти про захворювання безпосереднього начальника та самостійно направлятися до військової частини і доповідати безпосередньому командирові (начальникові), після чого направлятися до медичного пункту, де здати медичні документи, за що його притягнуто до дисциплінарної відповідальності. Обґрунтовуючи адміністративний позов, позивач посилається виключно на допущені в ході проведення службового розслідування порушення, водночас факт порушення вимоги статей 12, 14, 40, 254 та 262 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України жодним чином не заперечувалось позивачем у ході розгляду справи та не спростовувалось будь-якими доказами. Водночас, твердження позивача про протиправність службового розслідування з огляду на проведення його в період перебування позивача на лікуванні суд не приймає до уваги, з огляду на таке. Відповідно до положень п. 87 та п. 96 Дисциплінарного Статуту, обставини перебування військовослужбовця на лікуванні впливають лише на процес виконання та накладення дисциплінарного стягнення, а у випадках, визначених Порядком № 608, можуть бути підставою для перенесення строків проведення службового розслідування. Зокрема, дисциплінарне стягнення має бути накладене не пізніше ніж за 10 діб від дня, коли командирові (начальникові) стало відомо про правопорушення, а у разі провадження службового розслідування - протягом місяця від дня його закінчення, не враховуючи часу перебування військовослужбовця на лікуванні або у відпустці. Під час накладення дисциплінарного стягнення командир не має права принижувати гідність підлеглого. Дисциплінарне стягнення не може бути накладено після шести місяців з дня виявлення правопорушення. До зазначеного строку не зараховується час проведення службового розслідування, перебування військовослужбовця на лікуванні, у відпустці, під вартою, а також час відсутності на службі без поважних причин. (п. 87 Дисциплінарного Статуту). Дисциплінарне стягнення виконується, як правило, негайно, а у виняткових випадках - не пізніше ніж за три місяці від дня його накладення. Після закінчення зазначеного строку стягнення не виконується, а лише заноситься до службової картки військовослужбовця. До зазначеного строку не зараховується час перебування військовослужбовця на лікуванні та у відпустці (п. 96 Дисциплінарного Статуту). Також, відповідно до п. 13 розділу III Порядку № 608, до строку службового розслідування не зараховується час перебування військовослужбовця, стосовно якого проводиться розслідування, у відпустці, на лікуванні або час відсутності з інших документально підтверджених поважних причин. Перенесення строків проведення службового розслідування здійснюється за відповідним наказом посадової особи, яка призначила службове розслідування. За наведеного, суд приходить до висновку, що Дисциплінарний статут Збройних Сил України, ні інші акти, які регулюють проходження служби, не містять прямої заборони на проведення службового розслідування у період перебування військовослужбовця на лікуванні, а лише надають можливість перенесення строку проведення службового розслідування або відтермінування строку виконання дисциплінарного стягнення. За наведеного, твердження позивача про те, що службове розслідування не проводиться в період перебування військовослужбовця на лікуванні ґрунтуються на помилковому тлумаченні норм законодавства. Стосовно доводів позивача щодо порушення його права на надання пояснень та документів, що стосується службового розслідування, суд зазначає наступне. Як було зазначено вище, пунктом 1 розділу IV Порядку №608 визначені повноваження осіб під час службового розслідування, а саме особи, які проводять службове розслідування, зобов`язані: дотримуватися вимог законодавства України, вживати всіх передбачених законодавством заходів для всебічного, повного, своєчасного і об`єктивного розслідування обставин вчиненого правопорушення; виявляти (з`ясовувати) обставини, які підтверджують або спростовують інформацію щодо скоєння правопорушення, а також встановлювати обставини, які пом`якшують або обтяжують відповідальність правопорушника; розглядати заяви і клопотання військовослужбовця, правопорушення якого підлягає службовому розслідуванню, що були подані під час проведення службового розслідування та стосуються його проведення. Згідно з пунктом 3 розділу IV Порядку №608 військовослужбовець, стосовно якого проводиться службове розслідування, має право давати усні та письмові пояснення, подавати документи, які стосуються службового розслідування, вимагати опитування (додаткового опитування) осіб, які були присутні під час вчинення правопорушення або яким відомі обставини, що стосуються правопорушення, а також відмовитися давати будь-які пояснення щодо себе, членів своєї сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначається законом. В свою чергу, пунктом 1 передбачено, що у разі відмови військовослужбовця надати письмові пояснення по суті службового розслідування особа, яка проводить службове розслідування, складає акт про відмову, який засвідчується підписами не менше двох присутніх осіб. Згідно з випискою з медичної карти стаціонарного хворого [PERSON] № 682, позивач у період з 10.03.2020 по 20.03.2020 перебував на лікуванні у КНП «Київський міський клінічний ендокринологічний центр». Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується позивачем, 14.03.2020 майор [PERSON] разом з начальником медичної служби Командування Сухопутних військ Збройних Сил України підполковником [PERSON] прибули до Київського міського клінічного ендокринологічного центру з метою отримання пояснень від майора [PERSON] стосовно неприбуття на службу 06.03.2020 після виписки з лікувального закладу, а саме, «Київської міської клінічної лікарні № 4». Згідно доповіді майора [PERSON] від 16.03.2020, по прибуттю до Київського міського клінічного ендокринологічного центру, майора [PERSON] на місці не виявилось. Водночас вказано, що через деякий час, приблизно о 12 год. 40 хв військовослужбовець з`явився у медичному закладі та повідомив, що в нього на даний час будуть проводитись лікувальні процедури, скільки вони будуть триватиме не відомо, лише після процедур та з погляду на стан здоров`я, він можливо зможе надати пояснення, при цьому одразу поскаржився на погане самопочуття, а в подальшому заявив про відсутність у згаданих вище осіб права на відбирання у нього пояснення. 16.03.2020 майор [PERSON] разом з начальником медичної служби Командування Сухопутних військ Збройних Сил України підполковником [PERSON] прибули до Київського міського клінічного ендокринологічного центру з метою отримання пояснень від майора [PERSON] стосовно неприбуття на службу 06.03.2020 після виписки з лікувального закладу, а саме «Київської міської клінічної лікарні №4». У доповіді зазначено, що по прибуттю до Київського міського клінічного ендокринологічного центру, близько 15 год. 00 хв. майора [PERSON] на місці не виявилось. Вказано, що під час з`ясування місця перебування майора [PERSON] , лікуючий лікар повідомила, що громадянин [PERSON] покинув медичний заклад у невідомому напрямку та на невизначений час, повідомивши лише той факт, що йде нібито разом зі своїм адвокатом. 17.03.2020 майор [PERSON] та офіцер відділу аналізу та прогнозування центру моніторингу інформаційного простору та протидії штабу Командування Сухопутних військ Збройних Сил України старшим лейтенантом [PERSON] стосовно неприбуття на службу 06.03.2020 після виписки з лікувального закладу, а саме «Київської міської клінічної лікарні №4». Згідно доповіді майора [PERSON] від 17.03.2020, по прибуттю до Київського міського клінічного ендокринологічного центру, близько 10 год. 30 хв., майор [PERSON] перебував у своїй палаті. Під час спілкування з військовослужбовцем щодо надання ним пояснень стосовно неприбуття на службу 06.03.2020 після виписки з лікувального закладу, а саме « Київської міської клінічної лікарні №4 » почав вимагати, щоб йому довели та роз`яснили його права та обов`язки, як особи з якої беруть пояснення. Також у доповіді зазначено, що майор [PERSON] відмовився офіційно надавати пояснення у зв`язку з тим, що він не вважає свої дії протиправними та відмовився свої заперечення викласти на бланку надання пояснень. Вказано, що майору [PERSON] було повідомлено, що термін проведення службового розслідування продовжень у зв`язку з його постійним перебуванням на лікарняних у різних медичних закладах міста Києва. 18.03.2020 майор [PERSON] , капітан [PERSON] та майор [PERSON] повторно прибули до Київського міського клінічного ендокринологічного центру з метою отримання пояснень від майора [PERSON] стосовно неприбуття на службу 06.03.2020 після виписки з лікувального закладу, а саме « Київської міської клінічної лікарні № 4 », про що свідчить доповідь майора [PERSON] від 18.03.2020. Зі змісту вказаної доповіді вбачається, що по прибуттю до Київського міського клінічного ендокринологічного центру, майор [PERSON] повідомив про нібито наявність у нього температури. У доповіді зазначено, що під час спілкування з медичним персоналом, посадовими особами Командування Сухопутних військ ЗСУ було установлено, що особовим складом медичного закладу йому температуру [PERSON] ніхто не заміряв, ознаки наявності у хворого підвищеної температури відомо лише з його слів. Також вказано, що під час спілкування з майором [PERSON] , військовослужбовець заявив, що не буде надавати пояснень з причини, нібито наявної в нього температури, а на пропозицію надати усне пояснення для матеріалів службового розслідуваний також відмовився. 18.03.2020 офіцером відділу психологічного забезпечення управління морально-психологічного забезпечення Командування Сухопутних військ Збройних Сил України майором [PERSON] складено акт про відмову надавати пояснення, засвідченого підписами трьох осіб Командування Сухопутних військ Збройних Сил України, а саме майора [PERSON] , капітана [PERSON] та майора [PERSON] . Зважаючи на наведені обставини суд вважає, що відповідачем не було відібрано пояснення позивача стосовно службового розслідування не з власної вини, а внаслідок ухилення позивача від їх надання, який по суті відмовився від надання пояснень щодо обставин, які слугували підставою проведення службового розслідування, хоча про можливість їх надання був повідомлений, та як встановлено судом все ж таки не скористався своїм правом. За наведеного, суд відхиляє доводи позивача про те, що висновок службового розслідування було затверджено без відібрання у нього письмових пояснень, оскільки, як свідчать матеріали справи, позивач від надання пояснень у ході службового розслідування відмовився. Факт відмови від надання пояснень було підтверджено відповідним актом, складеним відповідно до вимог Порядку № 608. Відтак, наведені твердження позивача щодо порушення відповідачем процедури проведення службового розслідування не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду справи. Враховуючи вищевикладене та зважаючи на те, що військова служба за своїм характером та специфікою має базуватися на високій свідомості та підвищеному почуттю відповідальності, суд вважає, що в спірних правовідносинах відповідач, приймаючи оспорюваний наказ від 20.03.2020 №178 «Про результати службового розслідування», діяв обґрунтовано, на підставі та в межах повноважень та застосував до позивача такий вид стягнення, який в повній мірі відповідає скоєному ним порушенню, а тому підстави для визнання його протиправним та скасування відсутні. Вимоги позивача про зобов`язання відповідача анулювати відповідний запис про накладення дисциплінарного стягнення «догана» в службовій картці майора запасу [PERSON] та стягнення моральної шкоди є похідними, у зв`язку з чим задоволенню не підлягають. З приводу позовних вимог про визнання протиправними дій голови комісії [PERSON] , та складений ним Акт службового розслідування від 18.03.2020 вх.178 від 20.03.2020, суд зазначає наступне. Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Положеннями частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Згідно з частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені права, свободи або інтереси. Отже, завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав, свобод чи інтересів особи, що звернулася до суду з позовом, у публічно-правових відносинах. Згідно рішення Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 у справі № 18-рп/2004 термін «порушене право», який вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». При цьому з приводу останнього, то в тому ж рішенні Конституційного Суду України зазначено, що «поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин. Тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен встановити, що у зв`язку з прийняттям рішення, дією або бездіяльністю суб`єктом владних повноважень порушуються права позивача. Проте право на звернення до адміністративного суду з позовом не завжди співпадає з правом на судовий захист, яке закріплено у статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України. Саме по собі звернення до адміністративного суду за захистом ще не означає, що суд зобов`язаний надати такий захист. Адже для того, щоб було надано судовий захист суд повинен встановити, що особа дійсно має право, свободу та інтерес, про захист яких вона просить і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем у публічно-правових відносинах. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 687/1539/16-а та від 4 лютого 2020 року у справі № 320/7969/17. Крім того, суд звертає увагу на те, що обов`язковою ознакою дій суб`єкта владних повноважень, які можуть бути оскаржені до суду, є те, що вони безпосередньо породжують певні правові наслідки для суб`єктів відповідних правовідносин і мають обов`язковий характер. Акт службового розслідування, в якому відображено узагальнений опис виявлених порушень норм законодавства, не є рішенням суб`єкта владних повноважень, яке безпосередньо породжує правові наслідків для суб`єктів відповідних правовідносин і має обов`язковий характер. За своєю правовою природою акт службового розслідування є службовим документом, який фіксує факт проведення службового розслідування і є носієм доказової інформації про обставини, що стали підставами для його призначення. Зафіксовані в результатах службового розслідування обставини можуть бути підтверджені або спростовані судом у разі спору про законність рішень суб`єкта владних повноважень, в основу яких покладені зазначені в ньому висновки. Отже, суд вважає, що акт службового розслідування не є рішенням суб`єкта владних повноважень у розумінні Кодексу адміністративного судочинства України, не зумовлює виникнення будь-яких прав і обов`язків для осіб, стосовно яких був складений, тому його висновки не можуть бути предметом спору. Акт службового розслідування є носієм доказової інформації щодо обставини, що стали підставами для його призначення, документом, на підставі якого приймаються відповідні рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності. А тому оцінка акта службового розслідування, в тому числі й оцінка дій посадових осіб щодо його складання, викладення у ньому висновків, може бути надана судом при вирішенні спору щодо оскарження рішення, прийнятого на підставі такого акта. Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку про те, що оскаржувані позивачем дії відповідача щодо скасування акта службового розслідування і сам акт службового розслідування не створюють безпосередньо для позивача будь-яких правових наслідків. Отже, відсутність порушення прав, свобод чи інтересів позивача є підставою для відмови у задоволенні позову незалежно від правомірності чи неправомірності таких дій та рішення. Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Згідно з частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Беручи до уваги вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права. Решта тверджень та посилань сторін судовою колегією апеляційного суду не приймається до уваги через їх неналежність до предмету позову або непідтвердженість матеріалами справи. За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Результат розгляду: denied