Рішення адміністративного суду від 2022-03-28 00:00:00+03

[PERSON] звернувся до суду з адміністративним позовом до Первозванівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області, в якому просив: - визнати протиправним та скасувати рішення 2 сесії 8 скликання Первозванівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області від 21.12.2020 №159 «Про відхилення проекту рішення «Про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтованою площею - 1,7485 га для ведення особистого селянського господарства гр. [PERSON] »; - визнати протиправним та скасувати рішення 2 сесії 8 скликання Первозванівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області від 21.12.2020 №160 «Про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтованою площею - 0,0100 га для ведення особистого селянського господарства на території Первозванівської сільської ради гр. [PERSON] »; - зобов`язати Первозванівську сільську раду Кропивницького району Кіровоградської області надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення у власність площею 1,7495 га для ведення особистого селянського господарства [PERSON] , що знаходиться на території Первозванівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області за рахунок сформованої земельної ділянки з кадастровим номером 3522587600:02:000:2150. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач звертався до відповідача із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, натомість Первозванівська сільська рада рішенням відмовила у задоволенні його заяви. Позивачем оскаржено таке рішення у судовому порядку. Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 06.10.2020 у справі №340/3283/20 адміністративний позов задоволено. Відповідачем на виконання рішення суду повторно розглянуто заяву позивача і прийнято рішення №159 від 21.12.2020, яким відхилено проект рішення «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 1,7485 га для ведення особистого селянського господарства гр. [PERSON] ». Позивач стверджує, що перешкоджаючи йому в реалізації права на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства у розмірі до 2 га, рішенням №160 від 21.12.2020 надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 0,0100 га. Позивач вважає, що з боку відповідача наявні дії щодо явного та протиправного перешкоджання в отриманні ним земельної ділянки розміром достатнім для ведення особистого селянського господарства. Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 22 березня 2021 року у задоволенні позову відмовлено. Суд першої інстанції виходив з того, що за результатами розгляду заяви позивача та на виконання рішення суду від 06.10.2020 відповідачем прийнято одне із рішень, визначених ч.7 ст.118 Земельного кодексу України, а саме: надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, тому суд дійшов висновку, що посилання позивача на порушення відповідачем положень ч.7 ст.118 Земельного кодексу України в частині відмови у наданні дозволу за відсутності підстав для відмови у наданні такого дозволу є необґрунтованими. Крім того, суд зазначив, що позивач не позбавлений права на збільшення земельної ділянки в межах норм, установлених статтею 121 Земельного кодексу України, а тому відсутні протиправні дії з боку відповідача при прийнятті оскаржуваного рішення та перешкоджання позивачу в отриманні земельної ділянки у розмірі 1,7485 га. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Позивач, зокрема, зазначає про безпідставність висновків суду першої інстанції стосовно того, що позивач матиме можливість в подальшому збільшити розмір земельної ділянки в межах визначених законодавством норм, оскільки земельна ділянка з кадастровим номером 3522587600:02:000:2150 має площу 5,2455 га, отже відповідач має можливість виділити з неї земельну ділянку розміром 1,7485 га та надати її позивачу, враховуючи, що відсутні законні підстави для відмови в задоволенні заяви позивача. Дана адміністративна справа розглянута апеляційним судом відповідно до ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України в порядку письмового провадження. Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на таке. Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, земельна ділянка з кадастровим номером 3522587600:02:000:2150 перебуває у комунальній власності Первозванівської сільської ради, що не заперечується учасниками справи. 12.02.2020 представник позивача звернувся до відповідача із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 1,7485 га з земельної ділянки кадастровий номер 3522587600:02:000:2150, що розташована на території Первозванівської сільської ради Кіровоградського району для ведення особистого селянського господарства. До заяви додано копії паспорта, ідентифікаційного коду, посвідчення учасника бойових дій АТО, а також графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки. Рішенням двадцять п`ятої сесії восьмого скликання Первозванівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області від 10.04.2020 №1244 позивачу відмовлено у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 1,7485 га для ведення особистого селянського господарства у зв`язку з тим, що земельна ділянка віднесена до громадського пасовища, для сінокосіння та випасання худоби. Не погодившись з цим рішенням від 10.04.2020 №1244, позивач оскаржив його у судовому порядку. Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 06.10.2020 у справі №340/3283/20 позов задоволено. Визнано протиправним і скасовано рішення Первозванівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області від 10 квітня 2020 року, яким [PERSON] відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою на підставі заяви від 12 лютого 2020 року. Зобов`язано Первозванівську сільську раду Кропивницького району Кіровоградської області повторно розглянути заяву [PERSON] про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства від 12 лютого 2020 року з урахуванням правового висновку суду. При цьому рішенням суду у справі №340/3283/20 встановлено, що сільська рада не надала жодного обґрунтування неможливості ведення [PERSON] на земельній ділянці особистого селянського господарства. Земельна ділянка, яку прагне отримати у власність позивач, не обтяжена жодним сервітутом, а її розмір не перевищує максимально-допустимої величини, котра встановлена законом (пункт б частини 1 статті 121 Земельного кодексу України). Земельна ділянка відноситься до земель сільськогосподарського призначення і саме для такої мети позивач прагнув отримати її у власність (для ведення особистого селянського господарства). З огляду на приписи п. «а» ч. 2 ст. 22 ЗК України, згідно яким до земель сільськогосподарського призначення належать сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги), суд дійшов висновку, що позивач зможе використовувати земельну ділянку як пасовище в межах ведення особистого селянського господарства. На виконання означеного рішення суду Первозванівська сільська рада Кропивницького району Кіровоградської області на другій сесії восьмого скликання прийняла рішення №159 від 21.12.2020 «Про відхилення проекту рішення «Про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 1,7485 га для ведення особистого селянського гр. [PERSON] » та рішення №160 від 21.12.2020 «Про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 0,0100 га для ведення особистого селянського господарства гр. [PERSON] ». Вказані рішення, як вбачається із їх змісту, не містять жодних мотивів їх прийняття. Відповідно до витягу з протоколу № 3 другої сесії восьмого скликання Первозванівської сільської ради від 21.12.2020, присутні на сесії сільської ради депутати, проголосувавши проти надання [PERSON] дозволу на виготовлення проекту землеустрою, фактично керувались позицією, що громадські пасовища повинні бути закріплені за громадою. З огляду на фактичні обставини справи, норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції не погоджується з судом першої інстанції про правомірність оскаржуваних рішень Первозванівської сільської ради. Відповідно до ч.1, ч.2 ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Згідно ч.3 ст. 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Статтею 121 Земельного кодексу України встановлено норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам, зокрема, для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара. Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами визначений статтею 118 ЗК України, згідно якому громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею (ч.6 ст.118 ЗК України). Згідно з ч.7 ст.118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Згідно ч.9 ст.118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Отже, з аналізу зазначених норм в їх сукупності вбачається, що отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (або мотивованої відмови у його наданні) є однією із стадій законодавчо встановленого порядку безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадянам. Визначена законом процедура є способом дій відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування у відповідь на звернення громадян щодо того чи іншого «земельного» питання. Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 12 Земельного кодексу України визначено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад та передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу. Згідно ч.1 ст.10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.97 № 280/97-ВР сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Згідно п.34 ч.1 ст.26 Закону № 280/97-ВР виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання: вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. За правилами ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос. Рішення ради приймаються відкритим поіменним голосуванням, окрім випадків, передбачених пунктами 4 і 16 статті 26, пунктами 1, 29 і 31 статті 43 та статтями 55, 56 цього Закону, в яких рішення приймаються таємним голосуванням. Результати поіменного голосування підлягають обов`язковому оприлюдненню та наданню за запитом відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформації». На офіційному веб-сайті ради розміщуються в день голосування і зберігаються протягом необмеженого строку всі результати поіменних голосувань. Результати поіменного голосування є невід`ємною частиною протоколу сесії ради. У світлі вимог наведеної вище норми ч.2 ст.19 Конституції України дотримання відповідним органом місцевого самоврядування встановленої законом процедури є обов`язковою, як є обов`язковим і вчинення таким органом дій (прийняття рішень) лише на законних підставах. Таким чином, обов`язковим є прийняття відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування за наслідками розгляду поданого клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою вмотивованого рішення про надання дозволу або відмову у його наданні із наведенням усіх підстав такої відмови. При цьому, отримання такого дозволу не означає обов`язкове позитивне вирішення питання про надання певної земельної ділянки у власність, оскільки право на земельну ділянку у громадян виникає на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування про надання її у власність, а не на підставі рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. За своєю суттю рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не є рішенням уповноваженого органу про надання права власності на відповідну земельну ділянку, а лише надає можливість розробки технічної документації на цю земельну ділянку як необхідної умови для вирішення питання щодо передачі земельної ділянки у власність зацікавленій особі. Також слід враховувати, що частиною сьомою статті 118 Земельного кодексу України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, який розширеному тлумаченню не підлягає. В спірному випадку заява позивача від 12.02.2020 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства винесена на розгляд сесії сільської ради 21.12.2020 повторно і мала розглядатися з урахуванням висновків Кіровоградського окружного адміністративного суду, викладених у рішенні від 06.10.2020 у справі №340/3283/20, яке відповідно до ст.ст.14, 370 КАС України є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України. За встановлених у справі обставин в оскаржуваних рішеннях Первозванівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області №159 від 21 грудня 2020 року та №160 від 21 грудня 2020 року не зазначено підстав для неврахування висновків суду, викладених у рішенні Кіровоградського окружного адміністративного суду від 06.10.2020 у справі № 340/3283/20, та відмови у наданні [PERSON] дозволу на розроблення проекту землеустрою у розмірі земельної ділянки саме у розмірі 1,7485 га - в межах, встановлених законом. Так, рішення №159 від 21 грудня 2020 року не містить визначення підстав для відхилення проекту рішення сільської ради про задоволення заяви позивача та надання дозволу на розробку проекту землеустрою. Рішення №160 від 21 грудня 2020 року, яким надано позивачу дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0100 га, також не містить мотивів та правових обґрунтувань щодо розміру земельної ділянки, на розробку проекту землеустрою, щодо відведення якої надано дозвіл. За своєю суттю означені рішення відповідача є індивідуальними актами у розумінні п. 19 ч.1 ст. 4 КАС України, тобто актами (рішеннями) суб`єкта владних повноважень, виданими (прийнятими) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, які стосуються прав або інтересів визначеної особи або осіб, та дія яких вичерпується їх виконанням або мають визначений строк. Загальними вимогами, які висуваються до індивідуальних актів як актів правозастосування, є обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав їх прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів їх прийняття. Невиконання суб`єктом владних повноважень законодавчо встановлених вимог щодо змісту, форми, обґрунтованості та вмотивованості індивідуальних актів призводить до їх протиправності. Доводи відповідача, що визначення судом розміру земельної ділянки, що може бути передана у власність особі, є втручанням у дискреційні повноваження органу місцевого самоврядування, є цілком незмістовними, адже, в даному випадку суд не визначає розмір земельної ділянки та не наводить ніяких погоджень, а лише надає правову оцінку спірним рішенням відповідача, викладаючи власні висновки стосовно таких правовідносин. Зазначення відповідачем, що позивач не позбавлений права на збільшення земельної ділянки в межах норм, встановлених статті 121-1 Земельного кодексу України з огляду на частину сьому статті 5 Закону України «Про особисте селянське господарство», є некоректним в контексті спірних правовідносин, зважаючи на протиправність та невмотивованість рішень відповідача. В спірному випадку відповідач не довів, що, розглядаючи вдруге заяву позивача про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, він діяв на підставі, у межах повноважень, що визначені Конституцією та законами України. З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відмова у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою позивачеві та надання позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею лише 0,0100 га є необґрунтованими, а тому оскаржувані рішення підлягають скасуванню. Приймаючи до уваги, що за результатами розгляду заяви позивача від 12.02.2020 надавались необґрунтовані відмови, суд апеляційної інстанції вважає, що правильно обраним способом захисту порушеного права позивачів є зобов`язання відповідача вчинити певні дії, а саме: надати позивачу дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 1,7485 га для ведення особистого селянського господарства. Як вказано Верховним Судом України у рішенні від 24.11.2015 у справі № 816/1229/14, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку не виконання або неналежного виконання рішення не виникла б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення. Суд при перевірці правомірності прийняття відповідачем оскаржуваного рішення, згідно приписів ст.245 КАС України, не перебираючи на себе повноважень відповідного органу, вправі покласти на суб`єкта владних повноважень зобов`язання вчинити певні дії з метою захисту порушених прав та інтересів позивача. Таким чином, виходячи з встановлених у справі фактичних обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що з метою повного захисту прав позивача відповідач має бути зобов`язаний надати позивачам дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства і задоволення позову в цій частині не свідчить про втручання в дискреційні повноваження відповідача. Суд також враховує положення обов`язкової до застосування судової практики Європейського суду з прав людини, викладеної у рішенні по справі Олссон проти Швеції (Olsson v. Sweden) від 24 березня 1988 року. При вирішенні вказаної справи Європейський суд з прав людини прийшов до висновку, що будь-яка норма не може вважатися «законом», якщо вона не сформульована з достатньою точністю так, щоб громадянин самостійно або, якщо знадобиться, з професійною допомогою міг передбачити з часткою ймовірності, яка може вважатися розумною в даних обставинах, наслідки, які може спричинити за собою конкретну дію. Проте досвід показує, що абсолютна точність недосяжна і що необхідність уникати надмірної жорсткості формулювань і слідувати за обставин, що змінюються, веде до того, що багато законів неминуче викладені в термінах, які більшою чи меншою мірою є невизначеними. Фраза «передбачено законом» не просто відсилає до внутрішнього права, але має на увазі і якість закону, вимагаючи, щоб останній відповідав принципом верховенства права. Таким чином, мається на увазі, що у внутрішньому праві повинні існувати певні заходи захисту проти свавільного втручання публічних властей у здійснення прав, охоронюваних inter alia п.1 статті 8 Конвенції. Закон, який передбачає дискреційні повноваження, сам по собі не є несумісним з вимогами передбачуваності за умови, що дискреційні повноваження та спосіб їх здійснення вказані з достатньою ясністю для того, щоб з урахуванням правомірності мети зазначених заходів забезпечити індивіду належний захист від свавільного втручання держави. Крім того, згідно п. 65 вказаного рішення Суду втручання повинно бути зумовлено досягненням правомірної цілі. Також Європейський суд з прав людини вказує, що у відповідності зі сформованою практикою Суду, під поняттям необхідності мається на увазі, що втручання відповідає якій-небудь нагальній суспільній потребі і що воно пропорційно законній меті. Таким чином, суд вважає, що застосування дискреційних повноважень суб`єкта владних повноважень повинно мати чіткі межі застосування. І за наявності правової можливості відповідного органу прийняти одного з двох рішень суд зобов`язаний відновити порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова є неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається. Згідно ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Компенсація витрат на професійну правничу допомогу здійснюється у порядку, передбаченому статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України. Згідно зі статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. З аналізу положень статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі. Позивачем в апеляційні скарзі заявлено про відшкодування витрат на отримання правничої допомоги в розмірі 4950 грн. На підтвердження заявленої суми витрат надано договір про надання правової допомоги від 05.05.2021, попередній (орієнтовний) розрахунок, квитанція №52 від 21.05.2021 на суму 4950 грн. Суд апеляційної інстанції, враховуючи обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг,

Результат розгляду: granted