Рішення адміністративного суду від 2023-05-24 00:00:00+03

Оскаржуваною ухвалою від 17.03.2023р. заяву представника відповідача Військової частини [NUMBER] задоволено; позовну заяву [PERSON] до Військової частини [NUMBER] про визнання дій протиправними, зобов`язання здійснити нарахування та виплату грошової компенсації за неотримане речове майно, залишено без розгляду (а.с.40-41). Не погодившись із вказаною ухвалою, її оскаржила позивач [PERSON] , яка в апеляційній скарзі просить судову ухвалу скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до помилкового залишення позову без розгляду (а.с.46-52). Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції помилково покликався на Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затв. постановою КМ України № 178 від 16.03.2016р., оскільки спірні правовідносини виникли до прийняття цього акту. У свою чергу, постановою КМ України № 1444 від 28.10.2004р. затверджено Положення про порядок речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час (втратила чинність згідно постанови КМ України № 178 від 16.03.2016р.). Відповідно до п.27 вказаного Порядку військовослужбовці, звільнені у запас або відставку з правом носіння військової форми одягу, за бажанням можуть отримати речове майно, яке вони не отримали під час звільнення, або грошову компенсацію за нього за цінами на день підписання наказу про звільнення. Зазначеним особам, звільненим у запас або відставку після закінчення строку контракту, за належне їм, але не отримане протягом дії контракту речове майно виплачується грошова компенсація пропорційно часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати закінчення контракту, або видається речове майно на суму грошової компенсації. Згідно з приписами п.3.1.12 Інструкції № 45 грошова компенсація замість речового майна виплачується на підставі довідки про одержання грошової компенсації замість речового майна, що підлягає видачі. Отже, грошова компенсація виплачується на підставі довідки, а не рапорту; в свою чергу, рапорт подається для отримання такої довідки. Позивачем подано до відповідача рапорт від 21.11.2012р. про виплату компенсації замість речового майна, через що нею отримані відповідні довідки №№ 23 і 24 від 30.11.2012р.; вказані рапорти скеровані Військової частини [NUMBER] (в ній позивач проходила військову службу), яка є структурним підрозділом Військової частини [NUMBER] . Також вказані акти, які діяли на час виникнення спірних правовідносин, не містили часових обмежень в отриманні спірної компенсації. Наголошує на триваючому характері спірних правовідносин; фактичну відмову відповідача отримано10.02.2022р. згідно листа № 350/486/1/1443ПС від 31.12.2021р. Окрім цього, у розглядуваному випадку суд повинен був постановити ухвалу про залишення позовної заяви без руху і надати позивачу можливість для подання заяви про поновлення строку звернення до суду, і лише за результатами розгляду цієї заяви постановляти відповідну ухвалу. Відповідач Військова частина [NUMBER] скерувала до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому остання вважає її необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. Наголошує на тому, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права, дотримався вимог процесуального закону, через що ухвалив законне і справедливе судове рішення (а.с.73-79). Заслухавши суддю-доповідача, заперечення представника відповідача, перевіривши матеріали справи та скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, з наступних підстав. Як слідує із матеріалів справи, 23.11.2012р. позивач [PERSON] звільнена з військової служби в запас та виключена зі списків особового складу Військової частини [NUMBER] (а.с.55). 21.11.2012р. позивач звернулася за місцем проходження служби Військової частини [NUMBER] , яка є структурним підрозділом Військової частини [NUMBER] , із рапортом, в якому просила виплатити грошову компенсацію за неотримане речове майно (а.с.56). При звільненні відповідачем не було виплачено позивачу компенсацію вартості за неотримане речове майно. Водночас, речовою службою Військової частини [NUMBER] видано позивачу довідки №№ 23, 24 від 30.11.2012р. на одержання грошової компенсації замість речового майна, що підлягає видачі (а.с.57, 58). 14.12.2021р. позивач звернулася до Військової частини [NUMBER] із заявою, в якій просила здійснити виплату спірної компенсації згідно отриманих довідок №№ 23, 24 від 30.11.2012р. (а.с.6). Згідно відповіді Військової частини [NUMBER] № 350/486/1/1443ПС від 31.12.2021р. правові підстави для виплати грошової компенсації замість речового майна є відсутніми (а.с.9). 17.02.2022р. позивач [PERSON] скерувала за допомогою засобів поштового зв`язку до суду позовну заяву, в якій просила визнати протиправними дії Військової частини [NUMBER] щодо відмови (лист № 350/486/1/1443ПС від 31.12.2021р.) здійснити за заявою [PERSON] від 14.12.2021р. нарахування та виплату грошової компенсації за неотримане речове майно; зобов`язати Військову частину [NUMBER] здійснити нарахування та виплату [PERSON] грошової компенсації за неотримане речове майно в сумі 10586 грн. (а.с.1-3, 10-11). Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 17.03.2023р. залишено без розгляду позовну заяву [PERSON] . Постановляючи спірну ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк звернення до суду; причини його пропуску, наведені позивачем у позовній заяві, є неповажними. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~При цьому, початок перебігу строку звернення до суду слід обчислювати з моменту видання наказу про звільнення [PERSON] з військової служби (29.10.2012р.). Колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції про наявність правових підстав для залишення позову без розгляду через пропуск строку звернення до суду без поважних причин правильними та обґрунтованими. Водночас, суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального права, що стверджується наступним. Предметом спору у цій справі є невиплата грошової компенсації вартості за неотримане речове майно. Залишаючи позовні вимоги щодо грошової компенсації вартості за неотримане речове майно без розгляду, суд першої інстанції дійшов висновку про звернення позивача до суду поза межами встановленого місячного строку, передбаченого ч.5 ст.122 КАС України. Натомість, позивач стверджує, що лише з відповіді на її звернення від 31.12.2021р. вона дізналася 10.02.2022р. про порушення своїх прав, а тому вважає, що, звернувшись до суду 17.02.2022р., не пропустила строк звернення до суду. Отже, спірним питанням є визначення строку звернення до адміністративного суду з таким позовом та його дотримання позивачем. Згідно з п.2 ч.1 ст.19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби. Відповідно до п.17 ч.1 ст.4 КАС України публічною службою є діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування. За характером спірних правовідносин і їх суб`єктним складом цей спір є публічно-правовим спором з приводу проходження і звільнення з публічної служби, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів. Відповідно до ч.1 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Частиною другою цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Положеннями ч.5 ст.122 КАС України обумовлено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк. Згідно з ч.3 ст.122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Аналогічні положення процесуального закону діяли на момент звільнення позивача з військової служби (норма ч.3 ст.99 КАС України передбачала місячний строк звернення до суду; приписи ст.100 КАС України визначали наслідки пропущення пропуску строку звернення до суду). Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у ч.2 ст.122 цього Кодексу. За змістом ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Частиною 2 ст.233 КЗпП України передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Таким чином у цій справі слід визначити правову природу такої компенсації, оскільки як уже зазначено, стаття 116 КЗпП України оперує поняттям «всі суми, що належать працівнику», а норми ст.117 цього Кодексу передбачають санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні. За приписами ст.2 Закону України № 2011-ХІІ від 20.12.1991р. «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України. Згідно з ч.1 ст.9-1 вказаного Закону продовольче забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що встановлюються Кабінетом Міністрів України. Речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України. Постановою КМ України № 1444 від 28.10.2004р. затверджено Положення про порядок речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час. Відповідно до п.27 вказаного Порядку військовослужбовці, звільнені у запас або відставку з правом носіння військової форми одягу, за бажанням можуть отримати речове майно, яке вони не отримали під час звільнення, або грошову компенсацію за нього за цінами на день підписання наказу про звільнення. Зазначеним особам, звільненим у запас або відставку після закінчення строку контракту, за належне їм, але не отримане протягом дії контракту речове майно виплачується грошова компенсація пропорційно часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати закінчення контракту, або видається речове майно на суму грошової компенсації. У разі звільнення у запас військовослужбовцю видається речовий атестат, який додається до особової справи. Якщо протягом 12 місяців після звільнення військовослужбовець буде призваний із запасу, до його забезпечення зараховується раніше отримане речове майно. У відповідності до п.242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України № 1153/2008 від 10.12.2008р., після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. (…) Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини. З наведеного висновується, що грошова компенсація за неотримане речове майно виплачується після звільнення зі служби, а отже речове забезпечення не має характеру винагороди за виконану працю. Такі гарантії щодо забезпечення доречно порівняти із подібними категоріями трудового законодавства, а саме п.3 ч.1 ст.29 КЗпП України, відповідно до якого власник або уповноважений ним орган зобов`язаний до початку роботи за укладеним трудовим договором забезпечити працівника необхідними для роботи засобами. Варто також мати на увазі, що речове майно може бути різноманітним: майном особистого користування (предмети форми одягу, взуття та спорядження, які видаються у власне користування) та інвентарним майном, яке є власністю установ та використовується особовим складом тимчасово під час проведення спеціальних робіт, несення чергування, варти тощо. Лише перший вид майна, у разі його неотримання, підлягає грошовій компенсації. Отже, речове майно не можна ототожнювати із заробітною платою (грошовим забезпеченням). Подібний висновок міститься у постанові судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду Верховного Суду від 30.11.2020р. у справі № 480/3105/19, в якій вирішувалось питанням наявності чи відсутності підстав для застосування ст.ст.116, 117 КЗпП України у разі невиплати (несвоєчасної виплати) військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно. Враховуючи визначену правову природу грошової компенсації за неотримане речове майно, спеціальним строком звернення до суду з цим позовом є місячний строк, установлений ч.5 ст.122 КАС України. Строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у ст.122 КАС України і частина п`ята цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою щодо частини другої цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців. Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору в публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом місячного строку від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів. Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду регламентовані ст.123 КАС України, згідно із частиною третьою якої якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду. Законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, забезпечення стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій, дисциплінування учасників адміністративного судочинства. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого публічно-правові відносини можуть вважатися спірними. Тому, якщо протягом законодавчо встановлено строку особа не звернулася до суду за вирішенням спору, відповідні відносини набувають ознаки стабільності. Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами. Таким чином, виплата компенсації за неотримане речове майно повинна здійснюватися після звільнення військовослужбовця з служби, також відомості про останню зазначаються у документах, які оформляються під час такого звільнення (в тому числі у речовому атестаті). За таких обставин про відсутність виплати спірної компенсації за неотримане речове майно позивач повинна була дізнатися саме у момент звільнення з військової служби та проведення відповідних розрахунків з нею. У наведеному випадку строк звернення до суду із розглядуваним позовом слід обраховувати з 23.11.2012р., при цьому доводи позивача із посиланням на факт отримання довідок про компенсацію за речове майно слід вважати безпідставними. Також позивачем не представлено будь-яких вагомих доказів неможливості звернення із розглядуваним позовом до суду, починаючи з 23.11.2012р., тобто, протягом десятирічного періоду. Загальне правило щодо необхідності вчинення особою активних дій з метою нарахування та виплати грошової компенсації за неотримане речове майно після звільнення зі служби слідує також з приписів Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затв. постановою КМ України № 178 від 16.03.2016р., який діяв на момент звернення позивача до відповідача із заявою 14.12.2021р. При вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду також необхідно чітко диференціювати поняття «дізнався» та «повинен був дізнатись». Так, під поняттям «дізнався» необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів. Поняття «повинен був дізнатися» необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені Отже, з дня звільнення позивача з військової служби вона вважається такою, що повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів. Винятком з цього правила є випадок, коли така особа без зайвих зволікань, в розумний строк після звільнення з військової служби, демонструючи свою необізнаність щодо видів та розміру речового майна, яким вона не була забезпечена під час служби, звернулась до відповідача із заявою про надання їй відповідної інформації. В цьому випадку особа вважається такою, що дізналась про порушення її прав при отриманні відповіді на подану нею заяву. Таке обмеження на законодавчому рівні права звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів відповідними строками узгоджується із принципом «Leges vigilantibus non dormientibus subveniunt», згідно з яким закони допомагають тим, хто пильнує. З урахуванням наведеного, реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача. Позивач, необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, нереалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою. Таким чином, саме із моменту звільнення з військової служби (23.11.2012р.) і отримання довідок №№ 23, 24 від 30.11.2012р. чинне на той час законодавством пов`язувало початок перебігу місячного строку звернення до суду із розглядуваним позовом. Оскільки з метою захисту своїх прав та інтересів позивач звернулася до суду лише 17.02.2022р. (згідно з відбитком поштового штемпеля на конверті), тому остання пропустила встановлений процесуальним законом місячний строк звернення до суду. Водночас, доводів, які б свідчили про наявність більше десяти років об`єктивно непереборних обставин, пов`язаних з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення дій щодо звернення до суду з позовом за захистом порушеного права, протягом установленого законом строку, позивачем суду не наведено. Аналіз практики Європейського суду з прав людини /ЄСПЛ/ свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, ЄСПЛ виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних причин, внаслідок непереборних, незалежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб. Оскільки позивачем належними та допустимими доказами не доведено поважності пропущеного нею строку звернення до суду (який є досить тривалим), колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач пропустила строк звернення до суду з цим позовом, не навівши при цьому поважних та об`єктивних причин пропуску вказаного строку. Окрім цього, 29.03.2022р. відповідач скерував до суду та позивачу заяву про залишення позовної заяви без розгляду та відзив на позову (а.с.18, 19-21, 22-22-25). У свою чергу, позивач надіслала до суду відповідь на відзив (датовану 07.04.2022р.), в якому наполягала на правильності обчислення місячного строку звернення до суду саме з моменту отримання 10.02.2022р. листа відповідача № 350/486/1/1443ПС від 31.12.2021р. (а.с.28-29). Отже, за таких умов позивач, яка була обізнана про вищевказану заяву про залишення позову без розгляду, скористалася можливістю подати свої заперечення, аргументи та пояснення тощо проти клопотання відповідача. Звідси, судом дотримані приписи ч.3 ст.123 КАС України, а також принцип рівності сторін у процесі як однієї із фундаментальних засад справедливого судового розгляду у розумінні ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Авотіньш проти Латвії», заява № 17502/07, пункт 119, ЄСПЛ 2016, «Домбо Бехеєр Б.В. проти Нідерландів», пункт 33, від 27.10.1993р.; «Беер проти Австрії», заява № 30428/96, пункти 17 і 18, від 06.02.2001р.; «Харченко проти України», заява № 37666/13, пункт 6, від 03.10.2019р.) вимагає надання кожній стороні розумної можливості представляти свою справу за таких умов, які не ставлять її у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною. Кожній стороні має бути забезпечена можливість ознайомитись із зауваженнями або доказами, наданими іншою стороною, у тому числі із апеляційною скаргою іншої сторони, та надати власні зауваження з цього приводу. Під загрозою стоїть упевненість сторін у функціонуванні правосуддя, яке ґрунтується, inter alia, на усвідомленні того, що вони мали змогу висловити свою позицію щодо кожного документа в матеріалах справи. Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачем пропущено строк звернення до суду, останньою не заявлено клопотання про його поновлення та не наведено поважних причин його пропуску, а тому позовну заяву необхідно залишити без розгляду на підставі ч.3 ст.123, п.8 ч.1 ст.240 КАС України. Частиною другою ст.6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. У низці рішень Європейського суду з прав людини, юрисдикцію якого в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежено державою, лише якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права. Так, у справі «Мушта проти України» (Заява № 8863/06) від 18.11.2010р. в пункті 32 Європейський суд з прав людини нагадує, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Ілхан проти Туреччини» зазначено, що правило встановлення обмежень звернення до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи (Ilhan v. Turkey № 22277/93). Оцінюючи в сукупності вищезазначене, в суду першої інстанції були достатні і належні підстави для залишення без розгляду позову в адміністративній справі № 140/2568/22 на підставі ч.3 ст.123, п.8 ч.1 ст.240 КАС України, а тому оскаржувана ухвала суду відповідає вимогам закону. З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно прийняв рішення про залишення позову без розгляду, однак допустив порушення норм матеріального права (не застосував закон, що підлягав застосуванню - постанову КМ України № 1444 від 28.10.2004р., якою затверджено Положення про порядок речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час), через що оскаржувану ухвалу суду слід змінити в частині мотивів залишення без розгляду позовної заяви в адміністративній справі № 140/2568/22. В решті ухвала суду постановлена з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують інших висновків прийнятого судового рішення, а тому підстави для його скасування чи зміни у цій частині є відсутніми. Враховуючи результат апеляційного розгляду, та в силу приписів ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги належить покласти на апелянта [PERSON] .

Результат розгляду: partial