Рішення адміністративного суду від 2022-02-09 00:00:00+02

08.04.2021 року [PERSON] звернулась до суду першої інстанції з позовом до Головного управління ДФС в Одеській області, за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головного управління ДПС, в якому просила стягнути з Головного управління Державної Фіскальної служби в Одеській області на її користь суму середньої заробітної плати за час затримки у поновленні на роботі за період з 20.05.2020 року по день ухвалення рішення суду; стягнути з Головного управління Державної Фіскальної служби в Одеській області на її користь суму індексації середньої заробітної плати за час затримки у поновленні на роботі за період з 20.05.2020 року по день ухвалення рішення суду; стягнути з Головного управління Державної Фіскальної служби в Одеській області на її користь моральну шкоду у сумі 50 892 грн. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 02.07.2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з Головного управління ДФС в Одеській області на користь [PERSON] середню заробітну плату за час затримки у поновленні на роботі за період з 20.05.2020 року по 02.07.2021 року у розмірі 141 344 (сто сорок одна тисяча триста сорок чотири) грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Додатковим рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30.07.2021 року частково задоволено заяву представника позивача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу по справі №420/5736/21. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС в Одеській області на користь [PERSON] витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 (п`ять тисяч) грн. В задоволені решти заяви представника позивача відмовлено. Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог, [PERSON] подала апеляційну скаргу, в якій посилалась на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин по справі. Враховуючи зазначене апелянт просить скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02.07.2021 року та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги [PERSON] в повному обсязі. Справа розглянута в порядку письмового провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України. Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи колегія суддів дійшла наступного: Судом встановлено, що [PERSON] працювала в Державній податковій інспекції м. Котовська (нині м. Подільськ) на різних посадах з 15 листопада 1993 року. Наказом № 904-о від 07 листопада 2018 року була переведена на посаду начальника відділу обслуговування платників Подільського управління Головного управління ДФС в Одеській області як переможець конкурсу. Наказом Головного управління ДФС в Одеській області №1591-о від 21 жовтня 2019 року припинено державну службу та звільнено з 21.10.2019 року з займаної посади начальника відділу обслуговування платників Подільського управління Головного управління ДФС в Одеській області у зв`язку з реорганізацією Головного управління ДФС в Одеській області [PERSON] за пунктом 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу». Наказом Головного управління ДФС в Одеській області № 1738-0 від 20 листопада 2019 року «Про внесення змін до наказу ГУ ДФС в Одеській області від 21 жовтня 2019 року №1591-о» припинено державну службу та звільнено [PERSON] з 20.11.2019 року з займаної посади начальника відділу обслуговування платників Подільського управління Головного управління ДФС в Одеській області у зв`язку з реорганізацією, змінами в організації виробництва та праці, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України та пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу». Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 20.05.2020 року у справі №420/7705/19, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 28.10.2020 року, а також постановою Касаційного адміністративного суду від 11.02.2021 року, було визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління ДФС в Одеській області від 21.10.2019 року № 1591-о «Про звільнення [PERSON] , наказ Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області № 1738-о від 20.11.2019 року «Про внесення змін до наказу ГУ ДФС в Одеській області від 21.10.2019 року № 1591-о». Також вказаним судовим рішенням зобов`язано Головне управління ДФС в Одеській області поновити [PERSON] на посаді начальника відділу обслуговування платників Подільського управління Головного управління ДФС в Одеській області та стягнуто з Головного управління ДФС в Одеській області на її користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу, починаючи з 21.11.2019р. по 20.05.2020р. у розмірі 62090,40 грн. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення [PERSON] на попередній посаді начальника відділу обслуговування платників Подільського управління Головного управління ДФС в Одеській області та стягнення середньомісячного грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за один місяць. Звертаючись з позовною заявою у даній адміністративній справі № 420/5736/21, позивач посилалась на те, що відповідач, виконавши рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20.05.2020 року у справі №420/7705/19 в частині стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 29.11.2019 року по 20.05.2020 року у розмірі 62090,40 грн., не виконує вказане судове рішення в частині поновлення її на роботі. Позивач посилалась на те, що внаслідок невиконання судового рішення про поновлення на роботі з 21.05.2020 року по даний час вона продовжує вимушений прогул та не отримує заробітну плату. З огляду на викладене позивач вважає, що має право на виплату середньої заробітної плати за затримку виконання рішення про поновлення її на посаді згідно ст. 236 КЗпП України. Згідно ст. 129-1 Конституції України закріплює, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Відповідно до ст. 14 КАС України невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Статтею 370 КАС України встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Відповідно до статті 235 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. За правилами частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Стаття 236 КЗпП України передбачає, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. В ході розгляду справи встановлено, що відповідачем у справі - Головним управлінням ДФС в Одеській області рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20.05.2020 року у справі №420/7705/19 в частині поновлення [PERSON] на роботі, яке підлягає негайному виконанню, не виконано. Доказів виконання вказаного судового рішення відповідачем у справі не надано ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції. Відповідно до пункту 34 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. Згідно правової позиції, викладеної Верховним Судом України у постанові від 01 липня 2015 року у справі № 6-435цс15, «...законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися. Виходячи з лексичного значення (тлумачення) поняття «затримка», як «зволікання», «проволока», за змістом норм статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення». Обов`язок ГУ ДФС в Одеській області щодо виконання рішення суду від 20.05.2020 року виник з дня ухвалення рішення про поновлення позивача на роботі. При цьому, відповідно до ст. 236 КЗпП України виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі. Положення статті 236 КЗпП України встановлюють відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі працівника з метою компенсації йому втрат від неотримання заробітної плати чи неможливості працевлаштуватись. Враховуючи факт невиконання відповідачем судового рішення про поновлення [PERSON] на посаді, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України. Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з ГУ ДФС в Одеській області середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за період з 20.05.2020 року по день ухвалення рішення у даній справі - по 02.07.2021 року у розмірі 141 344 грн. В свою чергу позивач не погодилась з рішенням суду першої інстанції в частині визначення розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню на її користь, посилаючись на те, що судом першої інстанції невірно враховано для його обчислення середньоденний заробіток у розмірі 504,80 грн. Апелянт вказувала на те, що при зверненні до суду нею було подано довідку від 15.07.2020 року № 267/В/15-32-13-02-09, видану ГУ ДФС в Одеській області, згідно з якою її середньоденна заробітна плата за вересень-жовтень 2019 року складає 678,34 грн., однак зазначена довідка не була врахована судом першої інстанції, що призвело до заниження суми середнього заробітку, який підлягає стягненню на її користь. Дослідивши доводи апелянта, а також матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про їх обґрунтованість, з наступних підстав: Статтею 27 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до абзацу третього пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року (далі - Порядок № 100), середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно із пунктом 3 Порядку №100, при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку. Суми нарахованої заробітної плати враховуються у тому місяці, за який вони нараховані та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. Премії та інші виплати, які виплачуються за два місяці або більш тривалий період, при обчисленні середньої заробітної плати включаються шляхом додавання до заробітку кожного місяця розрахункового періоду частини, що відповідає кількості відпрацьованих робочих днів періоду (місяців), за які такі премії та інші виплати нараховані. Така частина визначається діленням суми нарахованих премій та інших виплат на кількість відпрацьованих робочих днів періоду, за який вони нараховані, та множенням на кількість відпрацьованих робочих днів кожного місяця, що відноситься до розрахункового періоду для обчислення середньої заробітної плати. Пунктом 4 Порядку №100 визначені конкретні види виплат, які не враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, а також установлено, що при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження, вимушеного прогулу тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю. Згідно із приписами пунктів 5, 8 Порядку №100, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Як вбачається з матеріалів справи, при розрахунку середнього заробітку за час затримки виконання рішення, суд в якості середньоденного заробітку позивача враховував суму 504,80 грн., з якої розраховувався середньоденний заробіток [PERSON] при визначенні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу у рішенні Одеського окружного адміністративного суду від 20.05.2020 року у справі № 420/7705/19. При цьому, суд посилався на те, що вказані обставини (щодо розміру середньоденного заробітку позивача) були встановлені судами у справі № 420/7705/19, а тому вказані обставини доказуванню при розгляді цієї справи не підлягають. Колегія суддів не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне: Згідно ч. 4 ст. 78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Преюдиція - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню. Звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні, варто розуміти так, що учасники адміністративного процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені. Для спростування преюдиційних обставин учасник адміністративного процесу, який ці обставини заперечує, повинен подати суду належні та допустимі докази. Ці докази повинні бути оцінені судом, що розглядає справу, у загальному порядку за правилами визначеними процесуальним законодавством. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду було надано довідку від 15.07.2020 року № 267/В/15-32-13-02-09, видану ГУ ДФС в Одеській області, згідно з якою середньоденна заробітна плата [PERSON] за вересень-жовтень 2019 року (тобто за два місяці до дати звільнення (20.11.2019 року) складає 678,34 грн. При цьому, з вказаної довідки вбачається, що при розрахунку середньоденної заробітної плати позивача за вказаний вище період було враховано заробітку плату за вересень 2019 року в розмірі 15068,92 грн., та за жовтень 2019 року - в сумі 6637,81 грн., оскільки у жовтні 2019 року позивач фактично відпрацювала лише 11 робочих днів із 22, передбачених графіком роботи. Таким чином, сума заробітної плати, яка враховується при розрахунку середньомісячної заробітної плати склала 21706,73 грн. За правилами Порядку № 100 середньоденна заробітна плата розраховується шляхом діленням заробітної плати саме за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число саме відпрацьованих робочих днів (годин). Середньоденна заробітна плата за період вересень-жовтень 2019 року, визначена у довідці ГУ ДФС в Одеській області від 15.07.2020 року № 267/В/15-32-13-02-09 саме шляхом ділення суми заробітної плати за фактично відпрацьовані у цьому періоді дні на число фактично відпрацьованих днів та склала 678,34 грн. Таким чином, надана позивачем довідка у підтвердження розміру середньоденної заробітної плати, яка підлягає врахуванню при обчисленні середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі, складена із дотриманням вимог чинного законодавства, а тому підстав для її неврахування при розгляді даної справи не встановлено. При цьому, як вбачається з рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20.05.2020 року № 420/7705/19, середньоденна заробітна плата позивача у розмірі 504,80 грн. була розрахована шляхом ділення заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців (вересень-жовтень 2019 року) робочі дні на число робочих днів згідно графіка роботи (43 дні), а не на число фактично відпрацьованих позивачем робочих днів (32), як то передбачено Порядком № 100. Вказане не було враховано судом першої інстанції. Враховуючи що середньоденний заробіток позивача, згідно довідки ГУ ДФС в Одеській області від 15.07.2020 року № 267/В/15-32-13-02-09 склав 678,34 грн., та зважаючи, що період затримки виконання судового рішення про поновлення позивача на роботі з 20.05.2020 року по день винесення судом апеляційної інстанції рішення - 09.02.2022 року склав - 432 дні. Таким чином, середня заробітна плата за час затримки виконання судового рішення, яка підлягає стягненню на користь позивача в даному випадку складає 293 042,88 грн. Що стосується вимог про стягнення з Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області суми індексації середньої заробітної плати за час затримки у поновленні на роботі за період з 20.05.2020 року по день ухвалення рішення суду, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно відсутності підстав для їх задоволення. Судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідно до Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою КМУ від 17.07.2003 року № 1078, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру. При цьому вказаним Порядком визначено, що до об`єктів індексації, визначених у пункті 2, не відносяться, зокрема, виплати, які обчислюються із середньої заробітної плати. Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що з огляду на те, що середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі є разовою виплатою і обчислюється виходячи з середньої заробітної плати, в даному випадку відсутні підстави для стягнення з Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області на користь позивача суми індексації середньої заробітної плати за час затримки у поновленні на роботі. Стосовно позовних вимог про стягнення моральної шкоди в сумі 50892 грн., колегія суддів зазначає наступне: Відповідно до статті 1167 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно з положеннями статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 (із змінами і доповненнями від 25 травня 2001 року № 5) Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Таким чином, обов`язок доказування спричиненої моральної шкоди, її розміру та інших обставин, покладається на особу, що позивається із таким позовом. В поданій позовній заяві позивачка посилалась на те, що у звязку із зволіканням у поновленні на роботі та, як наслідок, у зв`язку з неотриманням заробітної плати вона зазнала моральної шкоди, що полягає у душевних стражданнях, переживаннях та хвилюваннях, втраті нормальних життєвих зв`язків, що вимагало від позивача додаткових зусиль для організації свого життя. Позивач посилалась на те, що протягом тривалого часу її не було поновлено на роботі, що не дає їй змогу працювати та заробляти на життя. [PERSON] вважає, що порушення її прав мало вкрай негатівні наслідки для нормального життєвого укладу її та її сім`ї. У підтвердження виниклих труднощів позивач надала довідку АТ "Перший Український міжнародний банк" від 29.03.2021 року у підтвердження існування кредитних відносин з [PERSON] , а також виконання нею своїх зобов`язань за кредитним договором. Позивач вказала на те, що вказані кошти нею витрачались на харчування, побутові потреби та на оплату навчання сина. Колегія суддів доходить висновку, що тривалим невиконанням судового рішення про поновлення позивача на роботі відповідачем грубо порушується право позивача на працю, що позбавляє позивача можливості заробляти собі на життя. Внаслідок вказаного колегія суддів вважає, що відповідачем заподіяно позивачу моральні страждання, які полягали насамперед у порушенні звичного способу життя через втрату роботи, у переживаннях через порушення прав, необхідністю докладати додаткових зусиль для звернення до суду за поновленням порушених прав, організації свого життя, переживаннях у зв`язку з втратою доходів, що свідчить про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь [PERSON] моральної шкоди. Однак, при цьому, колегія суддів вважає завищеною суму моральної шкоди, яку просить стягнути на її користь позивач, а тому з урахуванням розумності та пропорційності, доходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки моральної шкоди у розмірі 5 000 грн. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). Відповідно до ст. 317 КАС України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, порушення норм процесуального або матеріального права. Враховуючи те, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, що призвело до помилкового вирішення справи, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції, відповідно до ст.317 КАС України, підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення.

Результат розгляду: partial