Рішення адміністративного суду від 2023-06-20 00:00:00+03

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернулась до Чернігівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області (далі - відповідач 1, ГУ ПФУ в Чернігівській області), Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (далі - відповідач 2, ГУ ПФУ в Івано-Франківській області), в якому просила: 1. Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, які полягають в порушенні порядку розгляду її заяви та прийнятті рішення щодо переведення [PERSON] з призначеної пенсії за віком відповідно до Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-1V «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пенсію за віком відповідно до ст. 37 Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ «Про державну службу» та пунктів 10,12 розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу». 2. Визнати протиправним дії Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, які полягають в порушенні порядку розгляду заяви та прийнятті рішення щодо переведення [PERSON] з призначеної пенсії за віком відповідно до Закону України від 09 липня 2003 року №1058-lV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пенсію за віком відповідно до ст. 37 Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ «Про державну службу» та скасувати Рішення відділу перерахунків пенсій № 1 Управління пенсійного забезпечення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області від 31 жовтня 2022 року за № 6193/03-16 про відмову в проведенні перерахунку пенсії. 3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області повторно розглянути її заяву від 26 жовтня 2022 року щодо переведення [PERSON] з призначеної пенсії за віком відповідно до Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пенсію за віком відповідно до ст. 37 Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ «Про державну службу» та пунктів 10,12 розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу». Позовні вимоги обґрунтовано тим, що не переведення [PERSON] з призначеної пенсії за віком відповідно до Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пенсію за віком відповідно до ст. 37 Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ «Про державну службу» та пунктів 10,12 розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу», є протиправним та порушує її права і соціальні гарантії. Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 30 січня 2023 року даний адміністративний позов залишено без задоволення. При цьому суд виходив з того, що після 01 травня 2016 року (дати набрання чинності Законом № 889-VIII) зберігають право на призначення пенсії державного службовця відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ лише ті особи, які мають стаж державної служби, визначений пунктами 10, 12 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 889-VIII, та мають передбачені частиною 1 статті 37 Закону № 3723-ХІІ вік і страховий стаж. Однак, станом на 01 травня 2016 року у позивача відсутній 20 річний стаж роботи на посадах державного службовця та віднесених до них посад державних службовців. Тобто, позивач не набула достатнього стажу для призначення пенсії державного службовця, а, відповідно, і права на переведення з одного виду пенсії на інший з огляду на положення Пункту 12 Прикінцевих Положень Закону України «Про державну службу» № 889 -VIII. Крім того, на переконання суду, що періоди роботи посадових осіб митниці на посадах, в період перебування на яких були присвоєні спеціальні звання, взагалі не зараховується до стажу для призначення пенсії державного службовця. Тобто, суд не визнає факт перебування позивача на державній службі за весь час роботи в митних органах. Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги. Вимоги апеляційної скарги обґрунтовано тим, що станом на 01 травня 2016 року (дата набрання чинності Законом № 889-VIII) позивач являлась посадовою особою Чернігівської митниці, а її стаж державної служби на цю дату складав 18 років 10 місяців 6 днів що в повній мірі відповідає вимогам п. 10 розділу XI Закону 889 (10 років для осіб, що займали посади державної служби). Надані до суду матеріали підтверджують той факт, що в митних органах України позивач безперервно пропрацювала з 24 червня 1997 року по 04 жовтня 2022 року, прийняла присягу державного службовця, обіймала відповідні посади для виконання завдань і функцій держави (у сфері митної політики), їй присвоювались відповідні спеціальні звання, а також те, що вона одержувала заробітну плату за роботу за рахунок державного бюджету, а з отримуваної заробітної плати проводились відрахування відповідних (страхових, соціальних) внесків до спеціальних фондів державного бюджету. Надалі 06 червня 2023 року позивачем було подано до суду додаткові пояснення до апеляційної скарги, що судом прийняті та враховані при розгляді справи. Відповідно до п.3 ч.1 статті 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). Приймаючи до уваги, що в суді першої інстанції справа розглядалась в порядку спрощеного провадження, враховуючи, що за наявними у справі матеріалами її може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів та з огляду на відсутність необхідності розглядати справу у судовому засіданні, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, [PERSON] , [INFO] , з 24 червня 1997 року по 04 жовтня 2022 року проходила державну службу на атестованих посадах в Державній митній службі України. Остання займана посада - старший державний інспектор митного поста «Сеньківка» Чернігівської митниці. Має спеціальне звання «радник митної служби 2 рангу». Звільнена з роботи та припинила державну службу відповідно до п.1 ч. 1, 4 статті 87 Закону України № 889-УІІІ «Про державну службу» на підставі наказу начальника Чернігівської митниці № 374-о від 30 вересня 2022 року. Загальний страховий стаж позивача складає 41 рік 11 місяців 19 днів. У зв`язку з досягненням пенсійного віку у відповідності до статті 114 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» [PERSON] у лютому 2021 року була призначена пенсія за віком. На пенсійному обліку [PERSON] перебуває в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Чернігівській області. Враховуючи, що згідно ч. 1 статті 10 Закону № 1058-ІV особі, яка одночасно право на різні види пенсії, призначається один із них - за її вибором, позивач 26 жовтня 2022 року через сервіс центр звернулась до Головного управління Пенсійного фонду Україні Чернігівській області з заявою щодо переведення її з призначеної пенсії за віком згідно з Законом № 1058-ІV на пенсію за віком відповідно до статті Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ «Про державну службу». Листами від 31 жовтня 2022 року № 2500-0205-8/38252 та віл 21 листопада 2022 року № 9726-8485/Р-02/8-2500/22 Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області повідомило позивача про те, ще у переведенні з призначеної відповідно до Закону України 1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсії за віком на пенсію за віком відповідно до Закону України від № 889-VІІІ «Про державну службу» позивачу відмовлено. Безпосередньо рішення про відмову у призначенні пенсії за віком відповів до положень статті 37 Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-ХП «Про державну службу» було прийнято Головним управлінням Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області 31 жовтня 2022 року № 6193/03-16, з урахуванням того, що посади, які вказані в трудовій книжці [PERSON] , не відносяться до державної служби та не узгоджуються з постановою Кабінету Міністрів України від 14 серпня 2013 року № 703 «Про віднесення деяких посад працівників органів державної влади, інших державних органів, установ до відповідних категорій посад державних службовців». Позивач, вважаючи такі дії та рішення відповідача протиправними, а свої права порушеними, звернувся з даним адміністративним позовом до суду. Надаючи правову оцінку вищевикладеним обставинам справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з такого. Згідно статті 46 Конституції України право на пенсійне забезпечення гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. Зміст та обсяг права громадян на пенсійне забезпечення полягає у їх матеріальному забезпеченні шляхом надання трудових і соціальних пенсій, тобто щомісячних пенсійних виплат відповідного розміру в разі досягнення особою передбаченого законом віку чи визнання її інвалідом або отримання членами її сім`ї цих виплат у визначених законом випадках. Встановивши в законі правові підстави призначення пенсій, їх розміри, порядок обчислення і виплати, законодавець може визначати як загальні умови їх призначення, так і особливості набуття права на пенсію, включаючи для окремих категорій громадян пільгові умови призначення пенсії залежно від ряду об`єктивно значущих обставин, що характеризують трудову діяльність (особливості умов праці, професія, виконувані функції, кваліфікаційні вимоги, обмеження, ступінь відповідальності тощо). Законодавець повинен робити це з дотриманням вимог Конституції України, в тому числі принципів рівності та справедливості. За приписами п. 6 ч. 1 статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України. Принципи, правові та організаційні засади забезпечення державної служби, зокрема порядок реалізації права на пенсійне забезпечення державних службовців, визначається Законом України «Про державну службу» від 10 жовтня 2015 року № 889-VIII (далі - Закон № 889-VIII). Відповідно до п. 2 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIII з 01 травня 2016 року втратив чинність Закон № 3723-XII, крім ст. 37, що застосовується до осіб, зазначених у п. 10 і 12 цього розділу. Зокрема, п. 10, 12 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIII передбачено, що державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених ст. 25 Закону № 3723-XII та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону № 3723-XII у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців. Для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених ст. 25 Закону № 3723-XII та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону № 3723-XII у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців. Тобто, за наявності в особи станом на 01 травня 2016 року певного стажу державної служби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років незалежно від того, чи працювала особа станом на 01 травня 2016 року на державній службі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-XII, але за такої умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців. Частиною 1 статті 37 Закону № 3723-XII встановлено, що на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону № 1058-IV, за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абз. 1 ч. 1 статті 28 згаданого Закону, у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку. Тобто, після 01 травня 2016 року зберігають право на призначення пенсії державного службовця відповідно до статті 37 Закону №3723-ХІІ лише ті особи, які мають стаж державної служби, визначений пунктами 10, 12 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 889-VIII, та мають передбачені ч. 1 статті 37 Закону № 3723-ХІІ вік і страховий стаж. Пунктом 8 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIII регламентовано, що стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством. Відповідно, для обрахунку стажу державної служби за строк, що передує дню набрання чинності Законом № 889-VIII, застосовується Порядок обчислення стажу державної служби, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03 травня 1994 року № 283 (далі - Порядок № 283) та додаток до нього (були чинними до 01 травня 2016 року). Згідно п. 1 Порядку № 283 цим Порядком визначаються посади і органи, час роботи в яких зараховуються до стажу державної служби. Відповідно до п. 2 Порядку № 283 до стажу державної служби зараховується робота (служба), серед іншого на посадах керівних працівників і спеціалістів в апараті органів прокуратури, судів, нотаріату, дипломатичної служби, митного контролю, внутрішніх справ, служби безпеки, розвідувальних органів, інших органів управління військових формувань, Держспецзв`язку, Адміністрації Держспецтрансслужби, державної податкової та контрольно-ревізійної служби, Держфінінспекції, її територіальних органів. Згідно п. 5 Порядку № 283 обчислений відповідно до цього Порядку стаж державної служби застосовується для встановлення державним службовцям надбавки за вислугу років, надання додаткових оплачуваних відпусток та призначення пенсії. Спеціальним законом, що визначає статус посадових осіб митних органів в Україні, є Митний кодекс України. Відповідно до ч. 1 статті 569 Митного кодексу України (у редакції, чинній на час роботи позивача в митних органах) працівники органів доходів і зборів, на яких покладено виконання завдань, зазначених у статті 544 цього Кодексу, здійснення організаційного, юридичного, кадрового, фінансового, матеріально-технічного забезпечення діяльності цих органів, є посадовими особами. Посадові особи органів доходів і зборів є державними службовцями. Положеннями ч. 1 статті 588 Митного кодексу України визначено, що пенсійне забезпечення посадових осіб органів доходів і зборів здійснюється в порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу». При цьому період роботи (служби) зазначених осіб (у тому числі тих, яким присвоєні спеціальні звання) в органах доходів і зборів зараховується до стажу державної служби та до стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, що дає право на призначення пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу», незалежно від місця роботи на час досягнення віку, передбаченого зазначеним Законом. Крім того, Законом України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» внесені до Митного кодексу України такі зміни: «II. Прикінцеві та перехідні положення. 1. Цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування. 2. Установити, що спеціальні звання митної служби, встановлені Митним кодексом України, присвоюються посадовим особам митних органів, яким раніше було присвоєно спеціальні звання податкової та митної служби, за таким співвідношенням незалежно від займаних посад, зокрема: радник податкової та митної справи III рангу; радник митної служби III рангу. Період роботи (служби) зазначених осіб (у тому числі тих, яким присвоювалися спеціальні та/або персональні звання) у митних органах та органах доходів і зборів зараховується до стажу державної служби та стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, що дає право на призначення пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу» незалежно від місця роботи на час досягнення віку, передбаченого зазначеним Законом». Також ч. 17 статті 37 Закону № 3723-ХІІ визначено, що період роботи посадових осіб в органах державної податкової та митної служб на посадах, на яких відповідно до закону присвоювалися спеціальні та/або персональні звання, зараховується до стажу державної служби, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку. Аналогічні положення щодо віднесення посадових осіб органів доходів і зборів до державних службовців та пенсійного забезпечення посадових осіб органів доходів і зборів в порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу», були передбачені і Митними кодексами України від 11 липня 2002 року та від 12 грудня 1991 року. Згідно інформації, яка міститься у трудовій книжці, [PERSON] з 24 червня 1997 року по 04 жовтня 2022 року працювала в органах митного контролю, за час роботи в органах митного контролю нею 24 червня 1997 року складено присягу державного службовця, про що зроблено відповідний запис № 22. Матеріалами справи підтверджується та не заперечується відповідачем присвоєння позивачу спеціальних та персональних звань у митних органах, зокрема: з 01 квітня 2004 року персональне звання Інспектор митної служби IІI рангу; з 25 червня 2005 року персональне звання Інспектор митної служби ІІ рангу; з 27 листопада 2006 року персональне звання Інспектор митної служби І рангу; з 02 грудня 2008 року спеціальне звання Радник митної служби IІI рангу; з 06 грудня 2011 року спеціальне звання Радник митної служби ІІ рангу; з 01 січня 2014 року спеціальне звання Радник податкової та митної справи ІІ рангу; з 01 липня 2020 року спеціальне звання Радник митної служби ІІ рангу; з 01 червня 2013 року - 12 ранг державного службовця (запис №36); з 08 грудня 2019 року - 5 ранг державного службовця (запис №44). З огляду на зазначені обставини колегія суддів вважає, що періоди роботи позивача в органах державної митної служби зараховуються до стажу державної служби, адже в ці періоди їй були присвоєні персональні чи спеціальні звання. Отже, відмова Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області у переведенні позивача на пенсію за віком на підставі Закону України «Про державну службу» з підстав відсутності у неї необхідного стажу державної служби є протиправною, що свідчить про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог. Таким чином, оскільки позивач має відповідний стаж на посаді державної служби, перед зверненням за призначенням пенсії працювала на посаді, віднесеній до посад державних службовців, колегія суддів дійшла висновку, що остання має право на призначення пенсії за віком згідно статті 37 Закону № 3723-XII, а тому, відповідно, наявні правові підстави для переведення її з пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону № 1058-IV, на пенсію державного службовця за віком відповідно до Закону № 3723-XII. Зазначений висновок суду відповідає правовій позиції, висловленій у постанові Великої Палати Верховного Суду у зразковій справі № 822/524/18 від 13 лютого 2019 року. Щодо вимог, пов`язаних з порушеннями порядку розгляду заяви про переведення на інший вид пенсії, то слід зазначити, що підставою для подання позову виступили протиправні, на переконання позивача, дії відповідачів, які полягали в порушенні встановленого ст. ст. 44, 45 Закону № 1058 та «Порядком подання та оформлення документів для перерахунку пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1, порядку розгляду заяви про переведення на інший вид пенсії та протиправній відмові в переведенні з призначеної пенсії за віком згідно Закону № 1058 на пенсію за віком відповідно Закону 3723-ХІІ. У зв`язку з наведеним позивач просила: 1. Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, які полягають в порушенні порядку розгляду заяви та прийнятті рішення щодо переведення [PERSON] з призначеної пенсії за віком відповідно до Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-1V «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пенсію за віком відповідно до ст. 37 Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ «Про державну службу» та пунктів 10,12 розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу». 2. Визнати протиправним дії Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, які полягають в порушенні порядку розгляду заяви та прийнятті рішення щодо переведення [PERSON] з призначеної пенсії за віком відповідно до Закону України від 09 липня 2003 року №1058-lV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пенсію за віком відповідно до ст. 37 Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ «Про державну службу» та скасувати Рішення відділу перерахунків пенсій № 1 Управління пенсійного забезпечення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області від 31 жовтня 2022 року за № 6193/03-16 про відмову в проведенні перерахунку пенсії. Так, згідно частини 1 статті 44 Закону № 1058 заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально. Стаття 45 Закону № 1058 регламентує, що документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії. Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» затверджений постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07 липня 2014 року № 13-1), зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за №1566/11846 (далі - Порядок № 22-1). При цьому, 30 березня 2021 року набрала чинності постанова Правління Пенсійного фонду України від 16 грудня 2020 року № 25-1 «Про затвердження Змін до деяких постанов правління Пенсійного фонду України», зареєстрована в Міністерстві юстиції України від 16 березня 2021 року за № 339/35961 (далі - Постанова правління ПФУ № 25-1). Зміни, внесені до Порядку № 22-1 на підставі Постанови правління ПФУ № 25-1, передбачали застосування органами Пенсійного фонду України принципу екстериторіальному при опрацюванні заяв про призначення/перерахунок пенсії з 01 квітня 2021 року. Запроваджена у зв`язку із змінами, внесеними до Порядку № 22-1, технологія передбачає опрацювання заяв про призначення/перерахунок пенсії бек-офісами територіальних органів Пенсійного фонду України в порядку черговості надходження таких заяв незалежно від того, де було прийнято заяви та де проживає пенсіонер. Запровадження принципу екстериторіальності мало на меті досягнення таких результатів: єдиний підхід до застосування пенсійного законодавства; централізована прозора система контролю за діями фахівців, процесів призначення та перерахунку пенсій; мінімізація особистих контактів з громадянами; відв`язка звернень та їх опрацювання від територіального принципу; попередження можливих випадків зволікань у прийнятті рішення, а також оптимізація навантаження на працівників. Відповідно до пункту 1.1 розділу І Порядку № 22-1 заява про призначення пенсії, подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України (далі - орган, що призначає пенсію) через структурний підрозділ, який здійснює прийом та обслуговування осіб (далі - сервісний центр). Відповідно до пункту 4.1. розділу IV Порядку № 22-1 заяви, що подаються особами відповідно до цього Порядку, реєструються в електронному журналі звернень органу, що призначає пенсію. Заяви про перерахунок пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший, припинення перерахування пенсії на поточний рахунок пенсіонера в банку та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, продовження виплати пенсії за довіреністю, виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, виплату пенсії за шість місяців наперед у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, переведення виплати пенсії за новим місцем проживання, виплату недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера, працевлаштування (звільнення), початок (припинення) діяльності, пов`язаної з отриманням доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування приймаються органом, що призначає пенсію, за наявності в особи всіх необхідних документів. Згідно пункту 4.2. розділу IV № Порядку 22-1 після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу. За пунктом 4.3. розділу IV № Порядку 22-1 рішення за результатами розгляду заяви підписується керівником органу, що призначає пенсію (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов`язків), та зберігається в електронній пенсійній справі особи. Рішення за результатами розгляду заяви та поданих документів органом, що призначає пенсію, приймається не пізніше 10 днів після надходження заяви. Пункт 4.7. розділу IV № Порядку 22-1 встановлює, що саме орган, що призначає пенсію, не пізніше 10 днів після винесення рішення видає або направляє особі повідомлення про призначення, відмову в призначенні, перерахунку, переведенні з одного виду пенсії на інший із зазначенням причин відмови та порядку його оскарження. За приписами пункту 4.10 розділу ІV Порядку № 22-1 після призначення пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії. Аналіз наведених вище положень Порядку № 22-1 свідчить про наступне: - сутність принципу екстериторіальності полягає у визначенні структурного підрозділу органу, що призначає пенсію, який формуватиме електронну пенсійну справу та розглядатиме по суті заяву про призначення пенсії, незалежно від місця проживання/перебування заявника чи місця поданням ним відповідної заяви, тобто без прив`язки до території; - після опрацювання електронної пенсійної справи та прийняття рішення за наслідками розгляду заяви про призначення пенсії структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, (тобто територіального органу Пенсійного фонду України), визначений за принципом екстериторіальності, передає електронну пенсійну справу органу, що призначає пенсію, (тобто територіальному органу Пенсійного фонду України), за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії (п. 4.10); - виплату пенсії проводить орган, що призначає пенсію, (тобто територіальний орган Пенсійного фонду України) за місцем фактичного проживання/перебування особи. Таким чином, після реєстрації заяви пенсіонера та сканування копій документів, як того вимагає пункт 4.2 Порядку № 22-1, Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, на обліку в якому перебуває позивач, зобов`язане було засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначити структурний підрозділ органу, що призначає (перераховує) пенсію, яким в даному випадку і виявилося Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області. Відтак, помилковим є висновок позивача про те, що Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області допустило грубе порушення пунктів 4.2., 4.3. та 4.7. розділу IV Порядку 22-1, неправомірно допустивши, після реєстрації її заяви, визначення засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності, Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області як структурного підрозділу, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення) та електронну пенсійну справу, у зв`язку з чим, в свою чергу, Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області не мало правових підстав для розгляду спірної заяви та прийняття рішення по суті викладених в ній вимог, оскільки з будь якими зверненнями до нього позивач не зверталась. Водночас, з матеріалів справи вбачається, що рішення від 31 жовтня 2022 року за № 6193/03-16 прийнято Головним управлінням Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області за принципом екстериторіальності, і саме воно досліджувало пенсійні документи позивача і вирішувало питання щодо зарахування періодів роботи позивача і призначення пенсії, а не Головне управління Пенсійного фонду України у Чернігівській області. Відтак, з огляду на приписи пунктів 4.2, 4.10 розділу ІV Порядку № 22-1 належним відповідачем у частині позовних вимог щодо зобов`язання перевести позивачу на інший вид пенсії є саме Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській, структурний підрозділ якого, визначений за принципом екстериторіальності, розглянув заяву [PERSON] про переведення [PERSON] з призначеної пенсії за віком відповідно до Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пенсію за віком відповідно до статті 37 Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ «Про державну службу» та пунктів 10,12 розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу» та прийняв рішення про відмову у такому переведенні. Натомість, Головне управління Пенсійного фонду України у Чернігівській області не здійснювало розгляд заяви позивача, не приймало рішення про відмову у переведенні з пенсії за віком відповідно до Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пенсію за віком відповідно до статті 37 Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ «Про державну службу», а тому відсутні правові та фактичні обставини для покладання на нього обов`язку щодо прийняття рішення за заявою позивача. Слід також зазначити, що колегія суддів врахувала, що 05 січня 2023 року позивачем було подано до суду першої інстанції клопотання щодо повернення ГУ ПФУ в Чернігівській області відзиву на позовну заяву без розгляду, однак, оскаржуване рішення не містить жодних даних як про сам факт наявності такого клопотання, так і про результати його розгляду. Разом з тим, на переконання суду, вказана обставина не вплинула на прийняте по суті спору рішення. Крім того, не має підстав вважати, що вказаний відзив був прийнятий судом до уваги, оскільки оскаржуване рішення не містить жодного посилання на нього. За викладених вище обставин, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції при прийнятті рішення неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також неправильно застосовані норми матеріального права, що стали підставою для невірного вирішення справи. У зв`язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу позивача задовольнити частково, а рішення суду - скасувати з постановленням нового рішення про часткове задоволення адміністративного позову. Відповідно до п. 2 ч. 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Приписи п. п. 1, 4 ч. 1 статті 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Результат розгляду: partial