Рішення адміністративного суду від 2023-02-23 00:00:00+02

У вересні 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Прокуратури Одеської області, в якому просив: - визнати протиправним та скасувати наказ Прокуратури Одеської області \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~від 24.10.2017 року № 1932к про звільнення [PERSON] з посади начальника відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності прокуратури області у зв`язку із поданням заяви про дострокове припинення повноважень на адміністративній посаді за власним бажанням та з органів прокуратури Одеської області відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 41, п. 7 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру»; - поновити [PERSON] на посаді начальника відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності прокуратури Одеської області; - присудити до стягнення на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24.10.2017 року до дня поновлення на посаді згідно довідок прокуратури Одеської області від 16.04.2019 року № 64 та № 63. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2020 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ прокуратури Одеської області № 1932к від 24.10.2017 року про звільнення [PERSON] з посади начальника відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності прокуратури Одеської області у зв`язку із поданням заяви про дострокове припинення повноважень на адміністративній посаді за власним бажанням та з органів прокуратури Одеської області. Поновлено [PERSON] на посаді начальника відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності прокуратури Одеської області. Стягнуто із прокуратури Одеської області на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 17.08.2019 року по день фактичного поновлення на посаді, виходячи із середньоденного розміру заробітку 1024,50 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення позивача на посаді. Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13 серпня 2020 року прийнято відмову [PERSON] від апеляційної скарги на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2020 року у справі № 420/5459/19, прийнято відмову Прокуратури Одеської області від апеляційної скарги на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2020 року у справі № 420/5459/19, закрито апеляційне провадження за апеляційними скаргами [PERSON] , Прокуратури Одеської області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2020 року по справі за позовом [PERSON] до Прокуратури Одеської області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 14.11.2022 року позивачем до Одеського окружного адміністративного суду подана заява про ухвалення додаткового судового рішення. У вказаній заяві позивачем зазначено, що рішення суду у даній справі про поновлення на роботі виконано 05.07.2022 року шляхом прийняття відповідного наказу, проте, рішення в частині виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу не виконано відповідачем з посиланням на відсутність суми середнього заробітку, що підлягає виплаті. У зв`язку з тим, що рішенням суду у даній справі не вирішено питання щодо загальної суми виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу, позивач вважає, що наявні підстави для ухвалення додаткового судового рішення. На підставі викладеного, позивач просить ухвалити додаткове рішення у даній справі в частині наведення розрахунку та загальної суми виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Додатковим рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 23 листопада \~2022 року заяву позивача про винесення додаткового рішення по справі задоволено, стягнуто із Прокуратури Одеської області на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 17.08.2019 року по 05.07.2022 року, виходячи із середньоденного розміру заробітку 1024,50 грн., у сумі 1079823 грн. Не погоджуючись із зазначеним додатковим рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити додаткове рішення в частині розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу, наголошуючи на неповному з`ясуванні судом першої інстанції всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, неправильному застосуванні норм матеріального права. Апелянт вважає, що судом першої інстанції невірно проведено розрахунки середнього заробітку за час вимушеного прогулу, виходячи із кількості календарних днів, а не робочих, безпідставно включено до розрахунку день прийняття наказу про поновлення на посаді та не визначено, що з суми середнього заробітку мають бути відраховані податки та обов`язкові платежі. Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно якого суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю. Вислухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 235 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП, в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. З аналізу наведених вимог КЗпП вбачається, що стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу за наслідком розгляду спору про його поновлення на роботі є насамперед одним із визначених законом способів захисту порушених трудових прав особи. Питання щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, як правило, вирішується одночасно зі спором про поновлення на роботі. Підставою позову у справах цієї категорії є незаконність звільнення з роботи. Вимоги позову про поновлення на роботі та про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу мають ідентичні фактичні і юридичні підстави, окрім виникнення похідного предмету доказування, а саме визначення в установленому порядку періоду вимушеного прогулу та розміру середнього заробітку за час такого прогулу. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2020 року у даній справі: - визнано протиправним та скасовано наказ прокуратури Одеської області № 1932к \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~від 24.10.2017 року про звільнення [PERSON] з посади начальника відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності прокуратури Одеської області у зв`язку із поданням заяви про дострокове припинення повноважень на адміністративній посаді за власним бажанням та з органів прокуратури Одеської області; - поновлено [PERSON] на посаді начальника відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності прокуратури Одеської області; - стягнуто із прокуратури Одеської області на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 17.08.2019 року по день фактичного поновлення на посаді, виходячи із середньоденного розміру заробітку 1024,50 грн.; - допущено негайне виконання рішення в частині поновлення позивача на посаді. Таким чином, при розгляді даного спору про поновлення позивача на посаді, судом першої інстанції вирішено питання щодо наявності у позивача права на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначено середньоденний розмір заробітку, що підлягає стягненню на користь позивача, визначено період вимушеного прогулу з 17.08.2019 року по день поновлення на посаді. Однак, судом першої інстанції не визначено загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що підлягає виплаті позивачу, що стало перешкодою у виконанні рішення суду у цій частині, що підтверджується листом Одеської обласної прокуратури, яке додано до заяви про ухвалення додаткового судового рішення у даній справі. Колегія суддів зазначає, що згідно п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 252 КАС України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: щодо однієї із позовних вимог, з приводу якої досліджувалися докази, чи одного з клопотань не ухвалено рішення; суд, вирішивши питання про право, не визначив способу виконання судового рішення. На підставі наведеного, враховуючи, що вимоги позову про поновлення на роботі та про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу мають ідентичні фактичні та юридичні підстави, та при розгляді даного спору про поновлення позивача на посаді, судом першої інстанції вирішено питання щодо наявності у позивача права на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначено середньоденний розмір заробітку, що підлягає стягненню на користь позивача, визначено період вимушеного прогулу з 17.08.2019 року по день поновлення на посаді, однак, не визначено загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що підлягає виплаті позивачу, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо наявності підстав для ухвалення додаткового судового рішення щодо позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за заявою позивача. Разом з цим, при ухваленні додаткового рішення, суд першої інстанції частково вийшов за межі предмету розгляду даної справи та розглянув позовні вимоги, які не були заявлені у даній справі. Так, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2020 року у даній справі поновлено [PERSON] на посаді та стягнуто на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 17.08.2019 року по день фактичного поновлення на посаді, виходячи із середньоденного розміру заробітку 1024,50 грн., а також допущено негайне виконання рішення в частині поновлення позивача на посаді. Згідно ч.ч. 1, 2, 7 ст. 235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Також, пунктом 3 частини першої статті 371 КАС України встановлено, що рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно. Враховуючи наведені вимоги КАСУ та КЗпП, вимушеним прогулом у розумінні статті 235 КЗпП є період часу з дня звільнення працівника по день ухвалення рішення суду про поновлення його на роботі. Зазначені висновки суду апеляційної інстанції відповідають усталеній практиці Верховного Суду, зокрема, у постанові від 12 травня 2022 року у справі № 540/2186/21 викладені аналогічні висновку про те, що вимушеним прогулом у розумінні статті 235 КЗпП України є період часу з дня звільнення працівника по день ухвалення рішення суду про поновлення його на роботі. В свою чергу, рішення суду про поновлення на роботі працівника підлягає негайному виконання, що полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Так, стаття 236 КЗпП передбачає обов`язок роботодавця, у разі затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі, виплатити працівнику середній заробіток за час затримки. Таким чином, день постановлення судового рішення про поновлення особи на посаді є останнім днем вимушеного прогулу через незаконне звільнення, а з наступного дня з дня ухвалення рішення суду про поновлення на посаді, що підлягає негайному виконанню, працівник має право вимагати притягнення роботодавця до відповідальності у вигляді виплати середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення, проте, це питання вирішується в окремому провадженні. За наведеного правового регулювання, визначений у рішенні суду у даній справі період вимушеного прогулу з 17.08.2019 року по день поновлення на посаді стосується періоду по дату ухвалення рішення суду про поновлення на посаді, яке підлягає негайному виконанню, тобто, до 27.02.2020 року. Однак, суд першої інстанції при ухваленні додаткового судового рішення вийшов за межі предмету судового розгляду справи та визначив вимушеним прогулом позивача дату прийняття наказу про виконання судового рішення про поновлення на посаді 05.07.2022 року. Водночас, питання щодо виконання судового рішення про поновлення на посаді не могло бути предметом спору у даній справі, наказ про поновлення позивача на посаді, який датований 05.07.2022 року, не досліджувався судом при ухваленні судового рішення. З огляду на викладене, питання щодо відповідальності відповідача за затримку виконання судового рішення про поновлення на посаді не може вирішуватись шляхом ухвалення додаткового судового рішення у даній справі та підлягає розгляду в окремому провадженні, оскільки підлягають дослідженню вимоги, докази, обставини (зокрема, наказ про поновлення, причини затримки виконання судового рішення тощо), які не досліджувались при постановленні судового рішення у даній справі. Враховуючи викладене, суд у даній справі має повноваження ухвалити додаткове судове рішення щодо позовних вимог, які були предметом розгляду, а саме вимог щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з визначеної судом у рішенні дати - \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~17.08.2019 року по дату ухвалення судового рішення - 27.02.2020 року. На підставі наведеного у сукупності, оскільки при розгляді даного спору про поновлення позивача на посаді, судом першої інстанції вирішено питання щодо наявності у позивача права на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначено середньоденний розмір заробітку, що підлягає стягненню на користь позивача, визначено період вимушеного прогулу з 17.08.2019 року, та враховуючи, що день постановлення судового рішення про поновлення особи на посаді є останнім днем вимушеного прогулу через незаконне звільнення, колегія суддів приходить до висновку, що за додатковим рішенням суду у даній справі на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17.08.2019 року по 27.02.2020 року (195 календарних днів), який підлягає розрахунку з середньоденної заробітної плати, визначеної у рішенні суду, у розмірі 1024,50 грн. та складатиме 199777,50 грн. Також, колегія суддів погоджується з доводами апелянта, що з цієї суми мають бути відраховані обов`язкові податки та збори. Разом з цим, колегія суддів відхиляє доводи апелянта щодо невірного розрахунку судом першої інстанції середньоденної заробітної плати, а саме з календарних днів, а не робочих, оскільки це питання вже вирішено судом першої інстанції при ухваленні судового рішення та судове рішення набрало законної сили. Колегія суддів звертає увагу на те, що у рішенні суду визначено розмір середньоденного заробітку, з якого необхідно нарахувати позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу з розрахунку календарних днів, та вказано, що середньоденний заробіток складає 1024,50 грн. Рішення суду у даній справі набрало законної сили. Відповідач відмовився від свого права на апеляційне оскарження. Таким чином, оскільки сума середньоденного заробітку, з якого необхідно нарахувати позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу, визначена у резолютивній частині рішення, яке набрало законної сили, колегія суддів приходить до висновку, що при ухваленні додаткового судового рішення у даній справі щодо визначення загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню на користь позивача, визначена судом сума середньоденного заробітку не підлягає перерахунку, дослідженню, а доводи апелянта підлягають відхиленню. Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, додаткове судове рішення зміні.

Результат розгляду: partial