Рішення адміністративного суду від 2023-06-14 00:00:00+03

у лютому 2023 року [PERSON] звернувся до суду з заявою в порядку ст. 382 КАС України у якій просив: -встановити судовий контроль за виконанням судового рішення у справі №120/1321/20-а та зобов`язати начальника ГУ ПФУ у Вінницькій області Корчаку О.С. впродовж 15 календарних днів від дня прийняття даної ухвали надати звіт про виконання судового рішення. Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 20 березня 2023 року відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення. Не погоджуючись з вказаною ухвалою, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою задовольнити заяву. У судовому засіданні позивач апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити. Представник відповідача про задоволення апеляційної скарги заперечила, посилаючись на її необгрунтованість та безпідставність. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши доводи апеляційної скарги наявними в матеріалах справи письмовими доказами, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, з наступних підстав. Як встановлено судом першої інстанції, рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 08.05.2020 адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною відмову ГУ ПФУ у Вінницькій області від щодо здійснення перерахунку пенсії [PERSON] з урахуванням доплати до пенсії за понаднормативний стаж, розрахований у відповідності до положень ч. 2 ст. 56 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок чорнобильської катастрофи". Зобов`язано ГУ ПФУ у Вінницькій області здійснити перерахунок та виплату [PERSON] пенсії за віком з урахування положень ч. 2 ст. 56 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок чорнобильської катастрофи" з 01.01.2017. Стягнуто на користь [PERSON] за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ у Вінницькій області сплачений при звернені до суду судовий збір у розмірі 420,40 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 10.09.2020 скасовано рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 08.05.2020 в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо застосування при обрахунку пенсії положень ст. 39 Закону України від 28 лютого 1991 року № 796-XII «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Прийнято в цій частині нову постанову про задоволення позовних вимог частково. Визнано протиправною відмову ГУ ПФУ у Вінницькій області щодо нарахування та виплати із 17 липня 2018 року підвищення до пенсії [PERSON] як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України від 28 лютого 1991 року № 796-XII «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Зобов`язано ГУ ПФУ у Вінницькій області здійснити із 17 липня 2018 року нарахування та виплату підвищення до пенсії [PERSON] , як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеномустаттею 39 Закону статтею 39 Закону України від 28 лютого 1991 року № 796-XII «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно із законом про Державний бюджет України на відповідний рік). В іншій частині рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 08 травня 2020 року залишено без змін. Враховуючи те, що відповідачем не виконано рішення суду позивач звернувся до суду з заявою в порядку ст. 382 КАС України про встановлення судового контролю за виконанням рішення. За результатами встановлених обставин судом першої інстанції зроблено висновок щодо необґрунтованості заяви. Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне. Відповідно до ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Суб`єктами, на яких поширюється обов`язковість судових рішень являються всі органи державної влади і органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, посадові чи службові особи та громадяни. Згідно з ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Статтею 370 КАС України визначено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Так, відповідно до ч. 1 ст. 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. Згідно з ч. 2 ст. 382 КАС України за наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. З аналізу зазначених норм законодавства слідує, що КАС України регламентовано право суду застосовувати інститут судового контролю шляхом зобов`язання відповідача подати звіт про виконання рішення суду, визнання протиправними рішень, дій. Для застосування наведених процесуальних заходів мають бути наявні відповідні правові умови. Законодавець фактично наділив суд повноваженнями контролю за виконанням того, що для суб`єкта владних повноважень передбачив у своєму рішенні адміністративний суд. Так, правовою підставою для зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення є наявність об`єктивних підтверджених належними і допустимими доказами підстав вважати, що за відсутності такого заходу судового контролю рішення суду залишиться невиконаним або для його виконання доведеться докласти значних зусиль. При цьому суд, встановлюючи строк для подання звіту, повинен враховувати особливості покладених обов`язків згідно із судовим рішенням та можливості суб`єкта владних повноважень їх виконати. Аналогічний висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові 14 травня 2020 року у справі № 800/320/17. Крім того, Конституційний Суд України у Рішенні від 30.06.2009р. №16-рп/2009 зазначив, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, та наголосив, що виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової (абз. 1 пп. 3.2 п. 3, абз. 2 п. 4 мотивувальної частини). У справі Soering vs UK (judgement of 7 July 1989) Європейський суд визначив, що Конвенція як правовий акт, що забезпечує захист прав людини, передбачає, що її гарантії мають бути реальними та ефективними. Крім того, будь-яке тлумачення прав та свобод, що гарантуються, має відповідати загальним рисам Конвенції, мета якої - забезпечення і розвиток ідеалів та цінностей демократичного суспільства. Таким чином, на державі лежить прямий обов`язок дотримуватися громадянських прав осіб і забезпечувати належне та своєчасне виконання рішення суду, що набрало законної сили. Виконання будь-якого судового рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя, а отже, має відповідати вимогам ст. 6 Конвенції. Поза сумнівом, вирішення справи в суді без невиправданого і необґрунтованого зволікання є запорукою ефективного захисту особою своїх прав. Водночас судовий захист, як і діяльність суду, не може вважатися дієвим, якщо судові рішення не виконуються або виконуються неналежним чином і без контролю суду за їх виконанням, зазначено в Концепції Пункт 1 ст. 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру. Крім того, в оскаржуваній ухвалі судом першої інстанції зазначено про те, що за заявою позивача Вінницьким окружним адміністративним судом видано виконавчі листи з примусового виконання судового рішення у справі №120/1321/20-а, однак не надано доказів відкриття виконавчого провадження за отриманими позивачем виконавчими листами. З цього приводу колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ч. 8 ст. 382 КАС України судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах також здійснюється у порядку, встановленому статтею 287 цього Кодексу, якою врегульовані особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби та приватного виконавця. Аналіз наведених положень свідчить про те, що положеннями КАС України розмежовані такі форми судового контролю за виконанням судового рішення, як зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати звіт про виконання судового рішення, та розгляд судом спорів, предметом оскарження яких є рішення, дія або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або ж приватного виконавця. При цьому правовою підставою для вжиття заходів судового контролю за виконанням судових рішень на підставі ч. 1 ст. 382 КАС України є ухвалення судом рішення не на користь суб`єкта владних повноважень. Положення ст. 382 КАС України не містять застережень щодо можливості встановлення заходів судового контролю виключно після вжиття позивачем заходів з його примусового виконання у порядку, передбаченому Законом України "Про виконавче провадження". Так, звернення позивача до суду на підставі ст. 382 КАС України та примусове виконання рішення суду у порядку виконавчого провадження є окремими самостійними процедурами, спрямованими на виконання судового рішення, та можуть застосовуватися одночасно. За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду зазначає про необґрунтованість позиції суду першої інстанції щодо відсутності підстав для вжиття заходів судового контролю з мотивів існування у позивача об`єктивної можливості отримати реальне виконання судового рішення у межах процедури виконавчого провадження. Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржувану ухвалу, порушив норми процесуального права, що є підставою для скасування такої ухвали. Згідно п. 4 ч. 1 ст. 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Результат розгляду: granted