Рішення адміністративного суду від 2022-06-27 00:00:00+03

Позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просить суд: - визнати протиправними дії (бездіяльність) Військової частини [NUMBER], яка полягає у не здійсненні [PERSON] нового розрахунку грошової допомоги на оздоровлення з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, яку отримував позивач під час проходження військової служби за період з 2016 по 2018 роки з урахуванням раніше виплачених сум; - зобов`язати Військову частину [NUMBER] здійснити перерахунок грошової допомоги на оздоровлення [PERSON] , яку він отримував під час проходження військової служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди під час проходження військової служби за період з 2016 по 2018 роки з урахуванням раніше виплачених сум; - зобов`язати Військову частину [NUMBER] виплатити [PERSON] грошову допомоги на оздоровлення з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та здійснити йому виплату недоплаченої частини одноразової грошової допомоги під час проходження військової служби за період з 2016 по 2018 роки. В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що дії (бездіяльність) Військової частини [NUMBER], яка полягає у нездійсненні [PERSON] нового розрахунку грошової допомоги на оздоровлення з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, яку отримував під час проходження військової служби за 2016-2018 рік є протиправними. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 22.11.2021 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено. Не погодившись з вказаним рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення норм права та невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.11.2021 скасувати та прийняти постанову, якою [PERSON] задовольнити позов. В обґрунтування вимог скарги посилається на те, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Окрім того, зазначає, що одноразові грошові допомоги обраховуються та виплачуються виходячи з місячного грошового забезпечення. Жодна норма Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" не містить виключень будь-яких складових грошового забезпечення при обрахунку розміру одноразових виплат. Вважає, що дії військової частини [NUMBER] є протиправними та такими, що суперечать нормам Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Зазначає, що рішення відповідача щодо відмови у проведенні перерахунку та здійсненні доплати суперечить положенням ст.9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Крім того, вважає, що рішення відповідача обмежує право на отримання одноразової грошової допомоги у повному розмірі передбаченому нормами діючого законодавства та є протиправним. Вказаний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, викладеній у постанові від 10.05.2019 року по справі №820/5285/17. Відповідач надав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому не погоджуючись з вимогами позивача та вважаючи їх такими, що суперечать вимогам законодавства, просила суд апеляційної інстанції відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Колегія суддів зазначає, що з огляду на ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що позивач з 01.03.2016 по 13.02.2019 проходив військову службу у Військовій частині [NUMBER] (пп [NUMBER]). Наказом командира Військової частини [NUMBER] (по стройовій частині) від 13.02.2019 №36 [PERSON] виключено зі списків особового складу. 18 серпня 2016 року позивач отримав посвідчення учасника бойових дій серія [NUMBER] . Разом з тим, позивач вважає, що при звільненні з Військової служби, відповідачем проведений з позивачем розрахунок не в повному обсязі. Не погоджуючись із такими діями відповідача, позивач звернуся до суду. Приймаючи рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з безпідставності та необгрунтованості позовних вимог. Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється Законом України 25 березня 1992 року № 2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу". Згідно з ч.4 ст.2 Закону №2232-XII порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до ст.40 Закону № 2232-XII гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України "Про Збройні Сили України", "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", "Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей" та іншими законами. Спеціальним законом, який визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі є Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 №2011-XII. Відповідно до ч.1 ст.9 Закону №2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Частиною 2 ст.9 Закону №2011-XII передбачено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Абзацами 1, 2 ч.4 ст.9 Закону №2011-XII встановлено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2007 року №1294 "Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" (Постанова втратила чинність на підставі Постанови КМ № 704 від 30.08.2017 з урахуванням змін, внесених Постановами КМ № 1052 від 27.12.2017, №103 від 21.02.2018) грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення. Відповідно до пп. 3 п. 5 постанови Кабінету Міністрів України "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" від 30.08.2017 № 704 надано право керівникам державних органів у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання, надавати один раз на рік військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу допомогу для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення. Так, предметом спору у даній справі є правомірність дій (бездіяльності) Військової частини [NUMBER], яка полягає у нездійсненні [PERSON] нового розрахунку грошової допомоги на оздоровлення з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, яку отримував під час проходження військової служби за 2016-2018 рік. З наявного в матеріалах справи відзиву на апеляційну скаргу, колегією суддів встановлено, що відповідачем підтверджується факт виплати позивачу матеріальної допомоги у повному обсязі відповідно до вимог наказу МОУ №260. При цьому, у відзиві відповідач зазначив, що законодавцем чітко розділено поняття грошового забезпечення, його складових та поняття і види додаткових грошових винагород, допомог прив`язавши їх розмір допомоги до розміру грошового забезпечення. З огляду на що, колегія суддів дійшла висновку, що відповідачем не заперечується факт не вкючення відповідачем додаткової грошової винагороди до складу грошового забезпечення, з якого обчислено грошову допомогу на оздоровлення позивач. Зокрема, таке не включення обґрунтується відповідачем нормами Інструкції про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 24.10.2016 року №550, п. 8 якої визначено, що додаткова грошова допомога, не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення. Разом із цим, відповідач, застосовуючи вказану інструкцію як спеціальний нормативно-правовий акт, що визначає структуру та склад грошового забезпечення при нарахуванні та виплаті грошової допомоги на оздоровлення, не враховує пріоритетності законів над підзаконними актами та дискреції держави щодо визначення порядку та розміру гарантій особам, які проходять військову службу. Так, зі змісту ч.4 ст.9 Закону № 2011-ХІІ Міністру оборони України надано повноваження лише визначати порядок виплати грошового забезпечення, тоді як право визначення розміру грошової допомоги на оздоровлення та види виплат військовослужбовцям, які включаються до складу місячного грошового забезпечення законом, не віднесено до його компетенції та може бути змінений лише законодавцем. Отже, при визначенні розміру грошового забезпечення застосуванню підлягає Закон №2011-ХІІ, а не підзаконні акти, які звужують поняття грошового забезпечення та суперечать вимогам цього Закону. Відповідно до частин 2, 3 ст.9 Закону № 2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Таким чином, до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових: 1) посадовий оклад; 2) оклад за військовим званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення; 4) одноразові додаткові види грошового забезпечення. Тобто, до грошового забезпечення військовослужбовців як обрахункової величини не включаються одноразові додаткові види грошового забезпечення, зокрема щорічні, щоквартальні, разові додаткові види грошового забезпечення, крім щомісячних, або тих, що виплачуються раз на місяць. Такий принциповий підхід застосовується незалежно від виду виплат. Наведене вище узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21.04.2021 року у справі №380/2427/20, від 30.04.2021 року у справі №620/561/20. Колегія суддів зазначає, що фактично відповідачем по справі, не заперечується факт нарахування та виплати позивачу додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 р. №889, яка (вказана постанова) була чинною на час спірних правовідносин. Зазначена вище винагорода не може вважатися одноразовою. Отже, спірна щомісячна винагорода відповідає ознакам додаткового виду грошового забезпечення військовослужбовців, які мають щомісячний та постійний характер. Наведене вище узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.11.2021 року у справі №825/997/17, яка з огляду на приписи ч. 5 ст.242 КАС України є обов`язковою для врахування при розгляді даної справи. Таким чином, у спірних правовідносинах розрахунок грошової допомоги на оздоровлення позивача мав проводитися відповідачем з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, яка передбачена постановою Кабінету Міністрів України №899 від 22.09.2010, яку позивач отримував під час проходження військової служби, проте відповідачем протиправно не здійснено відповідних дій. З урахуванням вже наведених вище висновків, посилання відповідача про те, що додаткова винагорода не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення є помилковими. Аналогні висновки містить постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №755/10947/17, від 10.11.2021 у справі №825/997/17. Щодо посилання відповідача на правові висновки, що місяться в рішенні Харківського окружного адміністративного суду від 24.05.2021 у справі №520/3891/21, від 14.07.2021 у справі №520/8887/21, від 22.07.2021 у справі №520/8123/21, від 04.08.2021 у справі №520/8872/21, то колегія суддів зазначає, що з огляду на норму ч.5 ст.242 КАС України, висновки щодо застосування норм права, викладені в рішеннях суду першої інстанції не є обов`язковими для врахування у спірних правовідносинах по даній справі. Враховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку щодо обґрунтованості та правомірності заявлених вимог в частині визнання протиправними дій (бездіяльність) Військової частини [NUMBER], яка полягає у не здійсненні [PERSON] нового розрахунку грошової допомоги на оздоровлення з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, яку отримував позивач під час проходження військової служби за період з 2016 по 2018 роки з урахуванням раніше виплачених сум. Так, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення. З огляду на наведені вище висновки щодо обґрунтованості та правомірності вимог позивача в частині визнання протиправними дій (бездіяльність) Військової частини [NUMBER], яка полягає у не здійсненні [PERSON] нового розрахунку грошової допомоги на оздоровлення з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, яку отримував позивач під час проходження військової служби за період з 2016 по 2018 роки, колегія суддів вважає, що також підлягають задоволенню вимоги [PERSON] в частині зобов`язання Військової частини [NUMBER] здійснити перерахунок грошової допомоги на оздоровлення [PERSON] , яку він отримував під час проходження військової служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди під час проходження військової служби за період з 2016 по 2018 роки з урахуванням раніше виплачених сум та зобов`язання Військової частини [NUMBER] виплатити [PERSON] грошову допомоги на оздоровлення з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та здійснити йому виплату недоплаченої частини одноразової грошової допомоги під час проходження військової служби за період з 2016 по 2018 роки. Поряд із тим, надаючи правову оцінку доводам відповідача у відзиві на апеляційну скаргу про те, що позивач мав дізнатися про порушення своїх прав у 2016- 2018 р.р. - в день отримання допомоги, а тому оскільки останнім не подано заяву про поважність причин пропуску строків, встановлених ст. 122 КАС України, відповідно до п.3 ст.123 КАС України позовні вимоги в даній частині підлягають залишенню без розгляду, то колегія суддів вважає такі доводи необґрунтованими, з огляду на наступне. Згідно з ч.1 ст.94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із ч.1 ст.1 Закону України "Про оплату праці", заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. У рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття "заробітна плата" і "оплата праці", які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Отже, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Відповідно до ч.2 ст. 9 Закону №2011-XII до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Згідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Враховуючи приписи наведеної вище норми права позивач мав право звертатися з вимогами у даній справі без обмеження їх будь-яким строком. З огляду на наведене вище, суд першої інстанції дійшов хибного висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Статтею 317 КАС України визначено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що внаслідок неправильного застосування судом норм матеріального права, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції скасуванню, а вимоги позивача задоволенню.

Результат розгляду: granted