Рішення адміністративного суду від 2022-09-20 00:00:00+03

28 вересня 2021 року [PERSON] звернувся в суд з адміністративним позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області в особі Червоноградського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у Львівській області, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив: стягнути недоплачену суму відшкодування шкоди за період з 07 липня 2011 року по день ухвалення рішення, з урахуванням правильного визначеного розміру середньої заробітної плати та ступеня втрати професійної працездатності, з індексацією суми страхових виплат відповідно до закону, в загальному розмірі 49274,66 грн; стягнути недоплачену суму одноразової допомоги у зв`язку із заподіяною шкодою здоров`ю на виробництві, з урахуванням правильного визначеного розміру середньої заробітної плати та ступеня втрати професійної працездатності, в загальному розмірі 11716,50 грн. На обґрунтування позовних вимог зазначає, що з 1972 року по 04 травня 1991 року працював на шахтах теперішнього ДП «Львіввугілля», останнім місцем його роботи була шахта № 10 «Великомостівська». Згідно з висновком МСЕК від 16 серпня 2011 \~року йому було встановлено з 07 липня 2011 року 25% стійкої втрати професійної працездатності, а згідно з висновком МСЕК від 13 березня 2014 року - 40% стійкої втрати професійної працездатності та 3 групу інвалідності безстроково. Вказує, що постановою Червоноградського відділення фонду від 01 вересня 2011 року йому було призначено виплату страхових сум за отриманим під час роботи на \~шахтах професійним захворюванням. Вважає, що розмір страхових виплат визначений неправильно, через неправильний обрахунок середньої заробітної плати, яка бралась для визначення розміру відшкодування шкоди з врахуванням ступеня втрати його працездатності. Зазначає, що при визначенні розміру відшкодування шкоди відповідач брав до уваги довідку № 7-4/1434 від 25 серпня 2011 року про його заробітну плату за останні шість місяців роботи перед звільненням з шахти 04 травня 1991 року, тобто за листопад-грудень 1990 року, січень - квітень 1991 року. При цьому, при 20-ти робочих днях у листопаді 1990 року йому вказали у довідці за цей місяць зарплату в розмірі 168,55 грн., лише за фактично відпрацьованих 10 днів, без урахування 13-ти календарних або 10-ти робочих днів протягом яких він був в цьому місяці у черговій, оплачуваній відпустці. В грудні 1990 року з 21-го робочого дня йому вказали заробітну плату в розмірі 216,88 грн., лише за 16 робочих днів, а 5 робочих днів, протягом яких у позивача була тимчасова непрацездатність (лікарняний лист) заробітну плату не вказали. В березні 1991 року з 20-ти робочих днів йому взагалі не вказали в довідці заробітну плату, хоч позивач весь місяць знаходився в черговій, оплачуваній відпустці і йому було виплачено 401,56 грн. відпускних, про що зазначено на звороті вказаної довідки. Крім того вказує, що в довідку включений і квітень 1991 року з розміром заробітної плати в 0,00 грн., хоча він був відсутній на роботі у вказаному місяці з поважних причин, оскільки з 13 березня 1991 року по 04 травня 1991 року реалізував своє право на участь у всеукраїнському страйку. Також вважає, що для обчислення середньої заробітної плати, відповідач повинен був брати до уваги його заробіток за останні 12 календарних місяців перед припиненням роботи, з якою пов`язане ушкодження здоров`я. Рішенням \~\~Львівського окружного адміністративного суду \~\~від 04 травня 2022 року у задоволенні позову відмовлено повністю. Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідачем при визначенні позивачу розміру відшкодування шкоди правомірно взято до уваги довідку роботодавця № 7-4/1434 від 25 серпня 2011 року про заробітну плату [PERSON] за останні шість календарних місяців перед звільненням з роботи. При цьому відповідач не був вправі таку аналізувати чи з`ясовувати інші обставини, про які у довідці не йдеться. Виносячи постанову від 01 вересня 2011 року «Про призначення позивачу щомісячної страхової виплати» відповідач діяв правомірно, з врахуванням наданої йому довідки № 7-4/1434 від 25 серпня 2011 року та Порядку № 1266, а тому розмір середньої заробітної плати [PERSON] , з якого обчислюється спірна страхова виплата визначений правильно. Відтак, підстав для стягнення з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області на користь позивача недоплачених сум немає. Не погодившись з прийнятим рішенням, [PERSON] подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким адміністративний позов задовольнити повністю. Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що його середньомісячна заробітна плата, вказана у довідці № 7-4/1434 від 25 серпня 2011 року, мала визначатись не з 5 місяців, як це зробив відповідач, виключивши з розрахунку тільки березень 1991 року, а з 4 місяців, оскільки при такому визначенні не підлягав врахуванню квітень 1991 року, як місяць, в якому він брав участь у страйку, і цей місяць підлягав виключенню. Вказує, що для обчислення середньої заробітної плати, відповідач повинен був брати до уваги його заробіток за останні 12 календарних місяців перед припиненням роботи, з якою пов`язане ушкодження здоров`я, як це передбачено нормами Цивільного кодексу України. Вважає, що розмір страхових виплат визначений неправильно, через неправильне визначення середньої заробітної плати, яка бралась для визначення розміру відшкодування шкоди з врахуванням ступеня втрати його працездатності. Представником відповідача подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що в даному випадку повинна братися заробітна плата позивача по професії підземний електрослюсар за період з листопада 1990 року по квітень 1991 року. Вказує, що правильність визначення вказаного періоду також підтверджується прикладом обчислення середньої заробітної плати та розрахунку страхових виплат (умовні) наведеному у Додатку 1 до Порядку № 1266 до пункту 12 Порядку № 1266. Звертає увагу на те, що спір щодо виключення з розрахункового періоду квітня 1991 року у зв`язку з відсутністю на роботі позивача в цьому місяці з поважних причин, а саме участю в страйку, вже розглядався і з цього приводу було прийнято судове рішення, яким встановлено, що участь у страйку не є поважною причиною відсутності працівника на роботі, а тому правових підстав для виключення з розрахункового періоду квітня 1991 року немає. В судовому засіданні представник відповідача щодо апеляційної скарги заперечила, просила залишити в силі рішення суду першої інстанції. Позивач в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд апеляційної скарги за його відсутності, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що відповідно до ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) не перешкоджає розгляду справи. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав. Як встановлено судом першої інстанції, з копії трудової книжки від 17 березня 1971 року, слідує, що [PERSON] з 03 серпня 1987 року по 04 травня 1991 року працював на Шахті № 10 «Великомостівська», після чого був звільнений за власною заявою на підставі ст. 38 КЗпП України. Факт звільнення позивача з шахти також підтверджується копією заяви про звільнення та наказом № 109п від 06 червня 1991 року (т.1.,а.с.10-16). Висновком МСЕК від 16 серпня 2011 року позивачу встановлено 25 % стійкої втрати професійної працездатності з датою зарахування з 07 липня 2011 року, а висновком МСЕК від 13 березня 2014 року встановлено 40 % стійкої втрати працездатності та ІІІ групу інвалідності безстроково. 25 серпня 2011 року Шахтою «Степова» ДП «Львіввугілля» позивачу видано довідку про середню заробітну плату (дохід) для розрахунку страхових виплат № 7-4/1434, відповідно до якої, місяцями розрахункового періоду 1990-1991 року є: листопад 1990 року, грудень 1990 року, січень 1991 року, лютий 1991 року, березень 1991 року, квітень 1991 року, тобто за 6 останніх місяців, що передують місяцю звільнення позивача з роботи. З даної довідки також слідує, що [PERSON] заробітну плату за березень та квітень 1991 року нараховано не було (т.1., а.с.21). Як слідує з матеріалів справи, перед звільненням позивача в розрахунковому періоді він відпрацював неповні календарні місяці, тому його середня заробітна плата була проведена до фактично відпрацьованого ним часу і становить, крім іншого, в березні 1991 року - 29 робочих днів чергова відпустка, коефіцієнт заробітної плати - 0,0000, даний місяць був виключений відповідачем з розрахункового періоду згідно п. 4 Постанови КМУ № 1266 від 26 вересня 2001 року; в квітні 1991 року 479,70 грн. (479,70 грн.: 21 день*21 дні) в тому числі 22 робочих дні відсутній без поважних причин, коефіцієнт заробітної плати - 0,0000. На підставі вищевказаної довідки постановою Відділення Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 01 вересня 2011 року позивачу призначено страхові виплати безстроково, при цьому середньомісячну заробітну плату перед настанням страхового випадку враховано як 1874,69 грн (т.1,а.с.20). Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку про безпідставність позовних вимог. Колегія суддів погоджується з обгрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав. Відповідно до ст. 2 Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 14 січня 1998 року № 16/98-ВР, в редакції, чинній станом на 07 липня 2011 року (на день встановлення позивачу стійкої втрати професійної працездатності) законодавство України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування складається з цих Основ та прийнятих відповідно до них законів, інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері загальнообов`язкового державного соціального страхування. Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV, в редакції чинній станом на 07 липня 2011 року (далі Закон № 1105-XIV) визначено, що цей Закон відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування визначає правову основу, економічний механізм та організаційну структуру загальнообов`язкового державного соціального страхування громадян від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які призвели до втрати працездатності або загибелі застрахованих на виробництві. Статтею 4 Закону № 1105-XIV встановлено, що законодавство про страхування від нещасного випадку складається із Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, Кодексу законів про працю України, Закону України «Про охорону праці» та інших нормативно-правових актів. Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про охорону праці» від 14 жовтня 1992 року № 2694-XII, в редакції чинній станом на 07 липня 2011 року відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або у разі смерті працівника, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Відповідно до п.3.6.1 Постанови Правління Фонду від 27 квітня 2007 року № 24 «Про затвердження Порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат» щомісячна страхова виплата визначається як частка від середньомісячної заробітної плати потерпілого перед настанням страхового випадку, яка виплачується відповідно до ступеня втрати професійної працездатності. [PERSON] в обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що для обчислення його середнього заробітку, який брався для визначення розміру належних позивачу страхових виплат, відповідач повинен був брати в розрахунок його заробіток за останні 12 календарних місяців перед припиненням роботи, з якою пов`язане ушкодження здоров`я, а не за 6 місяців, посилаючись при цьому на норми Цивільного кодексу України (далі ЦК України). Аналізуючи вищенаведене, колегія суддів зазначає, що правове регулювання страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання за своїм завданням та сферою дії є дещо відмінним від правового регулювання цивільно-правових відносин у цілому. Це підтверджується тим, що згідно з частиною другою статті 999 ЦК України до відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. Частиною першою статті 34 Закону № 1105-XIV встановлено, що сума щомісячної страхової виплати встановлюється відповідно до ступеня втрати професійної працездатності та середньомісячного заробітку, що потерпілий мав до ушкодження здоров`я. Водночас, відповідно до частини першої статті 1197 ЦК України розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я заробітку (доходу), що підлягає відшкодуванню, визначається у відсотках від середнього місячного заробітку (доходу), який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, з урахуванням ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, а за її відсутності - загальної працездатності. Середньомісячний заробіток (дохід) обчислюється за бажанням потерпілого за дванадцять або за три останні календарні місяці роботи, що передували ушкодженню здоров`я або втраті працездатності внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я. Якщо середньомісячний заробіток (дохід) потерпілого є меншим від п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, розмір втраченого заробітку (доходу) обчислюється, виходячи з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати. Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком \~суду першої інстанції про те, що до спірних правовідносин слід застосувати норми статті 34 Закону № 1105-XIV як спеціального закону, без субсидіарного (додаткового) застосування правила, наведеного в абзаці другому частини першої статті 1197 ЦК України. Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права висловлена у постанові Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 180/500/13-а. Водночас, суд апеляційної інстанції зауважує, що відповідно до ч. 10 ст. 34 Закону № 1105-XIV середньомісячний заробіток для обчислення суми страхових виплат потерпілому у зв`язку із втраченим ним заробітком (або відповідної його частини) визначається згідно з порядком обчислення середньої заробітної плати для виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, що затверджується Кабінетом Міністрів України. На дату встановлення позивачу вперше стійкої втрати професійної працездатності діяв Порядок обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, затверджений постановою Кабінету міністрів України від 26 вересня 2001 року № 1266, в редакції постанови Кабінету міністрів України № 1332 від 08 грудня 2009 року (далі Порядок № 1266). Згідно з п. 4 Порядку \~№ 1266 розрахунковим періодом, за який обчислюється середня заробітна плата (дохід, грошове забезпечення) для застрахованих осіб (включаючи осіб, які працюють неповний робочий день (робочий тиждень) та добровільно застрахованих осіб), є останні шість календарних місяців (з першого до першого числа), що передують місяцю, в якому настав страховий випадок (для страхування на випадок безробіття - в якому припинено дію трудового договору або особу знято з обліку у державного реєстратора як суб`єкта підприємницької діяльності, припинення адвокатської, нотаріальної, творчої або іншої діяльності, закінчення проходження служби; для страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання осіб, у яких через деякий час погіршився стан здоров`я у зв`язку з раніше отриманим ушкодженням здоров`я внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання - період роботи за останнім основним місцем роботи перед настанням тимчасової непрацездатності). Абзацом 5 п. 4 Порядку № 1266 передбачено, що місяці розрахункового періоду (з першого до першого числа), в яких застрахована особа не працювала з поважних причин (тимчасова непрацездатність, відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами, відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та шестирічного віку за медичним висновком), виключаються з розрахункового періоду. Відповідно до п. 12 Порядку № 1266 у разі коли на дату встановлення медико-соціальною експертною комісією ступеня втрати застрахованою особою професійної працездатності минуло більше року з дня настання страхового випадку, середня заробітна плата обчислюється виходячи з розміру заробітної плати перед настанням нещасного випадку на виробництві або перед звільненням з роботи (переходом на іншу роботу), з якою пов`язане професійне захворювання, з урахуванням її коригування, що провадиться робочим органом виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Отже, колегія суддів зазначає, що у разі коли на дату встановлення медико-соціальною експертною комісією ступеня втрати застрахованою особою професійної працездатності минуло більше року, для визначення розміру середньомісячного заробітку, з якого обчислюється страхова виплата, необхідно брати в розрахунок останні 6 календарних місяців (з першого до першого числа), що передують місяцю, в якому настав страховий випадок, або ж останні 6 календарних місяців, що передують місяцю звільненням з роботи (переходом на іншу роботу), з якою пов`язане професійне захворювання, з урахуванням її коригування, що провадиться робочим органом виконавчої дирекції. Судом першої інстанції встановлено, що 30 червня 2011 року комісією з розслідування хронічного професійного захворювання складено акт з розслідування хронічного професійного захворювання, згідно з яким професія, яка призвела до професійного захворювання - підземний електрослюсар. 16 серпня 2011 року Міжрайонною спеціалізованою профпатологічною МСЕК вперше позивачу встановлено з 07 липня 2011 року безтерміново 25% втрати професійної працездатності. При цьому, згідно з записами у трудовій книжці, позивач прийнятий на шахту-№ 10 «Великомостівська» (на даний час шахта «Степова» ДП «Львівугілля») 03 серпня 1987 року підземним електрослюсарем п`ятого розряду з повним робочим днем в шахті. Відповідно до наказу № 109к від 06 червня 1991 року був звільнений з роботи з 04 травня 1991 року згідно зі ст. 38 КЗпП України за ініціативою працівника. Проаналізувавши встановлені обставини, колегія суддів вважає, що в даному випадку відповідачем вірно взято до уваги саме листопад 1990 року, грудень 1990 року, січень 1991 року, лютий 1991 року, березень 1991 року, квітень 1991 року, тобто 6 останніх календарних місяців перед звільненням [PERSON] з роботи, з якою пов`язане його професійне захворювання. Таким чином, колегія суддів відхиляє доводи скаржника про те, що для обчислення його середнього заробітку, який брався для визначення розміру належних позивачу страхових виплат, відповідач повинен був брати в розрахунок його заробіток за останні 12 календарних місяців перед припиненням ним роботи згідно з положеннями ЦК України. Із позовної заяви слідує, що позивач, не погоджується з розміром середньомісячної заробітної плати, взятої для розрахунку його щомісячної страхової виплати, оскільки, на його думку, при 20-ти робочих днях у листопаді 1990 року йому вказали у довідці за цей місяць зарплату в розмірі 168,55 грн, лише за фактично відпрацьованих 10 днів, без урахування 13-ти календарних або 10-ти робочих днів протягом яких він був в цьому місяці у черговій, оплачуваній відпустці. В грудні 1990 року з 21-го робочого дня йому вказали заробітну плату в розмірі 216,88 грн, лише за 16 робочих днів, а 5 робочих днів, протягом яких у позивача була тимчасова непрацездатність (лікарняний лист) заробітну плату не вказали. В березні 1991 року з 20-ти робочих днів йому взагалі не вказали в довідці заробітну плату, хоча позивач весь місяць знаходився в черговій, оплачуваній відпустці і йому було виплачено 401,56 грн відпускних, про що зазначено на звороті вказаної довідки. Крім того вказує, що в довідку включений і квітень 1991 року з розміром заробітної плати в 0,00 грн, хоча позивач був відсутній на роботі у вказаному місяці з поважних причин, оскільки з 13 березня 1991 року по 04 травня 1991 року реалізував своє право на участь у всеукраїнському страйку. Колегія суддів, оцінюючи вищевказані доводи, вказує, що фактично позивач не погоджується із довідкою № 7-4/1434 від 25 серпня 2011 про середню заробітну плату (дохід) [PERSON] для розрахунку страхових виплат, виданою шахтою «Степова». Згідно з п. 22 Порядку № 1266 довідка про середню заробітну плату видається роботодавцем за вимогою застрахованої особи або робочих органів виконавчих дирекцій Фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на підставі платіжних відомостей та інших документів про нараховану заробітну плату. Судом першої інстанції встановлено, що, ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 12 липня 2017 року, якою залишено без змін рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 03 березня 2015 року у справі № 459/3800/14-ц в частині відмови у задоволенні позову [PERSON] про визнання довідки про середню заробітну плату неправомірною та зобов`язання видати належно оформлену довідку, встановлено, що участь позивача у страйку не є поважною причиною відсутності працівника на роботі, а тому правових підстав для виключення з розрахункового періоду квітня 1991 року, як просить позивач, немає. Також ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 12 липня 2017 року у справі № 459/3800/14-ц \~встановлено, що в решті, по формі та змісту довідка про середню заробітну плату, видана позивачеві ВП ДП «Львіввугілля» шахта «Степова», відповідає вимогам Порядку № 1266, а тому, як правильно вирішив суд першої інстанції, підстав для висновку про її незаконність та про зобов`язання відповідача видати належно оформлену довідку немає. Відповідно до ч. 4 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС - України) обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 03 березня 2015 року у справі № 459/3800/14-ц та ухвала Апеляційного суду Львівської області від 12 липня 2017 року набрали законної сили, а тому, в даній справі доказуванню не підлягають. Відтак, судовим рішенням, яке набрало законної сили встановлено, що довідка № 7-4/1434 від 25 серпня 2011 ро про середню заробітну плату (дохід) [PERSON] для розрахунку страхових виплат, є правомірною та відповідає вимогам Порядку №1266. Таким чином, відповідач при призначенні позивачу щомісячної страхової виплати діяв правомірно, взявши до уваги довідку роботодавця № 7-4/1434 від 25 серпня 2011 року про заробітну плату [PERSON] за останні шість календарних місяців перед звільненням з роботи. При цьому він не був вправі таку аналізувати чи з`ясовувати інші обставини, про які у довідці не йдеться. Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області на користь [PERSON] недоплачених сум щомісячної страхової виплати та одноразової допомоги у зв`язку із заподіяною шкодою здоров`ю на виробництві. Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29). Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи. За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Результат розгляду: denied