Рішення адміністративного суду від 2022-06-29 00:00:00+03

[PERSON] звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Центральної комісії Адміністрації Центральної кримінально-виконавчої служби України про визнання протиправним та скасування рішення. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 листопада 2021 року в задоволенні позову відмовлено повністю. Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду, [PERSON] звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову, якою позов задовольнити повністю. Свої вимоги апелянт мотивує тим, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення неповно досліджено обставини, що мають значення для справи та неправильно застосовано норми матеріального права. У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження. Згідно зі ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши наявні докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню. Судом першої інстанції встановлено, що [PERSON] , 1968 року народження, засуджений вироком апеляційного суду Дніпропетровської області від 14.05.2010 року до довічного позбавлення волі. На даний час відбуває покарання з Замковій ВК №58 Хмельницької області. 24.10.2018 року позивач звернувся до Центральної Комісії Адміністрації ДКВС України з клопотанням про переведення його з Замкової ВК №58 Хмельницької області до установи виконання покарань №4 м. Дніпро. Подане клопотання обґрунтовано тим, що з 03.08.2011 року по 21.07.2016 року позивач відбував покарання в Єнаківській ВК №52 у Донецькій області, проте у зв`язку з воєнними діями на сході України разом з іншими засудженими його було переведено з Єнаківської ВК №52 до Маріупольського СІЗО Донецької області, а після був переведений до Замкової ВК №58. Як зазначено позивачем, 11.10.2018 року між ним та [PERSON] зареєстровано шлюб, яка проживає за адресою: [ADDRESS] . За посиланням позивача, установа виконання покарань №4 м. Дніпро знаходиться близько до місця проживання його дружини, [PERSON] , що дасть їй можливість відвідувати позивача. Рішенням Центральної Комісії Адміністрації ДКВС України від 13.11.2018 року №1.1/15-2018 позивачу відмовлено в переведенні через відсутність підстав, передбачених ч. 2. ст. 93 Кримінально-виконавчого кодексу України (далі - КВК України). 28.10.2019 року позивач повторно звернувся до відповідача з клопотанням про переведення його з Замкової ВК №58 Хмельницької області до установи виконання покарань №4 м. Дніпро. Подане клопотання обґрунтовано проживанням близьких родичів засудженого. Рішенням Центральної Комісії Адміністрації ДКВС України від 19.11.2019 року №1.7/43-2019 позивачу відмовлено в переведенні через відсутність підстав, передбачених ч. 2. ст. 93 Кримінально-виконавчого кодексу України, та відсутністю вільних місць для тримання такої категорії осіб, які засуджені до довічного позбавлення волі у Дніпропетровській установі виконання покарань № 4. Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з частиною другою статті 7 КВК України засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду. Частиною шостою статті 57 КВК України допускається переведення засудженого для подальшого відбування покарання з одного виправного центру до іншого для розміщення засудженого за місцем проживання його близьких родичів за наявності поважних причин, що перешкоджають подальшому перебуванню засудженого в цьому виправному центрі. Переведення засудженого для подальшого відбування покарання з одного виправного центру до іншого здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань і пробації, за поданням адміністрації виправного центру, погодженим з начальником відповідного територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань і пробації, та спостережною комісією. Відповідно до статті 93 КВК України засуджений до позбавлення волі відбуває весь строк покарання в одній виправній чи виховній колонії, як правило, у межах адміністративно-територіальної одиниці відповідно до його місця проживання до засудження або місця постійного проживання родичів засудженого. Переведення засудженого для дальшого відбування покарання з однієї виправної чи виховної колонії до іншої допускається за виняткових обставин, які перешкоджають дальшому перебуванню засудженого в цій виправній чи виховній колонії. Порядок переведення засуджених визначається нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України. Згідно з пунктом 1 Положенням про Міністерство юстиції України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 02 липня 2014 року №228 (далі - Положення №228; у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), Міністерство юстиції України (далі - МЮУ) є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну правову політику, зокрема у сфері виконання кримінальних покарань і пробації. Підпунктами 2-5 - 2-7 пункту 3 Положення №228 встановлено, що основними завданнями МЮУ, серед іншого, є: забезпечення формування та реалізація державної політики у сфері виконання кримінальних покарань та пробації; забезпечення формування системи наглядових, соціальних, виховних та профілактичних заходів, які застосовуються до засуджених та осіб, узятих під варту; контроль за дотриманням прав людини і громадянина, вимог законодавства щодо виконання і відбування кримінальних покарань, реалізацією законних прав та інтересів засуджених та осіб, узятих під варту. При цьому МЮУ, відповідно до покладених на нього завдань, визначає вид установи виконання покарань, у якій відбуватимуть покарання засуджені до позбавлення волі, здійснює розподіл, переводить їх та осіб, узятих під варту, з однієї установи до іншої (підпункт 95-8 пункту 4 Положення №228). Наказом Міністерства юстиції України від 27 лютого 2017 року №680/5 затверджено Положення про центральну, міжрегіональну комісії та комісію слідчого ізолятора з питань визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, порядок направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі, та їх переведення, зареєстроване в Міністерстві юстиції України 28 лютого 2017 року за №266/30134 (далі - Положення №266/30134; у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Пунктом 2 Розділу I Положення №266/30134 передбачено, що комісії у своїй діяльності керуються Конституцією і законами України, актами Президента України і Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства юстиції України, а також Положенням про визначення виду колонії. Відповідно до пункту 3 розділу I Положення №266/30134 центральна комісія - це колегіальний орган, що утворюється у Міністерстві юстиції України, який розглядає скарги на рішення міжрегіональних комісій, здійснює направлення для відбування покарання окремо визначених осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту чи обмеження волі, їхнього переведення для відбування покарання з однієї установи виконання покарань до іншої. Центральна комісія, у контексті приписів пункту 3 розділу II Положення №266/30134, утворюється Міністром юстиції України у кількості не менше дев`яти осіб. До складу центральної комісії обов`язково входять заступник Міністра юстиції України, на якого, згідно з розподілом обов`язків, покладено координацію та контроль за діяльністю Державної кримінально-виконавчої служби, директор Департаменту Державної кримінально-виконавчої служби України, керівники підрозділів, які здійснюють організацію оперативної роботи, медичного забезпечення, контролю за виконанням судових рішень. Основними завданнями центральної комісії є, зокрема, розгляд питань про переведення засуджених з однієї установи виконання покарань до іншої за межами зони діяльності одного міжрегіонального управління згідно з вимогами статей 57, 93 КВК України. Пунктом 1 розділу IV Положення №266/30134 передбачено, що у своїй діяльності комісії керуються Конституцією України та законами України, указами Президента України і постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та Законів України, актами Кабінету Міністрів України та Міністерства юстиції України, іншими актами законодавства, Положенням про Міністерство юстиції України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 02 липня 2014 року №228, вироком суду, а також цим Положенням та матеріалами про особу засудженого. Водночас порядок переведення засуджених врегульовано Положенням про визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, порядок направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі, та їхнього переведення, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 27 лютого 2017 року №680/5, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 28 лютого 2017 року №265/30133 (далі - Положення №266/30133; у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Пунктом 2 розділу ІV Положення №266/30133 встановлено, що переведення засудженого для подальшого відбування покарання без зміни умов тримання з однієї виправної чи виховної колонії до іншої за межами зони діяльності міжрегіонального управління здійснюється за рішенням центральної комісії. Переведення засудженого для подальшого відбування покарання з однієї виправної чи виховної колонії до іншої з підстави «відповідно до його місця проживання до засудження» здійснюється на підставі клопотання засудженого, підпис якого засвідчується керівником адміністрації установи виконання покарань. До клопотання додаються довідка з особової справи засудженого, копії паспортного документа (або іншого документа, що посвідчує особу) та документа, що підтверджує реєстрацію місця проживання або місця перебування до засудження (пункт 3 розділу ІV Положення №266/30133). Пунктом 4 розділу ІV Положення №266/30133 передбачено, що переведення засудженого для дальшого відбування покарання з однієї виправної чи виховної колонії до іншої з підстави «відповідно до місця постійного проживання близьких родичів та/або членів сім`ї засудженого» здійснюється на підставі клопотання засудженого або близького родича чи члена сім`ї засудженої особи. Підпис засудженого на клопотанні засвідчується керівником адміністрації установи виконання покарань. У клопотанні про переведення має міститися додаткова інформація щодо всіх близьких родичів і членів сім`ї засудженого відповідно до ступеня їхнього спорідненості та місця їхнього постійного проживання. До клопотання про переведення додаються довідка-витяг з особової справи засудженого, копії паспортних документів засудженої особи та близьких родичів чи членів сім`ї засудженої особи, а також оригінали або нотаріально засвідчені копії довідки про реєстрацію місця проживання або місця перебування близького родича чи члена сім`ї, який звернувся з клопотанням, документів, що підтверджують наявність родинних стосунків (свідоцтво про народження, свідоцтво про шлюб тощо). До свідоцтва про народження дитини засудженого додатково додаються довідка про реєстрацію місця проживання або місця перебування дитини та інформація служби у справах дітей за місцем проживання дитини та за місцем проживання засудженого про позбавлення або поновлення його батьківських прав. Як вбачається з матеріалів справи, у [PERSON] відсутні близькі родичі окрім дружини - [PERSON] .. Крім того, відповідно до вироку апеляційного суду Дніпропетровської області від 14.05.2010 [PERSON] є громадянином Російської Федерації без постійного місця проживання на території України. Таким чином, враховуючи наведене, приписи ст. 93 КВК України та розділу IV Порядку № №266/30133, а також враховуючи відсутність вільних місць для тримання такої категорії осіб, які засуджені до довічного позбавлення волі у Дніпропетровській установі виконання покарань № 4, суд приходить до висновку про обґрунтованість та правомірність оскаржуваних рішень відповідача. Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права. Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Результат розгляду: denied