Рішення адміністративного суду від 2022-07-05 00:00:00+03

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини [NUMBER] (далі - відповідач, ВЧ [NUMBER]), в якому просив: - визнати протиправною бездіяльність Військової частини [NUMBER] щодо не нарахування та невиплати [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку під час звільнення за період з 31 березня 2020 року до 30 серпня 2021 року включно; - зобов`язати військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку під час звільнення за період з 31 березня 2020 року до 30 серпня 2021 року включно. В обґрунтування позову зазначено, що [PERSON] звільнено з військової служби та виключено із списків особового складу Військової частини [NUMBER] 30 березня 2020 року, однак виплата індексації грошового забезпечення та компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій була проведена лише 31 серпня 2021 року, чим порушено вимоги законодавства про працю, яким передбачено обов`язок виплати належних працівникові сум у день звільнення. Вказано, що враховуючи зміст ст. 117 КЗпП України, яка передбачає відповідальність власника за затримку розрахунку при звільненні, підставою для якої є факт порушення власником строків розрахунку при звільненні та вина власника, період часу з 31 березня 2020 року до 30 серпня 2021 року є часом прострочення розрахунку при звільненні. Ненарахування та невиплата відповідачем зазначених коштів у день звільнення не відповідає вимогам трудового законодавства, у зв`язку з чим слід зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити грошові кошти за весь час затримки виплати належних працівникові сум. Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2021 року даний адміністративний позов - залишено без задоволення. Приймаючи таке рішення, суд виходив з того, що компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки учасникам бойових дій не входить до грошового забезпечення військовослужбовця, а виплата компенсації здійснюється виключно при невикористанні додаткової відпустки. Індексація не входить до складу грошового забезпечення, а є соціальною гарантією держави щодо підтримання купівельної спроможності населення, а під час затримки її виплати відсутні правові підстави для стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок під час звільнення. Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги повністю, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору. В обґрунтування скарги зазначено, що відмовлено у задоволенні позовних вимог на підставі неможливості застосування норм статті 117 КЗпП України тільки до затримки виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, висновків щодо затримки індексації грошового забезпечення судом в рішенні не наведено. За правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Отже, висновок суду першої інстанції щодо безпідставності заявленого позову, оскільки грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки не входить до складу грошового забезпечення, є протиправним, оскільки стаття 117 КЗпП України застосовується у разі затримки виплати при звільненні не тільки грошового забезпечення, а усіх виплат належних працівнику. Крім того, обґрунтовуючи свій висновок щодо безпідставності заявленого позову, оскільки грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки не входить до складу грошового забезпечення, суд першої інстанції посилається на норми законодавства, які не підлягають застосуванню у спірних правовідносинах. Так, суд при розгляді позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні керувався Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», хоча виплата середнього заробітку, щодо якої заявлено позовні вимоги, регулюється статтями 116, 117 КЗпП України. Відповідно до п.3 ч.1 статті 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). Приймаючи до уваги, що в суді першої інстанції справа розглядалась в порядку спрощеного провадження, враховуючи, що за наявними у справі матеріалами її може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів та з огляду на відсутність необхідності розглядати справу у судовому засіданні, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] проходив військову службу у Військовій частині [NUMBER] Міністерства оборони України, де отримував грошове забезпечення. Наказом командира Військової частини [NUMBER] №72 від 29 березня 2020 року позивач був звільнений у запас у зв`язку із закінченням строку контракту. Наказом командира Військової частини [NUMBER] від 30 березня 2020 року позивач був виключений зі списків особового складу частини. Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 21 травня 2021 року в справі № 200/203/21-а позов [PERSON] до Військової частини [NUMBER] про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини [NUMBER] щодо невиплати [PERSON] індексації грошового забезпечення за період з 22 грудня 2018 року до 30 березня 2019 року, зобов`язано Військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити [PERSON] індексацію грошового забезпечення за період з 22 грудня 2018 року до 30 березня 2019 року з урахуванням проведених виплат. Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 01 червня 2021 року в справі № 200/244/21-а позов [PERSON] до Військової частини [NUMBER] про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини [NUMBER] щодо не нарахування та не виплати [PERSON] грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2016-2019 років, зобов`язано Військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити на користь [PERSON] грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, за період 2016-2019 років, виходячи із грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби. Дані рішення відповідачем виконані 31 серпня 2021 року шляхом виплати на рахунок [PERSON] грошових коштів у сумі 32420,29 грн, що позивачем не заперечується та підтверджується матеріалами справи. Вважаючи, що у зв`язку із невиплатою в строк до 30 березня 2020 року включно всіх належних при звільненні виплат, відповідач зобов`язаний виплатити на користь [PERSON] компенсацію середнього заробітку за затримку розрахунку при звільнені, позивач звернувся до суду з даним позовом. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого. Кодекс законів про працю України (далі - КЗпП України), згідно зі статтею 1, регулює трудові відносини виключно працівників, до кола яких особи рядового і начальницького складу служби цивільного захисту, як спеціальні суб`єкти права, не належать, оскільки не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять саме службу цивільного захисту на умовах контракту. Відповідно до статті 3 Кодексу законів про працю України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Водночас, спеціальним законом, який, відповідно до Конституції України, визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі, є Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-XII, зі змінами та доповненнями (далі - Закон № 2011-XII). Відповідно до ч. 2 статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII), закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України. Згідно абзаців 1 та 3 пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини. За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини. Однак, ні Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», ні Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця з військової служби середнього заробітку. У той же час, такі питання врегульовані положеннями Кодексу законів про працю України. Аналогічну правову позицію наведено у постанові Верховного Суду від 04 вересня 2020 року по справі №120/2005/19-а та від 30 квітня 2020 року по справі № 140/2006/19. Приписами статті 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму. Частиною 2 статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Отже, з наведеного слідує, що закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність задля захисту майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Під час розгляду даного спору в суді першої інстанції було досліджено, що розмір невиплаченої індексації грошового забезпечення та компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій склав 32420,29 грн.; період затримки виплати з 31 березня 2020 року (перший день після виключення позивача із списків особового складу і видів забезпечення) по 30 серпня 2021 року склав 518 днів; не виплата грошової допомоги пов`язана з наявністю спору між сторонами; про ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат позивач у позовній заяві не зазначив. Колегія суддів наголошує на тому, що відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, Велика Палата Верховного Суду у постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Згідно з правовими висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідно до норм ч. 5 статті 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, враховує вказані висновки Верховного Суду щодо застосування норм права. Колегія суддів звертає увагу на те, що сума заборгованості складала 32420,29 грн, а сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні має бути неспівмірною та порушувати баланс справедливості. Водночас, суд вважає, що сума компенсації має бути співмірною із розміром грошової допомоги; суттю цієї виплати, яка має допоміжний характер, а не основний характер; відсутністю майнових втрат позивача за період затримки; перебігом строку звернення до суду і тривалістю розгляду справи судом та набранням рішенням законної сили. Відтак, співмірною і справедливою суд вважає суму в розмірі 32420,29 грн., що дорівнює розміру вчасно невиплаченої заборгованості, тому вимога про зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити позивачу кошти має бути задоволена саме у такій сумі. Такі висновки суду апеляційної інстанції узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 04 вересня 2020 року у справі № 260/348/19, від 16 липня 2020 року у справі № 812/1259/17. Суд вважає, що належним способом захисту порушених прав позивача є визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення з позивачем своєчасного повного розрахунку при звільненні та зобов`язання відповідача виплатити позивачу середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 31 березня 2020 року до 30 серпня 2021 року включно у розмірі 32420,29 грн. Отже, доводи апеляційної скарги позивача спростовують висновки суду першої інстанції та є підставою для скасування рішення суду від 02 грудня 2021 року в частині відмови в задоволенні позову. З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог [PERSON] , неправильно застосував норми матеріального права. У зв`язку з цим адміністративний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу [PERSON] задовольнити, рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2021 року скасувати та прийняти нову постанову про задоволення адміністративного позову. Відповідно до п. 2 ч. 1 статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Відповідно до ч.1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Відповідно до ч.1 статті 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності. Згідно ч.1 статті 260 КАС України питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі. За п.2 ч.5 статті 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності.

Результат розгляду: granted