Рішення адміністративного суду від 2022-01-25 00:00:00+02

Позивач через представника звернувся до суду з цим позовом, і просив визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 12.10.2021 про його примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства в частині заборони в`їзду на територію України терміном на три роки. Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 16 грудня 2021 року у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю. Не погоджуючись з вказаним рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов. Розглянувши матеріали справи, колегія суддів апеляційної інстанції, дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, виходячи з наступного. Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи 12 жовтня 2021 року головним спеціалістом Новоград-Волинського районного відділу Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області Сушинською О.Б. було прийнято відносно позивача рішення про примусове повернення до країн походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства. Вказаним рішенням, затвердженим начальником Новоград-Волинського районного відділу Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області Рудіком В.В., позивача примусово повернено до країни походження, зобов`язано його покинути територію України у термін до 23.10.2021 року з забороною в`їзду на три роки, про що зроблено відмітку в паспорті позивача. Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернувся з цим позовом до суду. Як на підставу для скасування оскарженого рішення в частині заборони в`їзду на територію України, представник посилалася на те, що рішення не містить обґрунтувань необхідності заборони в`їзду на територію України, що передбачені ч. 1 ст. 13 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства". Крім того, доказів, які б свідчили про наявність підстав для застосування до позивача заборони в`їзду в Україну, відповідач не мав. Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач діяв на підставі, в межах та у спосіб, що передбаченні Конституцією та законами України. Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне. Так, правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначається Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року №3773-VI (далі - Закон №3773-VI). Згідно частини першої статті 26 Закону № 3773-VI визначено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення. Частиною другою статті 26 Закону № 3773-VI, можливість прийняття рішення про заборону подальшого в`їзду в Україну, свідчить про наявність в органу Державної міграційної служби дискреційних повноважень. Суб`єкту владних повноважень надається свобода, оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів можливих рішень. В силу частини п`ятою статті 26 Закону № 3773- VI іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення. Проте, статтею 26 Закону №3773-VI не визначено підстави для заборони в`їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства, а лише передбачено можливість встановлення такої заборони строком на 3 роки, у випадку прийняття рішення про примусове повернення. Приймаючи рішення про заборону в`їзду терміном на 3 роки, відповідач виходив з того, що [PERSON] був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 та ст. 205 КУпАП, власного житла та близьких родичів не має, тривалий час ухилявся від виїзду з України. Враховуючи тривалість незаконного перебування позивача на території України, відсутність у нього соціальних зв`язків на території України, відсутність місця проживання на території України, відсутність даних про джерело отримання доходів на території України, які надавали йому можливість забезпечувати себе засобами до існування, а також з метою захисту прав та інтересів громадян України, орган міграційної служби обґрунтовано прийняв рішення про заборону в`їзду на територію України [PERSON] . Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вжив усіх заходів для встановлення фактичних обставин справи та дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, не свідчать про невідповідність рішення суду першої інстанції нормам матеріального та процесуального права, а тому апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги. Крім того, колегія суддів зазначає, що інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування. З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують, тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Результат розгляду: denied