Рішення адміністративного суду від 2024-05-21 00:00:00+03

25.10.2023 року представник позивача [PERSON] адвокат Лаєвська М.Л. звернулась до суду з позовом, яким просить: - скасувати рішення Валківського сектору Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області (далі ГУ ДМС в Харківській області) від 16.05.2023 року про примусове повернення громадянки російської федерації [PERSON] \~до країни походження або третьої країни В обґрунтування вимог позивач зазначає, що громадянка російської федерації [PERSON] перебуває у шлюбі з громадянином України - [PERSON] , що був зареєстрований 02.06.2006 року Русько-Тишківською сільською радою Харківського району Харківської області. [PERSON] з 2006 року постійно проживає на території Україні на підставі посвідки на тимчасове проживання, яку кожного року подовжувала. Останній раз посвідка № [NUMBER] була видана 20.10.2021 року ГУ ДМС в Харківській області та діяла до 20.10.2022 року. [PERSON] має двох дітей, які є громадянами України - неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , та повнолітнього [PERSON] , [INFO] 3 2016 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . За два місяця до кінця терміну дії посвідки [PERSON] разом з повнолітнім сином звернулася до ГУ ДМС в Полтавській області, оскільки в Харкові ГУ ДМС припинив свою роботу у зв`язку з активними військовими діями в м. Харкові та Харківській області. В Полтаві позивачку повідомили, що подовження посвідки можливо лише в Харкові, після закінчення війни, запевнили що видворення під час війни не відбудеться і пропущення строку дії посвідки внаслідок бойових дій - не тягне відповідальності. Разом з тим, 16.05.2023 року Валківським сектором ГУ ДМС в Харківській області [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУПАЛ, притягувана сплатила штраф у розмірі 3400 грн. Представник позивача зазначає, що оскаржуване рішення необґрунтовано, винесено без встановлення дійсних обставин, порушує права [PERSON] , оскільки порушення строку подовження терміну перебування в Україні було пов?язано з початком активних бойових дій в м. Харкові, тимчасовим припиненням роботи ГУ ДМС в Харківській області, а також невірною інформацією, що була надана в м. Полтаві. До того ж, позивачка в жодній країні не має зареєстрованого місця проживання, власного житла або права на проживання за будь-якою адресою. На території України проживають її чоловік, неповнолітній син, які є громадянами України. Посадовою особою, якою прийнято рішення, не роз?яснювалось право мати захисника, відсутні дані про повідомлення центру надання правової допомоги, а отже порушено право особи на захист. У відзиві на адміністративний позов відповідач ГУ ДМС в Харківській області, не погоджуючись з вимогами [PERSON] , зазначає, що 16.05.2023 року ГУ ДМС України в Харківській області, в межах своїх повноважень, прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянки рф [PERSON] та встановлено строк до 16.06.2023 року добровільно покинути територію України. 3 текстом оскаржуваного рішення позивачка була ознайомлена в повному обсязі про що свідчать особисті підписи проставлені на останній сторінці рішення, та на третій сторінці рішення вказано, що з вимогами статті 30 Закону України від 22.09.2011 року № 3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі Закон № 3773-VI) щодо видворення в примусовому порядку у разі ухилення від виїзду за межі України у визначений у рішенні строку до 16.06.2023 року ознайомлена. Також відповідач звернув увагу що в графі «перекладач» власноруч позивачкою зазначено, що він «не нужен» та поставлено підпис. Крім того відповідач звернув увагу суду, що позивачка в своїх поясненнях зазначила, що з питань оформлення дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання вона не зверталась. Також нею було зазначено що на даний час припинились законні підстави для перебування в України. Хоча вона має право на отримання документів та може його реалізувати під час наступного законного перебування на території України, але вже після виконання рішення про примусове повернення та виїзду за межі України. Рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 23.02.2024 року відмовлено у задоволенні позову [PERSON] .. Висновок суду вмотивований тим, що до моменту прийняття відповідачем оскаржуваного рішення позивач із заявами про продовження строку тимчасового перебування на території України, визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до відповідних органів не зверталась. Посилання в позовній заяві про звернення [PERSON] до ГУ ДМС в Полтавській області у 2022 році, за два місяці до кінця дії посвідки позивача про отримання посвідки на тимчасове проживання є лише словами позивачки, та не підкріплені доказами. Факт перебування позивача у зареєстрованому шлюбі із громадянином України та наявність у неї дітей які є громадянами України, не є підставою для автоматичного залишення її на території України поза межами встановлених строків. Чинне законодавство не передбачає виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території Україні. Крім того, суд зазначив, що позивач перебуває на території України без законних підстав. У судовому засіданні позивач так і не довела неможливості своєчасно звернутися до органів міграційної служби для документування продовження тимчасового перебування на території України та для отримання посвідки на тимчасове проживання, при цьому не перебуваючи з 20.10.2022 року в полі зору міграційної служби України і взагалі будь яких держаних установ, що могло сприяти протиправній діяльності [PERSON] на території України та наданні будь-якої інформації про обороноздатність України представникам інших країн, чи вчинення дій не на користь України. Звернення ж до держаних установ, після ухвалення рішення про видворення з метою отримання посвідки на тимчасове проживання, суд вважав можливістю ухилитися від відповідальності та видворення, у такий спосіб спробувати легалізуватися на території України. Не погоджуючись із судовим рішенням, в апеляційній скарзі представник позивача [PERSON] адвокат Лаєвська М.Л., посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судове рішення та прийняти нове про задоволення вимог позову. Вимоги апеляційної скарги представник позивач обґрунтовує фактично аналогічними доводами, що наведені нею у позові. У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить залишити її без задоволення, а рішення суду, - без змін. За приписами ст. 268 КАС України у справах, визначених статтями 273 - 277, 280 - 283, 285 - 289 цього Кодексу, щодо подання позовної заяви та про дату, час і місце розгляду справи суд негайно повідомляє відповідача та інших учасників справи шляхом направлення тексту повістки на офіційну електронну адресу, а за її відсутності - кур`єром або за відомими суду номером телефону, факсу, електронною поштою чи іншим технічним засобом зв`язку (ч. 1 ст. 268 КАС України). Учасник справи вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, визначеної частиною першою цієї статті, з моменту направлення такого повідомлення працівником суду, про що останній робить відмітку у матеріалах справи, та (або) з моменту оприлюднення судом на веб-порталі судової влади України відповідної ухвали про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду (ч. 2 ст. 268 КАС України). За даними Єдиного державного реєстру судових рішень, - ухвали Другого апеляційного адміністративного суду від 02.04.2024 року про відкриття апеляційного провадження у справі № 520/30200/23 та про призначення справи до апеляційного розгляду оприлюднені 02.04.2024 року. Неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій (ч. 3 ст. 268 КАС України). Відповідно до ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язкової підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308). Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судове рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а судове рішення на підставі ст. 317 КАС України слід скасувати, з наступних підстав. Судом установлено, що позивач [PERSON] є громадянкою російської федерації. Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , 02.06.2006 року громадянка рф [PERSON] зареєструвала шлюб з громадянином України [PERSON] , про що Русько -Тишківською сільською радою Харківської області зроблено актовий запис № 05 (а.с. 14). [PERSON] є матір`ю [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які є громадянами України. (а.с. 16, 17) Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання Валківської міської ради від 17.01.2022 року, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , з 24.002.2016 року по теперішній час (а.с. 12). 16.05.2023 року Валківським сектором ГУ ДМС України в Харківській області прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, яким [PERSON] зобов`язано покинути територію України не пізніше 16.06.2023 року (а.с. 20-21). Не погоджуючись з висновком суду першої інстанції, колегія суддів зазначає, що ч. \~2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 26 Конституції України визначено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Відповідно до ч. 1 ст. 33 Конституції України, кожному хто на законних підставах перебуває на території України, гарантуються свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно з ч. 2 ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, громадянство, правосуб`єктність громадян, статус іноземців та осіб без громадянства. Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначає та встановлює Закон № 3773-VI. Пунктом 7 ч. 1 ст. 1 Закону № 3773-VI надано визначення поняття іноземця та особи без громадянства, які тимчасово проживають в Україні, як іноземця та особи без громадянства, які отримали посвідку на тимчасове проживання, якщо інше не встановлено законом. В свою чергу, посвідка на тимчасове проживання - це документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні (п. 18 ч. 1 ст. 1 Закону № 3773-VI). Відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 1 Закону № 3773-VI нелегальний мігрант - це, зокрема, іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеною їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України. Частинами першою-третьою ст. 3 Закону № 3773-VI встановлено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини. Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції\~ \~\~та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави. Відповідно до ч. 14 ст. 4 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України, або під час перебування на законних підставах на території України у випадках, зазначених у частинах третій-тринадцятій цієї статті, уклали шлюб з громадянами України та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період до отримання посвідки на постійне проживання чи набуття громадянства України. Згідно з частинами 1 та 3 ст. 9 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку. Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України. Частиною 16 ст. 4 Закону № 3773-VI передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які в`їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в`їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України. Так, відповідно до Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 150 від 15.02.2012 року (далі - Порядок № 150), а саме підпункту 2 пункту 2 встановлено, що іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території: не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС. Відповідно до статті 1 Угоди між Урядом України і Урядом російської федерації про безвізові поїздки громадян України і російської федерації від 16.01.1997 року (далі - Угода) громадяни держави однієї Сторони можуть в`їжджати, виїжджати та пересуватися територією держави іншої Сторони без віз з дотриманням правил перебування, що діють в цій державі, по документах, що посвідчують особу і підтверджують громадянство, зазначених у Додатках до цієї Угоди. Громадяни держави однієї Сторони на основі взаємності звільняються від реєстрації у компетентних органах за місцем їхнього перебування на території держави іншої Сторони, якщо термін такого перебування не перевищує 90 днів з моменту в`їзду на територію держави цієї іншої Сторони, за наявності у них міграційної картки з позначкою органів прикордонного контролю, проставленої при в`їзді на територію держави перебування. Разом з тим, постановою Кабінету Міністрів України № 692 від 17.06.2022 року дію зазначеної Угоди було припинене та запроваджено Україною з 01.07.2022 року візовий режим в`їзду для громадян російської федерації. Відповідно до положень ст. 17 Закону № 3773-VI іноземцю або особі без громадянства, які тимчасово перебувають на території України, може бути продовжено строк перебування в Україні на період існування обґрунтованих підстав для подальшого перебування. Для продовження строку перебування в Україні подаються такі документи, зокрема, заява іноземця або особи без громадянства та приймаючої сторони, які подаються не пізніш як за три робочі дні до закінчення встановленого строку перебування на території України. Частиною 1 ст. 26 Закону № 3773-VI, в свою чергу, передбачено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону № 3773-VI рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. 20.10.2021 року позивачу видано посвідку на тимчасове проживання зі строком дії до 20.10.2022 року. Тобто, [PERSON] зобов`язана була за три робочі дні до закінчення встановленого строку перебування на території України звернутися до відділу міграційної служби з відповідною заявою. І в позовній заяві, і в апеляційній скарзі позивач наголошує, що за два місяця до кінця терміну дії посвідки (серпень 2022 року) [PERSON] разом з повнолітнім сином звернулася до ГУ ДМС в Полтавській області, оскільки в Харкові ГУ ДМС припинив свою роботу у зв`язку з активними військовими діями в м. Харкові та Харківській області. В Полтаві позивачку повідомили, що подовження посвідки можливо лише в Харкові, після закінчення війни, запевнили що видворення під час війни не відбудеться і пропущення строку дії посвідки внаслідок бойових дій - не тягне відповідальності Колегія суддів зауважує, що згідно з ч. 1 ст. 3 Закону України «Про звернення громадян» під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги. Відповідно до частин четвертої, п`ятої ст. 5 Закону України «Про звернення громадян» звернення може бути усним чи письмовим. Усне звернення викладається громадянином на особистому прийомі або за допомогою засобів телефонного зв`язку через визначені контактні центри, телефонні «гарячі лінії» та записується (реєструється) посадовою особою. При цьому\~ усі звернення громадян на особистому прийомі реєструються. Якщо вирішити порушені в усному зверненні питання безпосередньо на особистому прийомі неможливо, воно розглядається у тому ж порядку, що й письмове звернення. Про результати розгляду громадянину повідомляється письмово або усно, за бажанням громадянина (ч. 4 ст. 22 Закону України «Про звернення громадян»). Аналіз наведених положень Закону України «Про звернення громадян» дає підстави вважати, що усне звернення громадян до державних органів, в тому числі до органів Державної міграційної служби України, повинно розглядатися за тією ж самою процедурою реєстрації та розгляду, а також у ті ж самі строки, що й письмове звернення. Управлінням ДМС в Полтавській області повідомлено суд, що відповідно до інформації з Інформаційної підсистеми «Облік іноземців та біженців» Єдиної інформаційно-аналітичної системи управління міграційними процесами за період з 01.08.2022 року по 31.10.2022 року [PERSON] із заявою про обмін посвідки/продовження строку перебування на території України до УДМС не зверталась. Колегія суддів зауважує, що у визначеній інформації відсутні дані щодо усного звернення [PERSON] , на яких вона категорично наполягає. Таким чином, громадянин російської федерації, який звертається з документами для продовження строку перебування в Україні до органу міграційної служби, отримуючи усну відмову в їх прийнятті, опиняється в ситуації правової невизначеності, адже маючи бажання легалізувати своє положення в Україні, в той же час, з огляду на неврегулювання відповідних відносин на законодавчому рівні, останній позбавлений можливості довести свій намір задля уникнення примусового повернення в країну походження або третю країну. Крім того, колегія суддів звертає увагу що при застосуванні до особи процедури примусового повернення/видворення тощо, державні органи (ДМС) зобов`язані перевірити чи не порушуватимуть такі процедури універсального й абсолютного принципу заборони вислання. Така перевірка передбачає оцінку ризику, яка має проводитися ex nunc, тобто станом на момент прийняття рішення та повинна концентруватися на передбачуваних наслідках повернення заявника в країну походження з урахуванням загальної ситуації в цій країні та особистих обставин заявника.\~ \~\~ І лише з`ясувавши наявність визначених ст. 26 Закону № 3773-VI підстав для примусового повернення іноземця або особи без громадянства в країну походження або третю країну, а також в контексті спірних правовідносин особистих обставин заявника, можна визначити співмірність та пропорційність між застосованими до позивача заходами, передбаченими ч. 1 ст. 26 Закону № 3773-VI, та його інтересами і правами, зокрема правом на повагу до приватного і сімейного життя подружжя, гарантованого статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У своїй практиці Європейський суд з прав людини неодноразово робив визначення критерію «необхідності у демократичному суспільстві». Так, при визначенні питання «необхідності у демократичному суспільстві» держави користуються певною свободою розсуду, межі якої залежать від сфери, що вступає в конфлікт з гарантованим правом. ЄСПЛ оцінює пропорційність обмежень, застосованих до права на повагу до сімейного життя, по відношенню до легітимної мети, якої прагнуть досягти сторони при застосуванні таких обмежень. А тому, Суд доходить висновку, що будь-яке непропорційне втручання з боку держави у фундаментальне право передбачене статтею 8 Конвенції не буде вважатися необхідним у демократичному суспільстві. У справі «Беррегаб проти Нідерландів», Європейський суд з прав людини зазначив, що у разі, якщо члени родини мають намір підтримувати зв`язки та якщо їхнє сімейне життя існує, тоді для розірвання зв`язків між батьком/матір`ю та дитиною або для недопущення возз`єднання такої сім`ї держава зобов`язана навести вагомі підстави. [PERSON] , будучи іноземкою, заміжньою за громадянином України з 2006 року, у встановленому чинним законодавством порядку отримала посвідку на тимчасове проживання в Україні, яку продовжувала кожен рік протягом всього часу перебування в Україні, має дітей, які є громадянами України, має зареєстроване місце проживання, має налагоджене приватне та соціальне життя, її видворення не пов`язане із забезпеченням національної безпеки України, оскільки доказів протилежного матеріали справи не містять. Вказані обставини, у своїй сукупності свідчать про те, що при прийнятті оскаржуваного рішення відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не діяв у спосіб, що передбачений законом, оскаржуване рішення прийнято передчасно та без урахування усіх обставин, що мають значення для його прийняття. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31.01.2024 року у справі № 204/10229/22. Оскільки наведені вище обставини залишені судом першої інстанції поза увагою, та цим обставинам не надана належна правова оцінка, колегія суддів, задовольняючи вимоги апеляційної скарги представник позивача [PERSON] адвокат Лаєвська М.Л., скасовує судове рішення та приймає нове про задоволення позовних вимог. Інші доводи учасників справи на висновки колегії суддів не впливають. При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№ 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (№ 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29). За наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення (п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України). Підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права (п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 317 КАС України). На підставі наведеного,

Результат розгляду: granted