Рішення адміністративного суду від 2022-10-27 00:00:00+03

У жовтні 2019 року фізична особа-підприємець [PERSON] (далі - ФО-П [PERSON] ) звернулася до суду з позовом до Головного управління ДПС у Житомирській області (далі - ГУ ДПС у Житомирській області), в якому, з урахуванням поданих уточнень, просила визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 16 вересня 2019 року: №0001083304 в частині збільшення суми грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб на 362449,51 грн та нарахування штрафних санкцій у розмірі 90612,38 грн; №0001133304 в частині збільшення суми грошового зобов`язання з податку на додану вартість на суму 6667 грн та нарахування штрафних санкцій у сумі 3333,50 грн; №0001143304 в частині застосування штрафу за несвоєчасну реєстрацію податкових накладних у сумі 9758 грн; №0001093304, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем "військовий збір" на 37755,15 грн (у тому числі за податковими зобов`язаннями - 30204,12 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) 7551,03 грн); Вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 16 вересня 2019 року №Ф-0001113304 зі сплати єдиного внеску у сумі 224817,95 грн, а також рішення від 16 вересня 2019 року №0001103304 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску у розмірі 31851,60 грн. Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 2 жовтня 2020 року, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 9 лютого 2021 року, позов задоволено. Визнано протиправними та скасовано оскаржувані податкові повідомлення-рішення, вимогу про сплату боргу (недоїмки) та рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування своєчасно не нарахованого єдиного внеску. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС у Житомирській області на користь ФО-П [PERSON] судовий збір у сумі 7673,55 грн. 7 жовтня 2020 року до Житомирського окружного адміністративного суду представником позивача було подано заяву про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 20000 грн та витрат, пов`язаних з переїздом до іншого населеного пункту у розмірі 5149,49 грн. На підтвердження суми понесених витрат на професійну правничу допомогу ФО-П [PERSON] до суду надано: копію Договору про надання професійної правничої допомоги від 21 жовтня 2019 року №б/н; опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом від 7 жовтня 2020 року; акт приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 7 жовтня 2020 року; копію рахунку-фактури від 26 листопада 2019 року №3; копію платіжного доручення від 28 листопада 2019 року №1322; копію квитанції до прибуткового касового ордера від 7 жовтня 2020 року №4; копії фіскальних чеків на придбання пального. Додатковим рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2020 року, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 9 лютого 2021 року, заяву представника позивача про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу та витрат, пов`язаних з переїздом до іншого населеного пункту задоволено частково. Стягнуто за рахунок бюджетних ГУ ДПС у Житомирській області на користь ФО-П [PERSON] витрати на правничу допомогу адвоката у сумі 5000 грн. У задоволенні решти вимог заяви відмовлено. Задовольняючи частково заяву позивача про стягнення на його користь витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції виходив з того, що наявні у матеріалах справи докази підтверджують, що розмір понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу складає 5000 грн. Крім того, за висновками судів, витрати відповідають співвідношенню реальності понесених витрат з розумністю визначення їх розміру, з врахуванням складності справи. Разом з тим, відповідач, на якого покладено обов`язок доказування неспівмірності витрат у разі заперечення щодо розміру останніх, не надав доказів, які б вказували на завищення вартості наданих послуг або на неправомірне їх визначення. Відмовляючи в частині вимог про відшкодування витрат, пов`язаних з переїздом до іншого населеного пункту у розмірі 5149,49 грн, суди попередніх інстанцій виходили з того, що витрати на переїзд можуть бути відшкодовані лише у випадках, коли стороні необхідно було здійснити переїзд до адміністративного суду в інше місто або селище. Розмір витрат визначається вартістю квитків на залізничний, автомобільний, водний, повітряний транспорт або ж підтвердженою вартістю пального, необхідного для переїзду до суду власним автотранспортом. На підтвердження здійснених витрат представник позивача надав тільки фіскальні чеки, однак ним не було подано безпосереднього розрахунку витрат на переїзд з одного до іншого населеного пункту для участі у судовому засіданні, а саме: не надано розрахунку витрат пального з урахуванням відстані між населеними пунктами; норм витрат пального на кілометраж шляху; зв`язку наданих чеків безпосередньо з розглядом справи. Суд зауважив, що без такого розрахунку відсутня можливість перевірити відповідність понесених позивачем витрат на переїзд представника позивача до іншого населеного пункту вартості пального, необхідного для переїзду до суду для участі у судовому засіданні. Крім того, відповідач навів у запереченнях свій розрахунок максимально допустимих витрат на пальне для здійснення переїзду, який не збігається з об`ємом пального, зазначеного позивачем як витрачений. Не погодившись з додатковим рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2020 року та постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 9 лютого 2021 року, ГУ ДПС у Житомирській області подало касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить скасувати зазначені судові рішення першої та апеляційної інстанцій в частині задоволення вимог заяви представника позивача. Касаційна скарга обґрунтована тим, що відповідно до статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) підлягають розподілу лише витрати на правничу допомогу, які вже були понесені та які є деталізованими. З посиланням на постанови Верховного Суду від 20 грудня 2019 року у справі №240/6150/18 та від 11 червня 2020 року №821/227/17 скаржник вважає, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами із наданням, зокрема, розрахунків (калькуляції) вартості правової допомоги, а не лише з визначенням загальної вартості наданої допомоги. Зокрема, скаржник зазначає, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Результат розгляду: denied