Рішення адміністративного суду від 2022-04-12 00:00:00+03

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ 1. В листопаді 2021 року [PERSON] звернувся до Чернівецького окружного адміністративного суду з позовом до Державної судової адміністрації України, Територіального управління Державної судової адміністрації в Чернівецькій області, в якому просив: 1.1. Визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Чернівецькій області щодо нарахування та виплати суддівської винагороди судді Путильського районного суду Чернівецької області [PERSON] за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 року включно із застуванням обмеження, встановленого ст. 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 14.11.2019 №294-ІХ; 1.2. Зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Чернівецькій області здійснити донарахування та виплату суддівської винагороди судді Путильського районного суду Чернівецької області [PERSON] на підставі ч. 2 ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів» в розмірі 79147,21 грн. з утриманням з цієї суми усіх передбачених законом податків та обов`язкових платежів при її виплаті за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 року включно, без застосування обмежень, встановлених ст. 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 14.11.2019 №294-ІХ. КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ 2. Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 28 січня 2022 року адміністративний позов задоволено. 2.1. Визнано протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Чернівецькій області щодо нарахування та виплати суддівської винагороди судді Путильського районного суду Чернівецької області [PERSON] за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 року включно із застуванням обмеження, встановленого ст. 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 14.11.2019 №294-ІХ. 2.2. Зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Чернівецькій області здійснити донарахування та виплату суддівської винагороди судді Путильського районного суду Чернівецької області [PERSON] на підставі ч. 2 ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів» в розмірі 83578,01 грн з утриманням з цієї суми усіх передбачених законом податків та обов`язкових платежів при її виплаті за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 року включно, без застосування обмежень, встановлених ст. 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 14.11.2019 №294-ІХ. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ДОВОДІВ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ 3. Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Чернівецькій області / надалі-апелянт /, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив його скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. 4. В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що Закон України «Про внесення змін до закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 з часу набрання ним законної сили - 18 квітня 2020 року, і до визнання його неконституційним 28 серпня 2020 року був чинним і підлягав застосуванню всіма органами та посадовими особами. Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Чернівецькій області не наділене правом оцінки діючих законів, а зобов`язане їх виконувати. Тому, в період з 18.04.2020 до 27.08.2020 виплата суддівської винагороди здійснювалася з урахуванням обмежень, встановлених Законом №553-ІХ. 5. Апелянт вказує, що виплата суддівської винагороди судді Путильського районного суду Чернівецької області [PERSON] за період з 18.04.2020 року по 27.08.2020 року у розмірі, який перевищував суму обмеження, без належного бюджетного призначення та відповідного кошторису не належать до його повноважень та призведе до нецільового використання бюджетних коштів. ІІ. ВИКЛАД ОБСТАВИН, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ 6. Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що відповідно до Указу Президента України від 24.04.2012 року, №286/2012 «Про призначення суддів» [PERSON] призначено строком на п`ять років на посаду судді Путильського районного суду Чернівецької області (а.с.11-12). 7. Наказом в.о. голови Путильського районного суду Чернівецької області від 29.05.2012 року, №4-к «Про зарахування в штат Путильського районного суду Чернівецької області на посаду судді [PERSON] », позивача зараховано до штату суду на посаду судді з 29.05.2012 року стоком на 5 років (а.с.13). 8. Указом Президента України від 07.09.2018 року, №271/2018 "Про призначення суддів" [PERSON] призначено на посаду судді Путильського районного суду Чернівецької області (а.с.14-15). 9. Наказом в.о. голови Путильського районного суду Чернівецької області від 02.01.2020 року, №1-к «Про встановлення розмірів щомісячної процентної надбавки за вислугу років судді Путильського районного суду» позивачу встановлено з 01.01.2020 року щомісячну надбавку за вислугу років у розмірі 30% посадового окладу (а.с.16). 10. У матеріалах справи наявні розрахункові листи [PERSON] щодо оплати його праці (розрахунок суддівської винагороди) за квітень-серпень 2020 року, в яких зазначено: квітень - "Допл. до окладу/пе 10 мзп - 13237,33" (а.с.17); травень - "Допл. до окладу/пе 10 мзп - 22278,01» (а.с.18); червень - "Допл. до окладу/пе 10 мзп - 26685,10" (а.с.19); липень - "Допл. до окладу/пе 10 мзп- 19640,17» (а.с.20); серпень - "Допл. до окладу/пе 10 мзп - 1737,40" (а.с.21). ІІІ. ДОВОДИ СТОРІН 11. Позивач зазначає, що рішенням Конституційного Суду України від 28.08.2020 №10-р/2020 визнані неконституційними окремі положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14.11.2019 зі змінами, Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020, в тому числі щодо обмежень розміру суддівської винагороди. Ці окремі положення зазначених законів втратили чинність з 28.08.2020. Зменшення розміру суддівської винагороди призвело до порушення права позивача на отримання суддівської винагороди. 12. Доводи апелянта зазначені в пунктах 3-5 цієї постанови. 13. Державна судова адміністрація України вказує, що відповідно до статті 148 Закону №1402 ДСА України здійснює функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо забезпечення діяльності судів (крім Верховного Суду та вищих спеціалізованих судів), Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони, ДСА України та її територіальних управлінь. Отже, розпорядником коштів нижчого рівня для місцевих судів Чернівецької області є Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Чернівецькій області. На 2020 рік для судів місцевих судів Чернівецької області за КЕКВ 2111 «Заробітна плата» було передбачено 111299,9 тис. грн. ІV. ДЖЕРЕЛА ПРАВА ТА АКТИ ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ 14. Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 15. Відповідно до частини першої статті 135 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" від 02.06.2016 № 1402-VIII (далі - Закон № 1402-VIII), суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. 16. Згідно з частиною другою статті 135 Закону № 1402-VIII, суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці. 17. Пунктом 1 частини третьої статті 135 Закону № 1402-VIII, встановлено базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. 18. Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 135 Закону № 1402-VIII, до базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються такі регіональні коефіцієнти: 1) 1,1 якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб; 2) 1,2 якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше п`ятсот тисяч осіб; 3) 1,25 якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб. 19. Суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків; більше 5 років - 20 відсотків; більше 10 років - 30 відсотків; більше 15 років - 40 відсотків; більше 20 років - 50 відсотків; більше 25 років - 60 відсотків; більше 30 років - 70 відсотків; більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу. 20. Суддям виплачується щомісячна доплата за роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці, у розмірі залежно від ступеня секретності інформації: відомості та їх носії, що мають ступінь секретності "Цілком таємно", - 10 відсотків посадового окладу судді відповідного суду; відомості та їх носії, що мають ступінь секретності "Таємно", - 5 відсотків посадового окладу судді відповідного суду (ч. 8 ст. 135 Закону №1402-VIII). 21. Відповідно до частини дев`ятої статті 135 Закону № 1402-VIII, обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків. 22. У рішенні від 08.04.2016 № 4-рп/2016 у справі № 1-8/2016 Конституційний Суд України зазначив, що конституційний принцип незалежності суддів забезпечує важливу роль судової влади в механізмі захисту прав і свобод людини і громадянина та є запорукою реалізації права на судовий захист, передбаченого частиною першою статті 55 Основного Закону України; положення Конституції України стосовно незалежності суддів, яка є невід`ємним елементом статусу суддів та їх професійної діяльності, пов`язані з принципом поділу державної влади та обумовлені необхідністю забезпечувати основи конституційного ладу й права людини, гарантувати самостійність і незалежність судової влади; гарантії незалежності суддів як необхідні умови здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом встановлені у базових законах з питань судоустрою, судочинства, статусу суддів, мають конституційний зміст і разом з визначеними Основним Законом України складають єдину систему гарантій незалежності суддів та повинні бути реально забезпечені. 23. Однією з гарантій незалежності суддів є їх належне матеріальне та соціальне забезпечення, зокрема, надання суддям за рахунок держави суддівської винагороди. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності суддів. 24. У рішенні від 03.06.2013 № 3-рп/2013 у справі №1-2/2013, Конституційний Суд України зазначив, що будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя та права людини і громадянина на захист прав і свобод незалежним судом, оскільки призводить до обмеження можливостей реалізації цього конституційного права, а отже, суперечить частині першій статті 55 Конституції України. 25. Рішенням від 04.12.2018 № 11-р/2018 у справі №1-7/2018 (4062/15) Конституційний Суд України визначив, що обов`язок держави щодо забезпечення фінансування та належних умов для функціонування судів і діяльності суддів, закріплений у статті 130 Конституції України, є однією з конституційних гарантій незалежності суддів. Системний аналіз положень Конституції України свідчить про те, що ними встановлено обов`язок держави забезпечити належні умови праці та фінансування для суддів, а отже, сформувати та законодавчо закріпити таку систему фінансування, в тому числі розмір винагороди суддів, яка гарантуватиме їх незалежність. 26. Така позиція Конституційного Суду України узгоджується з приписами Європейської хартії щодо статусу суддів від 10 липня 1998 року, у підпункті 6.1 пункту 6 якої зазначено, що суддям, які здійснюють суддівські функції на професійній основі, надається винагорода, рівень якої встановлюється з тим, щоб захистити їх від тиску, спрямованого на здійснення впливу на їх рішення, а ще загальніше на їх поведінку в рамках здійснення правосуддя, тим самим підриваючи їх незалежність і безсторонність. Зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що, у свою чергу, є посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому. V. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ 27. Вирішуючи питання обґрунтованості апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого. 28. Предметом спору є те, що позивач в період з 18.04.2020 року по 27.08.2020 року недоотримав суддівської винагороди, що зокрема слідує з розрахункових листів (а.с.17-21) та заяв по суті, у зв`язку із застосуванням до нього обмеження передбаченого статтею 29 Закону №294 (в редакції Закону №553). 29. З 30.09.2016 року набрали чинності зміни, внесені до Конституції України згідно із Законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)" (далі - Закон № 1401). 30. Цим Законом, з-поміж іншого, статтю 130 Конституції України викладено в новій редакції, текст якої наведено в пункті 4.2 цього рішення. У контексті спірних правовідносин потрібно наголосити, що Конституція України у редакції Закону №1401 вперше містить положення, які закріплюють спосіб визначення розміру суддівської винагороди, а саме, що "розмір винагороди встановлюється законом про судоустрій". 31. З цією конституційною нормою співвідносяться норми частини першої статті 135 Закону №1402, які у поєднанні (системному зв`язку) дають чітке розуміння, що єдиним нормативно-правовим актом, яким повинен і може визначатися розмір суддівської винагороди є закон про судоустрій. 32. Отже, аналізуючи наведене, слід прийти до висновку, що Закон №1402 є спеціальним для правовідносин щодо врегулювання розміру суддівської винагороди, і з врахуванням доктринальних правил подолання змістових колізій, збігу темпоральної та змістовної колізій, збігу ієрархічної та змістовної колізій пріоритет зазвичай віддається спеціальній нормі. 33. Наведене правозастосування суду відповідає висновку щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду від 03.03.2021 року, справа №340/1916/20 (адміністративне провадження №К/9901/369/21), згідно якого: "Наявність в Конституції України згаданої норми дає підстави для висновку, що для цієї групи правовідносин у сфері організації судової влади (йдеться про суддівську винагороду) закон про судоустрій є спеціальним законом, відповідно він має пріоритет над іншими нормативно-правовими актами не лише змістовний, але й певною мірою ієрархічний. Щодо останнього, то мається на увазі те, що позаяк Конституція України, відповідно до її статті 8, має найвищу юридичну силу, наявність в її тексті прямої вказівки на спосіб визначення суддівської винагороди слугує безапеляційним способом подолання будь-яких протиріч у правовому регулюванні правовідносин на кшталт тих, з яких виник цей спір, на користь спеціального закону (про судоустрій). Додамо також, що норми Конституції України є нормами прямої дії, а отже, при вирішенні спору суд може застосовувати їх безпосередньо, особливо тоді, коли закон чи інший нормативно-правовий акт їм суперечить (частина четверта статті 7 КАС України) (пункт 53). 34. Розмір суддівської винагороди визначено у статті 135 Закону № 1402-VIII, який з огляду як на свою назву, так і сферу правового регулювання (означену в преамбулі) є законом про судоустрій в значенні частини другої статті 130 Конституції України (пункт 54)." 35. З матеріалів справи встановлено, що Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Чернівецькій області обмежило виплату суддівської винагороди [PERSON] за період з 18.04.2020 року по 27.08.2020 року відповідно до статті 29 Закону №294 (в редакції Закону №553), зміст якої наведений в пункті 4.9 цього рішення. 36. З даного приводу суд вважає за необхідним навести наступний висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду від 03.03.2021 року, справа №340/1916/20 (адміністративне провадження №К/9901/369/21), а саме: " 56. Щодо Закону №553-ІХ (яким внесено зміни до Закону №294-ІХ, зокрема доповнено його статтею 29 (пункт 10 розділу І Закону № 553-ІХ), на який покликається відповідач у спірному Наказі (який позивач, водночас, трактує як правову підставу для обмеження виплати йому суддівської винагороди), то у вимірі наведених вище міркувань та правового регулювання спірних відносин колегія суддів зазначає, що цей Закон, позаяк він не є законом про судоустрій, ним чи іншим законом не вносилися зміни до Закону №1402-VIII (стосовно розміру суддівської винагороди), не може встановлювати розміру винагороди судді. Розбіжність між нормами (різних) законів щодо регулювання одних правовідносин (розміру суддівської винагороди), яка виникла у зв`язку з набранням чинності Законом №553-ІХ, має вирішуватися на користь Закону № 1402-VIII. 37. Нормотворчі колізії є непоодиноким явищем всередині системи права, тому якщо усе ж склалася ситуація із суперечливим правовим регулюванням, як-от як у цій справі, її вирішення, на думку колегії суддів, має ґрунтуватися на підході, відповідно до якого перевагу у застосуванні має спеціальна правова норма, якщо її видання передбачено актом вищої юридичної сили. 38. У цьому зв`язку колегія суддів, у доповнення до написаного вище, вважає за потрібне зазначити, що для спірних правовідносин спеціальними є норми статті 135 Закону № 1402-VIII, які попри те, що в часі цей закон прийнятий раніше, мають пріоритет стосовно пізніших положень Закону № 294-ІХ (у редакції Закону № 553-ІХ). Ще раз підкреслюємо, що Основний Закон України має найвищу юридичну силу, тож "спеціальність" Закону № 1402-VIII, зокрема його статті 135, що спирається передусім на конституційні положення частини другої статті 130 і є своєрідним її "продовженням", у цьому випадку безапеляційно долає доктринальний принцип подолання колізії правових норм, за яким наступний закон з того самого питання скасовує дію попереднього (попередніх). 39. Зауважимо також, що Закон № 294-ІХ (у редакції Закону № 553-ІХ) має іншу сферу регулювання. Вимоги щодо його змісту містяться в частині другій статті 95 Конституції України та деталізовані у БК України. Цей закон (про державний бюджет) не повинен містити інакшого чи додаткового правового регулювання правовідносин, що охоплюються предметом регулювання інших законів України, особливо тієї сфери суспільних відносин, для яких діють спеціальні (виняткові) норми. Конституція України не надає закону про Державний бюджет України вищої юридичної сили стосовно інших законів." 40. Аналізуючи наведене у своїй сукупності, слід прийти до висновку, що Закон №294 (в редакції Закону №553) не може змінювати правове врегулювання виплати суддівської винагороди, яке визначене Законом №1402, оскільки не є спеціальний законом в царині цих правовідносин. 41. Колегія суддів звертає увагу на те, що зміни до Закону №1402 в частині, яка регламентує розмір суддівської винагороди у досліджуваний період (з травня по серпень 2020 року) не вносились, тож законних підстав для обмеження її виплати (десятьма мінімальними заробітними платами) не було. 42. Подібні юридичні позиції були сформовані Конституційним Судом України у рішеннях від 09.07.2007 року № 6-рп/2007 (справа про соціальні гарантії громадян) та від 22.05.2008 року № 10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України), які суд враховує у цій справі. 43. Таким чином, узагальнюючи викладене, слід прийти до висновку, що обмеження виплати позивачу, починаючи з 18.04.2020 року по 27.08.2020 року, суддівської винагороди (розміром, що не перевищує десять мінімальних заробітних плат) на підставі статті 29 Закону № 294 (зі змінами, внесеними Законом №553; у редакції, яка діяла в період існування обмеження щодо виплати суддівської винагороди) було неправомірним, на що також у своїй постанові від 03.03.2021 року, справа №340/1916/20 (адміністративне провадження №К/9901/369/21) звертав увагу Верховний Суд. 44. Апелянт зазначає, що обмеження здійснювалось відповідно до статті 29 Закону №294 (зі змінами, внесеними Законом №553; у редакції, яка діяла в період існування обмеження щодо виплати суддівської винагороди), а отже апелянт діяв протиправно, внаслідок чого було порушено права [PERSON] на отримання суддівської винагороди у розмірі визначеному Законом №1402. 45. Оцінюючи обґрунтування позиції апелянта по справі, згідно якої Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Чернівецькій області є розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня та не мало правових підстав для виплати суддівської винагороди без застосування обмежень, встановлених статтею 29 Закону №294 (зі змінами, внесеними Законом №553; у редакції, яка діяла в період існування обмеження щодо виплати суддівської винагороди), а також тим, що прийняття Конституційним Судом України рішення від 28.08.2020 року, №10-р/2020 не є підставою для нарахування та виплати позивачу недорахованої суддівської винагороди відповідно до статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" з 18.04.2020 року по 27.08.2020 року, так як зазначене рішення не поширюється на правовідносини, які виникли до дня його ухвалення Конституційним Судом України, суд звертає увагу, що неправомірним у цій справі стало саме те, що відповідач при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди керувався не спеціальним Законом №1402, а Законом №294, який за правилами подолання колізій в законодавстві не підлягав застосуванню у цих правовідносинах, про що йшлося вище. 46. Наявність рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020 року, №10-р/2020 не вплинуло у даному разі на право позивача на отримання суддівської винагороди в період з 18.07.2020 року по 27.08.2020 року відповідно до Закону №1402. Це рішення Конституційного Суду України постфактум констатувало неконституційність застосованих до позивача норм щодо обмеження суддівської винагороди, однак його відсутність не спростовувало викладене вище правозастосування щодо виплати суддівської винагороди. 47. Отже, апелянт зобов`язаний був при визначенні розміру суддівської винагороди [PERSON] у період з 18.04.2020 року по 27.08.2020 року діяти відповідно до Закону №1402, а не статті 29 Закону №294 (в редакції Закону №553), не залежно від наявності рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020 року, №10-р/2020. 48. Наведене правозастосування відповідає висновкам щодо застосування права, які наведені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 року, справа №917/1739/17, від 26.06.2019 року справа №587/430/16-ц, від 12.06.2019 року справа №487/10128/14-ц, від 11.09.2019 року, справа №487/10132/14-ц, від 04.09.2019 року, справа №265/6582/16-ц. 49. Апелянт зазначає, що обмеження суддівської винагороди [PERSON] здійснювалось відповідно до статті 29 Закону №294 (зі змінами, внесеними Законом №553; у редакції, яка діяла в період існування обмеження щодо виплати суддівської винагороди). Окрім цього, як встановлено в пункті 3.5. цього рішення, в розрахункових листках суддівської винагороди [PERSON] наявна інформація щодо мінусування сум суддівської винагороди у період з квітня по серпень 2020 року, що пов`язане з встановленням обмеження Законом №553 (наведене слідує з напису " 10 мзп" та знаку "-" після нього перед числом). 50. Водночас як вірно встановив суд першої інстанції, що відповідно до частини 4 статті 148 Закону №1402 функції розпорядника бюджетних коштів щодо Путильського районного суду Чернівецької області здійснює Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Чернівецькій області, а отже воно зобов`язане здійснювати нарахування та виплату суддівської винагороди [PERSON] . 51. Апелянт, будучи розпорядником коштів нижчого рівня, відповідно до положень частини 1 статті 51 Бюджетного кодексу зобов`язаний був здійснювати фактичні видатки на виплату суддівської винагороди [PERSON] відповідно до положень Закону №1402, в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисом, як то передбачає стаття 48 Бюджетного кодексу. 52. Судом проаналізовано зміст додатків до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" (із врахуванням внесених змін), внаслідок чого встановлено, що розмір витрат на оплату праці в Путильському районному суді Чернівецької області, як по загальному, так і по спеціальному фондах, у зв`язку із прийняттям Закону №553, не зменшувався. Доказів затвердження нового кошторису по установі, якими зменшено розмір оплати праці, відповідач суду не надав. 53. У даному разі мало місце не недофінансування установи у зв`язку з веденням обмеження щодо розміру суддівської винагороди, а дії відповідача, спрямовані на такі обмеження на виконання положень статті 29 Закону №294 (в редакції Закону №553). 54. Водночас суд звертає увагу, що в межах затверджених кошторисів на 2020 рік, Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Чернівецькій області оплачувало відпускні та надавало допомогу на оздоровлення суддям у період з 18.04.2020 року по 27.08.2020 року (що є загальновідомим фактом, визнається відповідачем у відзиві та видно з розрахункових листів), розмір яких перевищував 10 розмірів мінімальної заробітної плати. 55. Отже, саме апелянтпорушив право позивача на отримання у період з 18.04.2020 року по 27.08.2020 року належного розміру суддівської винагороди, відповідно до Закону №1402, а тому він зобов`язаний виплатити [PERSON] недоотриманні суми суддівської винагороди, які протиправно було не виплачені йому на підставі статті 29 Закону №294 (в редакції Закону №553). 56. Також апелянт зазначає, що "… розрахункові листки у повному обсязі містять інформацію про розмір нарахованої Позивачу суддівської винагороди, в тому числі з урахуванням застосованих обмежень щодо суддівської винагороди згідно ст.29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік"" (а.с.30 зворотній бік, останній абзац). 57. Судом досліджено зміст розрахункових листків (а.с.17-21), внаслідок чого встановлено, що [PERSON] нараховано, однак недоплачено суддівської винагороди у зв`язку з обмеженням на підставі статті 29 Закону №294 (в редакції Закону №553) у квітні 2020 року 13237,33 грн (а.с.17), у травень 2020 року 22278,01 грн (а.с.18), у червні 2020 року 26685,10 грн, (а.с.19), у липні 2020 року 19640,17 грн (а.с.20), у серпні 2020 року 1737,40 грн (а.с.21). Загальний розмір заборгованості складає 83578,01 грн. 58. Згідно із частиною 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, а відповідно до пунктів 3,6 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю. 59. З урахуванням наведеного, з метою забезпечення ефективного судового захисту порушеного права, та унеможливлення породження нових публічно-правових спорів у цих правовідносинах між тими самими сторонами, з тих самих підстав та того самого предмету, суд вважає за необхідним вийти за межі позовних вимог та зобов`язати відповідача -1 нарахувати та виплатити на користь позивача суддівську винагороду за період з 18.04.2020 року по 27.08.2020 року, відповідно до Закону №1402, яка обмежувалась на підставі статті 29 Закону №294 (в редакції Закону №553), в розмірі 83578,01 грн. 60. При цьому суд звертає увагу, що виплата цих коштів має відбутись відповідно до процедури визначеної законами України, яка унеможливлює блокування діяльності суду. 61. Зокрема, виходячи з аналізу норм чинного законодавства України, а саме Бюджетного кодексу, Порядку та Закону №4901, якщо виконання рішення суду неможливе через відсутність бюджетних призначень чи асигнувань на цю мету, а здійснення виплати нарахованих грошових коштів за рішенням суду можливе лише шляхом списання (стягнення) коштів з рахунків державного органу - боржника, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень, таке списання коштів здійснюється за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. 62. Беручи до уваги ту обставину, що позивачем у даній справі є діючий суддя, і у разі відсутності у Територіального управління Державної судової адміністрації України в Чернівецькій області відповідних бюджетних призначень, Державна казначейська служба України повинна здійснити списання за рахунок коштів передбачених бюджетною програмою КПКВ 0501150 "Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апарату судів" на підставі Закону №4901 та відповідно до Порядку. 63. Однак процедурі стягнення коштів, має передувати їх нарахування в поточному бюджетному році, оскільки минулий бюджетний рік закритий без реєстрації заборгованості з виплати суддівської винагороди суддям загальних місцевих судів Чернівецької області. 64. Водночас суд звертає увагу, що Державна судова адміністрація України та Державна казначейська служба України є установами, які можуть бути залучені до процесу виконання цього рішення в силу природи бюджетного законодавства. 65. Наведене правозастосування суду, відповідає висновку щодо застосування права, який наведений у постанові Верховного Суду від 07.10.2020 року, справа №822/743/16 (адміністративне провадження №К/9901/11040/18). 66. Тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Чернівецькій області, є належним відповідачем у цій справі, оскільки саме ним порушено право позивача на належну суддівську винагороду, внаслідок помилкового застосування Закону №553, а тому саме воно зобов`язане нарахувати та виплати кошти [PERSON] . 67. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 28 січня 2022 року. VІ. ВИСНОВКИ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ. 68. Згідно зі ст.90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 69. Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 70. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 71. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. 72. Зазначеним вимогам закону судове рішення відповідає. 73. Переглянувши судове рішення в межах апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, Апеляційний Суд дійшов висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення, суд першої інстанції не допустив неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які б були б підставою для скасування судового рішення, а тому апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Чернівецькій області слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Результат розгляду: denied