Рішення адміністративного суду від 2023-02-16 00:00:00+02

У вересні 2022 року представник [PERSON] - Райзман О.Я. звернувся в суд із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (далі - ГУ ПФУ, пенсійний орган, відповідач), в якому просив визнати протиправним рішення ГУ ПФУ №16455/3-1300-21 від 11.07.2022 про відмову в перерахунку та поновленні виплати їй пенсії, зобов`язати з 11.07.2022 відновити їй виплату пенсії за віком, починаючи з 01.11.2009 з її одночасним перерахунком та індексацією на загальних підставах, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 (далі - Закон №1058-IV) з урахуванням пенсійної реформи України та змін у пенсійному законодавстві, як непрацюючому пенсіонеру та дитині війни, із застосуванням усіх підвищень, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України на момент поновлення виплати пенсії, на підставі документів, які перебувають у пенсійній справі, не нижчій за мінімальну пенсію у розмірі мінімуму для осіб, які втратили працездатність, компенсацію втрати частини доходів за затримку виплати пенсії за період з 01.11.2009 по день фактичної виплати заборгованості з пенсії, одним платежем, на визначений позивачем банківський рахунок, згідно із заявою, поданою її представником за довіреністю, відповідно до п.1 ч 2 ст.371 КАС України допустити негайне виконання рішення суду у повному обсязі заявлених позовних вимог шляхом стягнення одним платежем усієї суми боргу, починаючи з 01.11.2009 по день фактичної виплати та зобов`язати відповідача у 14-денний строк подати до суду звіт про виконання судового рішення, зверненого до негайного виконання. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 04.11.2022 позовні вимоги були задоволені частково. Визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФУ №16455/З-1300-21 від 11.07.2022 про відмову у поновленні пенсії за віком відповідно до Закону №1058-IV та зобов`язано пенсійний орган поновити [PERSON] виплату пенсії за віком з 01.11.2009. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, сторони подали апеляційні скарги. В обґрунтування доводів апеляційної скарги представник позивачки [PERSON] зазначає, що відповідач рішенням №16455/3-1300-21 від 11.07.2022 протиправно відмовив позивачці у поновленні виплати пенсії з мотивів, які суперечать нормам Конституції України, міжнародного права та чинного пенсійного законодавства. В обґрунтування доводів апеляційної скарги ГУ ПФУ зазначає, що відповідно до пункту 1.5 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону №1058-IV, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25.11.2005, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за №1566/11846 (далі - Порядок №22-1) (в редакції, чинній на дату звернення) заява, зокрема, про поновлення виплати пенсії подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії. Пунктом 2.9 Порядку №22-1 передбачено, що особа, яка звертається за пенсією повинна пред`явити паспорт або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік. Відповідач зауважує, що позивачу неодноразово було роз`яснено, що для поновлення виплати пенсії необхідно особисто звернутися до відділу обслуговування громадян з усіма необхідними документами. Крім того, стверджує, що під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому випадку, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. На сьогодні міжнародного договору між Україною та Ізраїлем щодо виплати пенсії не існує. Сторони не скористалися правом подачі відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк. Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу відповідача слід залишити без задоволення, апеляційну скаргу позивачки слід задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції змінити, виходячи з наступного З матеріалів справи видно, що 26.10.2021 позивачка подала заяву про призначення/перерахунок пенсії до ГУ ПФУ, в якій просила перерахувати, поновити з 07.10.2009 їй пенсію за віком. До заяви було додані наступні документи: - паспорт громадянина України для виїзду за кордон [NUMBER] , - довідка про реєстраційний номер облікової картки платника податків, - трудова книжка, - довідка з єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, - нотаріально апостильована довіреність на представника, - довідка з місця проживання в Україні до виїзду на ПМЖ, - пенсійне посвідчення, - заява про призначення пенсії, -заява про виплату пенсії на банківський рахунок, - лист про подачу заяви про призначення пенсії за віком, у якому позивач просила: прийняти заяву про перерахунок та відновлення виплати пенсії з необхідними документами, провести засвідчення відповідності копій документів, що додаються їх оригіналах, винести в термін до 10 днів рішення про перерахунок та відновлення пенсії за віком, починаючи з 07.10.2009. Відповідно до Закону №1058-IV, з індексацією і компенсацією втрати доходу за затримку виплати пенсії, виплачувати пенсію на вказаний банківський рахунок; надати заявнику виписку з розпорядження про перерахунок пенсії за віком, з інформацією про періоди страхового стажу та заробітної плати (доходу), які враховані при розрахунку пенсії, з посиланням на нормативні акти; рішення з випискою направити в установлений термін за адресою представника заявника, копію - на адресу електронної пошти [INFO] 22.11.2021 ГУ ПФУ надіслало позивачці лист №17172-16455/З-55/8-1300/21, у якому повідомило, що відсутні будь-які правові підстави для поновлення виплати пенсії за віком позивачці. Зазначило, що для поновлення виплати пенсії [PERSON] , слід особисто звернутися до відділу обслуговування громадян (сервісного центру) із заявою та паспортом або іншим документом, що посвідчує особу, місце проживання (реєстрації). У листопаді 2021 року позивачка звернулася до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до ГУ ПФУ, в якому просила визнати протиправною бездіяльність ГУ ПФУ щодо відмови у проведенні перерахунку та поновлення виплати їй пенсії, зобов`язати ГУ ПФУ здійснити на загальних підставах перерахунок їй пенсії за віком, починаючи з 07.10.2009, відповідно до Закону України №1058-ІV, як непрацюючому пенсіонерові та дитині війни, на підставі документів, які перебувають у пенсійній справі, із застосуванням усіх підвищень, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України на момент поновлення виплати пенсії, не менше мінімальної пенсії у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, з проведенням на загальних підставах, без обмеження часом, індексації та масових перерахунків пенсії у 2017 - 2021 роках і надалі, відповідно до пенсійної реформи України, з урахуванням наступних змін у пенсійному законодавстві; відновити та виплачувати їйпенсію за віком, починаючи з 07.10.2009 відповідно до Закону №1058-ІV, як непрацюючому пенсіонеру та дитині війни, з виплатою заборгованості з пенсії одним платежем за період з 07.10.2009 на день фактичної виплати пенсії, на визначений позивачем банківський рахунок, виплатити їй компенсацію втрати частини доходів за затримку виплати пенсії за період з 07.10.2009 по день фактичної виплати заборгованості з пенсії, одним платежем, встановити спосіб виконання судового рішення шляхом виплати пенсії на визначений нею банківський рахунок, згідно із заявою, поданою представником позивача за довіреністю. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 03.02.2022 по справі №380/22527/21, залишеного без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26.04.2022, у задоволенні позову [PERSON] до ГУ ПФУ про визнання протиправними дій та зобов`язання до вчинення дій відмовлено повністю. Постановою Верховного Суду від 04.07.2022 касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 03.02.2022 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26.04.2022 скасовано та ухвалено нове, яким позов [PERSON] до ГУ ПФУ про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково. Визнано протиправною відмову ГУ ПФУ у розгляді заяви представника [PERSON] - Райзмана О.Я. від 26.10.2021 про поновлення виплати пенсії за віком, зобов`язано ГУ ПФУ розглянути заяву представника [PERSON] - Райзмана О.Я. від 26.10.2021 про поновлення виплати пенсії за віком. В іншій частині позовних вимог відмовлено. На виконання постанови Верховного Суду від 04.07.2022 по справі №380/22572/21 ГУ ПФУ розглянуто заяву представника позивачки та прийнято рішення №16455/З-1300-21 від 11.07.2022, яким відмовлено у поновленні пенсії [PERSON] , оскільки нею не дотримано встановленого Порядку №22-1 звернення за поновленням пенсії, зокрема, представником не подано належного посвідчення особи (копія першої сторінки паспорта громадянина України для виїзду за кордон серії [NUMBER] не є відповідним підтвердженням ні громадянства України, ні його віку та не є належним документом, що посвідчує особу, яка звернулася за поновленням виплати пенсії). Вважаючи протиправним оспорюване рішення, [PERSON] звернулась з даним позовом. Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що заява позивачки подана до органу Пенсійного фонду України належним представником, позивачем до заяви надано належне посвідчення особи у розумінні норми п.2.9 Порядку 22-1, а отже позивачем дотримано вищезазначений порядок в частині надання документу, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік. Відповідач не надав до суду достатньо належних та допустимих доказів на підтвердження правомірності прийнятого рішення №16455/З-1300-21 від 11.07.2022. Щодо решти позовних вимог суд дійшов висновку про їх необгрунтованість. Колегія суддів частково погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного. Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень. Статтею 1 Закону №1058-IV визначено, що пенсія - це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону №1058 виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом. Статтею 51 Закону №1058 передбачено, що у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Рішенням Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону №1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону №1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Як зазначено в пункті 3.3. цього Рішення, оспорюваними нормами Закону №1058-IV держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій, право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами. У рішенні ЄСПЛ від 07.11.2013 у справі «Пічкур проти України» (заява №10441/06, пункти 41-43, 52) Суд акцентував увагу на тому, що: якщо в Договірній державі є чинне законодавство, яким передбачено право на соціальні виплати, обумовлені або не обумовлені попередньою сплатою внесків, це законодавство має вважатися таким, що породжує майновий інтерес, який підпадає під дію статті 1 Першого протоколу, для осіб, що відповідають вимогам такого законодавства; хоча Перший протокол не включає в себе право на отримання будь-яких видів виплат з соціального страхування, якщо держава вирішує створити механізм соціальних виплат, вона повинна зробити це у спосіб, що відповідає статті 14 […]; сторони провадження не оскаржували того, що якби заявник продовжив проживати на території України, він і надалі б отримував пенсію; із цього випливає, що інтереси заявника належать до сфери застосування статті 1 Першого протоколу та права на майно, яке вона гарантує; Судом встановлено, що Уряд не надав ніякого обґрунтування позбавлення заявника його пенсії лише через те, що він проживав за кордоном; ані рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року не вказує на те, що національні органи наводили відповідні причини для виправдання відмінності у ставленні, на яку заявник скаржився, ані Уряд під час провадження в Суді не навів жодних таких обґрунтувань. У пункті 53 цього рішення також наголошено, що Суд неодноразово повторював, що Конвенція є живим інструментом, який повинен тлумачитися «з огляду на умови сьогодення» (див. рішення ЄСПЛ від 25.04.1978 у справі «Тайрер проти Сполученого Королівства» (Tyrer v. the United Kingdom), пункт 31, Series A №26), а підвищення мобільності населення, більш високі рівні міжнародного співробітництва та інтеграції, а також розвиток банківського обслуговування та інформаційних технологій більше не виправдовують здебільшого технічних обмежень щодо осіб, які отримують соціальні виплати, проживаючи за кордоном, що могли вважатися розумними на початку 1950-х років. Відповідно до частин першої та другої статті 46 Закону №1058-IV, нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії. Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Згідно ч.2 ст„49 Закону №1058-IV, поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому статтею 46 цього Закону. Таким чином, право особи на отримання пенсії, як складова частина права на соціальний захист, є її конституційним правом. З 07.10.2009 виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону №1058. Із цього часу орган Пенсійного фонду має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон. Пенсія за віком призначається конкретній особі на підставі наявного страхового стажу та розміру заробітної плати, яку вона отримувала, та відповідно до відрахувань до спеціального фонду. При цьому, пенсія за віком призначається особі один раз та виплачується державою протягом всього життя пенсіонера, крім виняткових випадків, що можуть бути встановлені законом. Водночас пенсія стає «нарахованою» в момент призначення пенсії і залишається такою («нарахованою») до її чергової зміни. У свою чергу, спеціальне законодавство у сфері соціального захисту, а саме стаття 46 Закону №1058-IV визначає, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Аналіз зазначених положень статті 46 Закону №1058-IV свідчить про те, що в Україні не існувало та не існує на сьогодні жодного строкового обмеження стосовно виплати пенсії у визначеному законодавством розмірі за минулий час, яку особа не отримувала з вини держави в особі її компетентних органів. Відповідно до пункту 3 резолютивної частини Рішення №25-рп/2009 від 07.10.2009 Конституційний Суд України звернув увагу Верховної Ради України на необхідність приведення у відповідність до Конституції України (254к/96-ВР) положень інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, а також прийняття закону про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними. З метою забезпечення правової визначеності Конституційний Суд України у своєму рішенні звернув увагу Верховної Ради України на необхідність внесення відповідних змін до законодавства, які до цього часу не були внесені. Водночас відсутність чіткого законодавчого механізму щодо відновлення виплати пенсій особам, які виїхали на постійне проживання за межі України, призвело до ситуації, за якої громадяни України були позбавлені можливості отримувати належні їм пенсійні виплати, або створювалися умови за яких пенсіонерам, які проживають за межами України, для отримання належних їм пенсійних виплат необхідно було докласти значних зусиль, зокрема, звертатись до суду. Невиконання державою покладених на неї обов`язків щодо соціального забезпечення та захисту громадян породжує масові звернення до суду з позовами про визнання неправомірними дій органів пенсійного фонду, що, серед іншого, підриває довіру громадян до належного виконання всіма суб`єктами владних повноважень своїх функції та до можливості отримати в старості з боку держави в обмін на свою трудову діяльність справедливий соціальний захист. Зважаючи на те, що нарахування пенсії в повному обсязі («правильному» розмірі) покладається на відповідний територіальний орган Пенсійного фонду, не проведення відповідачем поновлення виплати пенсії позивачу після 07.10.2009 свідчить про те, що його бездіяльність призвела до триваючого порушення права пенсіонера на отримання пенсійних виплат, яке було відновлено на підставі зазначеного Рішення Конституційного Суду України. За таких обставин, з дня набрання чинності рішенням Конституційного Суду України №25-рп/2009 щодо неконституційності положень п.2 ч.1 ст.49, другого речення ст.51 Закону №1058-IV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. Тобто, саме з 07.10.2009 пенсійний орган повинен відновлювати виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон. Вказане узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 20.05.2020 по справі №815/1226/18, а також у постанові Верховного Суду від 09.02.2022 по справі №420/14441/20. Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що виплата пенсії позивачці підлягає поновленню з 01.11.2009. Щодо доводів відповідача, що позивачка не зверталась до управління особисто, колегія суддів зазначає наступне. Особливості припинення та поновлення виплати пенсії визначені Порядком №22-1. Відповідно до п.1.5 Порядку №22-1 заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про припинення перерахування пенсії на банківський рахунок та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України. При цьому у заяві про виплату частини пенсії непрацездатним членам сім`ї особи, яка знаходиться на повному державному утриманні, вказується адреса одержувача цієї частини пенсії. Отже, пунктом 1.5 Порядку №22-1 передбачено можливість подачі заяви як особисто пенсіонером, так і його уповноваженим представником. Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.02.2020 по справі №501/28/17, від 31.03.2020 по справі №826/14837/16, від 18.05.2022 по справі №160/5259/20. Оскільки позивачка виїхала на постійне місце проживання в Ізраїль, а пенсія їй в період проживання за кордоном не виплачується протиправно, враховуючи той факт, що на даний час позивачка не втратила громадянство України, тому має право на поновлення виплати пенсії, починаючи з 01.11.2009. У свою чергу, відомостей щодо існування обставин, з якими вказані законодавчі положення пов`язують припинення громадянства України, відповідач в апеляційній скарзі не вказав та належних і допустимих доказів припинення позивачкою громадянства України ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції не надав. Отже, позивачка, як громадянка України, проживаючи в Ізраїлі, має такі ж конституційні права, як і інші громадяни України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання. Таким чином, оскільки Порядком №22-1 визначено можливість подачі заяви як особисто пенсіонером, так і його уповноваженим представником, в Порядку відсутні норми про обов`язок звертатися до пенсійного органу особисто, заяву від позивачки було подано її представником, який діє на підставі нотаріально завіреної довіреності, відповідачем у даному випадку була допущена протиправна бездіяльність, оскільки за заявою представника позивачки листом №16455/3-1300-21 від 11.07.2022 відмовило [PERSON] в поновленні виплати пенсії з 07.10.2009 без прийняття рішення, як цього вимагає діюче законодавство. Така поведінка держави в особі її компетентних органів по відношенню до пенсіонерів, які є громадянами України та проживають за межами України, не відповідає принципу належного врядування, оскільки на виконання рішення Конституційного Суду України у справі № 25-рп/2009 від 07.10.2009 державні органи, відповідальні за його виконання, не діяли вчасно та послідовно. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 20.04.2021 по справі №160/9175/18. Щодо вимог позивачки про поновлення їй пенсії з одночасним проведенням усіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України, проведенням перерахунків та індексації пенсії, не підлягає задоволенню, оскільки це питання належить до компетенції пенсійного органу при поновленні пенсії, нарахуванні та виплаті відповідних сум. При цьому, у разі незгоди з діями відповідача щодо наявності чи відсутності підстав для вищезазначених нарахувань позивачі не позбавлені права звернутися за захистом своїх прав до суду. Такий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 20.05.2020 по справі №815/1226/18. Щодо позовної вимоги про проведення індексації при поновленні пенсії колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що така є передчасною, оскільки питання визначення базового місяця, наявності факту перевищення індексом споживчих цін порогу індексації, встановленого в розмірі 101%, у взаємозв`язку з розміром пенсії, що має виплачуватися позивачу, належить до компетенції пенсійного органу при поновленні пенсії, нарахуванні та виплаті відповідних сум, відтак у разі незгоди з діями відповідача щодо наявності чи відсутності підстав для нарахування індексації та її розмірів позивач не позбавлений права звернутися за захистом своїх прав до суду. Щодо вимоги подати звіт про виконання судового рішення, колегія суддів зазначає наступне. Згідно ч.1 ст.382 КАС України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. Отже, застосування заходів судового контролю за виконанням рішення є правом суду, яке використовується ним на власний розсуд за наявності відповідних підстав для цього. Крім того, колегія суддів вважає, що відсутні підстави стверджувати про те, що відповідач буде ухилятись від виконання судового рішення у даній справі, за умови набрання ним законної сили у встановленому порядку, а тому відсутні підстави для встановлення судового контролю. Також, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що оскільки задоволені позовні вимоги [PERSON] носять зобов`язальний характер та не стосуються стягнення з ГУ ПФУ на її користь конкретної суми пенсійних виплат, а відтак, з урахуванням статті 371 КАС України, відсутні підстави для допущення до негайного виконання рішення суду в межах суми стягнення пенсії за весь період. При цьому, помилковим є висновок суду першої інстанції щодо передчасності вимоги педставника позивачки про виплати компенсації втрати частини доходів, оскільки згідно з положеннями частини другої статті 46 Закону №1058-IV нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, відтак в даній частині рішення суду першої інстанції підлягає зміні, що відповідає позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 20.04.2021 по справі №160/9175/18. Таким чином, оскаржуване рішення слід змінити шляхом викладення абзацу третього його резолютивної частини у новій редакції, із зазначенням щодо компенсації втрати частини доходів. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника. Згідно ч.4 ст.317 КАС України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини. Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.3 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.

Результат розгляду: partial