Рішення адміністративного суду від 2022-10-24 00:00:00+03

в квітні 2022 року позивач звернувся до суду з позовом до командира Військової частини [NUMBER] , в якому просив суд: - визнати протиправними дії та бездіяльність відповідача (посадової особи військової частини [NUMBER] , якій Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України було надано право присвоєння військових звань, призначення на посади, укладення і продовження строку контракту, звільнення з військової служби військовослужбовців Військової частини [NUMBER] станом на 30.03.2022) щодо недотримання процедур і правил його звільнення з військової служби, виключення зі списків особового складу Військової частини [NUMBER] та всіх видів забезпечення з 30.03.2022; - визнати незаконним та скасувати наказ відповідача (посадової особи військової частини [NUMBER] , якій Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України було надано право присвоєння військових звань, призначення на посади, укладення і продовження строку контракту, звільнення з військової служби військовослужбовців Військової частини [NUMBER] станом на 30.03.2022) по особовому складу від 30.03.2022 в частині його звільнення з посади стрільця 2-го відділення контрдиверсійної боротьби 1 взводу контрдиверсійної боротьби, роти контрдиверсійної боротьби [INFO] " Сил територіальної оборони Збройних Сил України; - зобов`язати відповідача поновити його у списках особового складу Військової частини [NUMBER] на посаді стрільця 2-го відділення контрдиверсійної боротьби, 1 взводу контрдиверсійної боротьби, роти контрдиверсійної боротьби [NUMBER] окремої бригади територіальної оборони Регіонального управління Сил Територіальної оборони " [INFO] " Сил територіальної оборони Збройних Сил України з 30.03.2022. Рішенням Вінницького\~окружного адміністративного суду від 01 липня 2022 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено. Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та ухвалити нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що на його думку, призвело до неправильного вирішення спору. Так, апелянт зазначає, що він проходив службу у складі сил територіальної оборони Збройних Сил України. Не заперечуючи того, що на момент прийняття наказу про звільнення зі служби він досяг граничного віку зазначає, що для військовослужбовців Сил територіальної оборони ЗСУ граничного віку перебування на службі не встановлено, а норми Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у цій частині не застосовуються, \~а тому вважає, що відповідачем було протиправно прийнято спірний наказ. 15 вересня 2022 року до суду від відповідача \~надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено про безпідставність її доводів. Сьомий апеляційний адміністративний суд ухвалами від 26 серпня 2022 року, вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. За таких умов згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України при розгляді справи в порядку письмового провадження фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду неоспорені факти про те, що із витягу наказу командира військової частини [NUMBER] від 24.02.2022 № 1 (по особовому складу) встановлено, що [PERSON] із 24.02.2022 зараховано до списків особового складу Військової частини [NUMBER] на всі види забезпечення та призначено на посаду стрільця 2-го відділення 1-го взводу роти контрдиверсійної боротьби [NUMBER] окремої бригади територіальної оборони Регіонального управління Сил Територіальної оборони « [INFO] » Сил територіальної оборони Збройних Сил України. На підставі вказаного наказу прийнято наказ від 24.02.2022 № 33 (по стройовій частині). Наказом командира Військової частини [NUMBER] від 30.03.2022 № 58 (№ 59) (по стройовій частині) позивача звільнено з військової служби відповідно до підпункту «а» пункту другого частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (досягнення граничного віку перебування на військовій службі). З 30.03.2022 [PERSON] виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (грошового та речового), та із 31.03.2022 знято з котлового забезпечення. Вказані накази від 24.02.2022 № 1, від 24.02.2022 № 33 та від 30.03.2022 № 58 зареєстровані у відповідних книгах обліку наказів. Вважаючи дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав. Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. З огляду на вимоги вищезазначеної норми, колегія суддів надає оцінку апеляційній скарзі [PERSON] \~виключно в межах її доводів. Правові та організаційні засади національного спротиву, основи його підготовки та ведення, завдання і повноваження сил безпеки та сил оборони унормовані Законом України «Про основи національного спротиву» від 16 липня 2021 року № 1702-IX (далі Закон від 16 липня 2021 року № 1702-IХ). Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону від 16 липня 2021 року № 1702-IХ, складовими національного спротиву є територіальна оборона, рух опору та підготовка громадян України до національного спротиву. Територіальна оборона складається з військової, цивільної та військово-цивільної складових (абз. 2 ч. 1 ст. 4 Закону від 16 липня 2021 року № 1702-IХ). Військова складова територіальної оборони включає органи в тому числі військові частини Сил територіальної оборони Збройних Сил України (ч. 2 ст. 4 Закону від 16 липня 2021 року № 1702-IХ). Провідна роль в організації та виконанні завдань територіальної оборони належить Силам територіальної оборони Збройних Сил України, до яких належать, з поміж інших суб`єктів, бригади Сил територіальної оборони Збройних Сил України (п. 3 ч. 2 ст. 4 Закону від 16 липня 2021 року № 1702-IХ). Відповідно до п. 1-2 ч. 1 ст. 8 Закону від 16 липня 2021 року № 1702-IХ, військові частини Сил територіальної оборони Збройних Сил України утворюються та функціонують: 1) у кожній зоні територіальної оборони та додатково в кожному місті, чисельність населення якого перевищує 900 тисяч мешканців, як бригади Сил територіальної оборони Збройних Сил України; 2) у кожному районі територіальної оборони та додатково в кожному адміністративному центрі області як батальйони Сил територіальної оборони Збройних Сил України. З матеріалів справи встановлено, що позивач проходив службу у складі [NUMBER] окремої бригади територіальної оборони (Військова частина [NUMBER] ), яка є кадрованим форуванням \~\~\~військ територіальної оборони України у Вінницькій області. Бригада перебуває у складі оперативного командування « [INFO] ». Щодо правил комплектування Сил територіальної оборони Збройних Сил України (Сили ТО ЗСУ), суд зазначає, що згідно п. 2 ч. 1 ст. 9 Закону від 16 липня 2021 року № 1702-IХ, комплектування військових частин Сил територіальної оборони Збройних Сил України в особливий період здійснюється військовослужбовцями за контрактом, за призовом особами офіцерського складу та територіальним резервом. Громадяни України зараховуються до складу військових частин Сил територіальної оборони Збройних Сил України за місцем своєї реєстрації. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону від 16 липня 2021 року № 1702-IХ, громадянин України які на добровільній основі зарахований до проходження служби у складі добровольчого формування Сил територіальної оборони Збройних Сил України вважаються добровольцями Сил територіальної оборони Збройних Сил України. Щодо правил комплектування Сил територіальної оборони Збройних Сил України, то суд зазначає, що згідно п. 15 ч. 1 ст. 1 Закону від 16 липня 2021 року № 1702-IХ, сили територіальної оборони Збройних Сил України - окремий рід сил Збройних Сил України, на який покладається організація, підготовка та виконання завдань територіальної оборони. Доброволець Сил територіальної оборони Збройних Сил України - громадянин України або іноземець чи особа без громадянства, який перебуває в Україні на законних підставах впродовж останніх п`яти років та на добровільній основі зарахований до проходження служби у складі добровольчого формування Сил територіальної оборони Збройних Сил України (п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону від 16 липня 2021 року № 1702-IХ). Аналізуючи правовий статус, мету створення, завдання, структуру, систему управління військових частин Сил територіальної оборони Збройних Сил України, суд зазначає, що такі являються утвореними відповідно до Закону від 16 липня 2021 року № 1702-IХ військовим формуванням у складі Збройних Сил України. Особи які проходять службу у складі Сил ТО ЗСУ вважаються військовослужбовцями, складають військову присягу (про що зазначав сам позивач у позові) та повинні дотримуватися при виконанні службових обов`язків статутів Збройних Сил України. Одним із військових статутів є Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, що затверджений Законом України від 24 березня 1999 року № 548-XIV. Відповідно до ч. 2 Вступу до вказаного Статуту, ним керуються всі військові частини, кораблі, управління, штаби, організації, установи і військові навчальні заклади Збройних Сил України (далі - військові частини). Вказана норма підкреслює поширення норм Статуту на усі без виключення військові частини, у тому числі військові частини Сил ТО ЗСУ, де проходив службу позивач. Згідно ст. 3 розділу «Загальні положення» Статуту, військова служба у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, утворених відповідно до законів України (до числа яких належить в тому числі ВЧ де проходив службу позивач), є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком осіб (за винятком випадків, визначених законом), пов`язаній із захистом України. Відтак, обов`язковою умовою проходження військової служби в усіх військових формуваннях, є з поміж іншого, придатність до неї за віком. Позивач під час проходження військову службу належав до рядового складу військовослужбовців (звання «солдат»). Згідно п.п. «а» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII, військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: 2) під час воєнного стану: а) за віком - у разі досягнення граничного віку перебування на військовій службі. Граничний вік проходження військової служби встановлений ст. 22 Закону від 25 березня 1992 року № 2232-XII. Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 22 Закону від 25 березня 1992 року № 2232-XII, граничний вік перебування на військовій службі встановлюється: 7) для військовослужбовців, які проходять військову службу під час особливого періоду, з числа осіб: рядового, сержантського і старшинського складу, молодшого та старшого офіцерського складу - до 60 років. Частиною 2 ст. 22 Закону від 25 березня 1992 року № 2232-XII передбачено, що військовослужбовці Збройних Сил України та інших військових формувань, які мають високу професійну підготовку, досвід практичної роботи на займаній ними посаді, визнані військово-лікарською комісією придатними за станом здоров`я для проходження військової служби, на їх прохання можуть бути залишені на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, встановлений частиною першою цієї статті, на строк до 5 років у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України. З матеріалів справи встановлено, що [PERSON] народився [INFO] . Тобто, на момент прийняття наказу про його звільнення зі служби (30.03.2022) він досяг встановленого Законом граничного віку перебування на військовій службі, адже його вік становив повних 68 років. Відтак, враховуючи вищенаведені обставини, колегія суддів вважає, що відповідач приймаючи наказ про звільнення позивача на підставі підпункту «а» пункту другого частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (досягнення граничного віку перебування на військовій службі), \~діяв у відповідності із приписами Закону. Більше того, колегія суддів звертає увагу, що \~навіть на момент початку проходження військової служби позивач вважався непридатним до служби за віковим критерієм та не міг бути прийнятим на службу. При цьому, відповідач, як в суді першої інстанції так і у відзиві на апеляційну скаргу наголошує на тому, що допущена помилка сталась внаслідок значного обсягу кадрової роботи військової частини у перший день воєнного стану. Водночас, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що виправлення вказаної помилки відразу після її виявлення у спосіб звільнення позивача із підстави «досягнення граничного віку перебування на військовій службі» узгоджується із нормою п.п. «а» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону, адже умову для застосування при прийнятті наказу вказаної норми дотримано. Такою умовою є перевищення віку позивача гранично допустимого віку перебування на військовій службі. В протилежному випадку, залишення позивача на військовій службі, попри його бажання та висловлені стійкі патріотичні настрої, було б не лише порушенням правил встановлених нормою п.п. «а» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону, але й створювало б загрозу позивачу адже цілком очевидно, що фізіологічні можливості участі особи у виконанні військового обов`язку та завдань територіальної оборони в умовах воєнного стану у віці, що значно перевищує граничний вік перебування на службі могло б спричинити реальний ризик для життя та здоров`я позивача. Саме з метою врахування можливостей людини щодо виконання тих чи інших обов`язків і встановлено віковий ценз, як обов`язкову умову проходження військової служби. Колегія суддів критично ставиться до твердження апелянта з приводу того, що в даному випадку він проходив службу у складі сил територіальної оборони Збройних Сил України, а тому для військовослужбовців Сил територіальної оборони ЗСУ граничного віку перебування на службі не встановлено, та норми Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у цій частині не застосовуються, оскільки як вбачається з наказу № 1 від 24.02.2022 року [PERSON] було зараховано до списків Військової частини [NUMBER] , як військовослужбовця по мобілізації, а не як добровольця Сил територіальної оборони Збройних Сил України. Також у апеляційній скарзі позивач зазначає, що при розгляді справи та ухваленні рішення, суд протиправно допустив припущення про те, що нібито наказ командира в/ч [NUMBER] від 30 березня 2022 року №58 та №59 є ідентичними документами, чи є одним нормативним актом». Водночас, колегія суддів наголошує, що як було зазначено відповідачем у військовій частині [NUMBER] є лише наказ командира військової частини [NUMBER] (по стройовій частині) від 30.03.2022 року №58 яким солдата [PERSON] було звільнено з військової служби, витяг із наказу від 30.03.2022 року №58 (по стройовій частині) відповідачем було належним чином оформлено. Вказане також підтверджується журналом реєстрації документів створених військовою частиною [NUMBER] (а.с.60-61), а також книгою обліку наказів по стройовій частині Військової частини [NUMBER] на 2022 рік (а.с.133-135). Також, колегія суддів не приймає до уваги твердження апелянта про те, що наказ командира військової частини [NUMBER] (по стройовій частині) від 30.03.2022 року №58 не відповідає вимогам п. 2.9.1.10. «Інструкції з діловодства у Збройних Силах України» №424, оскільки \~у розпорядчій частині наказу (директиви, розпорядження) зазначається наступне: викладаються вимоги, розпорядження, вказівки (далі - вимоги) конкретним підрозділам та посадовим особам; встановлюються строки виконання вимог наказу (директиви, розпорядження) чи введення в дію його вимог (за потреби); окремо визначаються вимога щодо внесення змін чи визнання такими, що втратили чинність, раніше виданих наказів (директив, розпоряджень) або їх окремих вимог; окремо визначається посадова особа на яку покладається контроль за виконанням наказу (директиви, розпорядження) (за потреби); окремо визначається форма оприлюднення наказу (директиви, розпорядження) або порядок його доведення (розсипки). Військові частини (установи), посадові (службові) особи, до відома яких доводиться наказ, зазначаються розрахунку розсилки, який розробник готує разом із проектом розпорядчого документа і передає до служби діловодства після підписання такого документа. Під час ознайомлення з наказом зазначеним в ньому особами на першому примірнику наказу чи на спеціальному аркуші проставляються їх підписи із зазначенням військового звання, прізвища та ініціалів дати ознайомлення. Строки виконання заходів, передбачених наказом (директивою, розпорядженням), мають бути реальними і враховувати час, необхідний на видання розпорядчого документа та доведення його до виконавців. Позивач стверджує, шо перелічених вимог не було відображено у наказі командира військової частини [NUMBER] (по стройовій частині) від 30.03.2022 року №58, проте повністю ігнорує п. 2.9.1.8. даної Інструкції, яким встановлено, що текст наказу (директиви, розпорядження), крім наказів (по стройовій частину) та (по стройовій частині), складається із констатуючої частини (преамбули) та розпорядчої частини, а так як наказ командира військової частини [NUMBER] (по стройовій частині) від 30.03.2022 року №58, то він не може містити розпорядчої частини на відсутність якої вказує позивач, констатуючи це порушенням. Також, апелянта зазначає, що аркуш бесіди не відповідає вимогам пункту 2.1.6. «Інструкції з діловодства у Збройних Силах України» №124, «бо по своїй формі та змісту не відповідає вимогам офіційного документу, складеного кількома особами», проте в даному пункті передбачено лише види документів які створюються у Збройних Силах України і жодних вимог до оформлення аркуша бесіди там немає. Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що відповідно до «Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» №170, пункту 12.7 розділу XII. Звільнення з військової служби, бесіда з питань звільнення проводиться: 1) з військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу - командиром військової частини, в якій вони проходять військову службу, або його заступником. Зміст проведення бесіди відображається в аркуші бесіди. У разі відмови військовослужбовця підписати аркуш бесіди він підписується особами, присутніми під час бесіди, з відміткою про відмову військовослужбовця підписувати аркуш бесіди. Досліджуючи матеріали справи, судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідачем жодних порушень не було допущено, так як аркуш бесіди підписаний командиром військової частини [NUMBER] , який проводив бесіду, відмітку про відмову солдата [PERSON] підписати аркуш бесіди також зафіксовано. З огляду на вищенаведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що \~відповідачем було належним чином дотримано процедуру звільнення [PERSON] , так як відповідно до підпункту «а» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» звільнення з військової служби під час воєнного стану здійснюється за віком - у разі досягнення граничного віку перебування на військовій службі. Отже, приймаючи наказ про звільнення позивача зі служби відповідно до підпункту «а» пункту другого частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (досягнення граничного віку перебування на військовій службі), відповідач діяв на підставі та у межах повноважень, а також у спосіб, що встановлений Законом від 25 березня 1992 року № 2232-XII, що свідчить про відсутність підстав для його скасування. Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення. Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року (надалі - Конвенція), була ратифікована Законом України N 475/97-ВР від 17.07.97, та відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства. Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Так, ЄСПЛ у п. 36 по справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97 від 1 липня 2003 року зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. \~\~ Рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року). Судова колегія зазначає, що згідно з практикою ЄСПЛ, зокрема, в рішенні по справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, п. 29). Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, щодо відмови в задоволенні адміністративного позову. При цьому, апеляційна скарга не містить посилання на обставини, передбачені ст. 317 КАС України, за яких рішення суду підлягає скасуванню, оскільки доводи викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду першої інстанції про наявність підстав для відмови в задоволенні адміністративного позову. Натомість оскаржуване рішення суду ухвалено у відповідності до вимог чинного законодавства України, враховуючи всі фактичні обставини справи, в межах наданих суду повноважень, та вірно застосовано судом як норми процесуального так і матеріального права, в повному обсязі з`ясовано обставини, що мають значення для правильного вирішення адміністративного спору, доведено та всебічно обґрунтовано їх в своєму рішенні, надано належну оцінку всім доказам, ґрунтуючись на повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Результат розгляду: denied