Рішення адміністративного суду від 2023-04-03 00:00:00+03

09 жовтня 2022 року позивач звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив: - визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022, за період з 24.02.2022 по 08.07.2022; - зобов`язати відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу додаткової винагороди у розмірі 30000,00 грн. щомісячно, яка передбачена постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022, за період з 24.02.2022 по 08.07.2022, з урахуванням фактично сплачених сум. Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 01 грудня 2022 року у задоволенні позову відмовлено. Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач оскаржив його в апеляційному порядку, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права. В апеляційній скарзі позивач зазначає, що у період з 24.02.2022 по 08.07.2022 відповідач мав здійснювати щомісячно нарахування та виплату додаткової винагороди відповідно до п. 1 постанови КМУ від 28.02.2022 р. № 168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" в розмірі 30000 гривень або всього 120000 грн. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 21 листопада 2018 року у справі №824/166/15-а, держава не може відмовляти у здійсненні особі певних виплат у разі чинності законодавчої норми, яка їх передбачає та відповідності особи умовам, що ставляться для їх отримання. Однак, судом першої інстанції відмовлено у задоволенні позовних вимог позивача, посилаючись на зміст листа Міністерства юстиції України від 20.05.2022 №38144/16.3.2/32-22. Третій апеляційний адміністративний суд у справі № 160/7770/22 зазначив, що лист Міністерства юстиції України від 20.05.2022 №38144/16.3.2/32-22 не є нормою права та не може бути покладений в основу вирішення правовідносин між позивачем та відповідачем. Отже, зазначений лист-роз`яснення Мінюсту має лише рекомендаційний характер. Аналогічне зазначено у справі 280/5888/22 за позовом [PERSON] до ДУ «Софіївська колонія (№ 55)». Документ, на який посилається суд першої інстанції при винесенні рішення по даній справі, не є ані наказом, ані належним чином зареєстрованим рішенням, який повністю суперечить змісту постанові КМУ № 168 від 28.02.2022, а тому відмова у виплаті позивачу додаткової винагороди є незаконною. Скаржник зазначає, що 30.11.2022 представником позивача через «Електронний суд» направлено додаткові пояснення, в яких зазначено, що при визначенні розміру додаткової винагороди, встановленої Постановою № 168, має застосовуватися норма, яка була чинною у конкретному періоді, без врахування положень пункту 2 Постанови № 793 від 07.07.2022. Тобто, у період до 19.07.2022 редакція п. 1 Постанови № 168 передбачала фіксовану суму, а тому саме такою редакцією у спірний період з 24.02.2022 по 18.07.2022 відповідач повинен був керуватися для здійснення виплати додаткової винагороди. Аналогічного дійшов суд у численних справах № 560/7712/22, №480/4742/22, №300/3004/22, №280/3730/22, №160/7027/22, №300/3514/22, №300/2973/22, 340/3961/22 тощо. У відповідності до статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути, позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У рішенні ЄСПЛ по справі Будченко проти України від 24 квітня 2014 року вказано, що найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (див. рішення у справі Бейелер проти Італії (Beyeler v. Italy), заява No33202/96, пп. 108-109, ЄСПЛ 2000-1) (пункт 40). У справі «Кечко проти України» Європейський суд з прав людини встановив, що мало місце порушення статті 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (пункт 23 Рішення). У наданих до суду поясненнях додатково було зазначено, що у справах №420/10196/22, №500/2851/22, №340/4338/22, №480/4626/22, №480/4481/22, №340/3962/22, №300/2986/22 суд зобов`язував відповідача виплатити додаткову грошову винагороду у розмірі 30000 грн. щомісячно за період з 24.02.2022 по 18.07.2022 (дня набрання чинності внесенні змін до постанови КМУ № 168). Натомість, ухвалюючи рішення по справі суд першої інстанції обмежився лише позовною заявою та відзивом на позовну заяву, але не надав жодної оцінки додатковим поясненням від 30.11.2022. Позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову. Відповідач надіслав до суду відзив на апеляційну скаргу позивача, у якому просить залишити без змін рішення суду першої інстанції. Зазначає, що несення служби позивачем відбувалося за графіком. На підставі табелів обліку фактичного часу несення служби в установі складалися накази на виплату грошової допомоги, передбаченої Порядком № 168. Посилається на рішення суду в справі № 160/7028/22, яка на його думку, є аналогічною. Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] проходить службу в Державній установі «Софіївська виправна колонія (№ 55)» з 24 вересня 2021 року на посаді молодшого інспектора відділу нагляду і безпеки, що підтверджується наказом від 23.09.2021 № 255/ОС. Державна установа «Софіївська виправна колонія (№55)» розташована на території Вільнянської територіальної громади. 20.05.2022 Міністерство юстиції України надіслало на адресу Департаменту з питань виконання кримінальних покарань, Міжрегіональним управлінням з питань виконання кримінальних покарань лист за № 38144/16.3.2/32-22, в якому зазначило: «Виплата винагороди здійснюється органом, установою за місцем постійного проходження служби особи рядового чи начальницького складу, де він призначений на штатну посаду, на підставі наказів такого органу, установи, в межах асигнувань, передбачених у кошторисі органу, установи, при цьому рішення щодо виплати такої винагороди керівникам органів та установ приймається за погодженням Державного секретаря. Розмір додаткової винагороди особам рядового і начальницького складу, які несуть службу в органах і установах, визначається пропорційно та виплачується за фактичний час несення служби, розрахований у годинах, в розрахунковому (у годинах) місячному періоді проходження служби (24 години на добу).» Начальником Державної установи «Софіївська виправна колонія (№ 55)» винесено наказ від 26.05.2022 № Ю7/ОС про виплату додаткової винагороди особам рядового і начальницького складу в розмірі визначеному пропорційно фактично відпрацьованому часу несення служби, розрахованого у годинах, за період з 24.02.2022 по 25.04.2022. Крім того, начальником Державної установи «Софіївська виправна колонія (№ 55)» винесено наказ від 18.08.2022 №179/ОС про виплату додаткової винагороди особам рядового і начальницького складу в розмірі пропорційно фактично відпрацьованому часу несення служби, розрахованого у годинах, за період з 26.04.2022 по 10.06.2022. Згідно довідки Державної установи «Софіївська виправна колонія (№55)» № 7/8-2060 від 04.11.2022, сержанту внутрішньої служби Петришину А.А., молодшому інспектору відділу нагляду і безпеки нарахована та виплачена додаткова винагорода пропорційно відпрацьованому часу, зокрема у травні 2022 року нарахована за період з 24.02.2022 по 25.04.2022 у розмірі 13157,28 грн., в тому числі: військовий збір 197,36 грн. та до виплати 12959,92 грн., за фактичну кількість годин несення служби - 320 годин.; у серпні 2022 року нарахована за період з 26.04.2022 по 10.06.2022 у розмірі 4900,50 грн., в тому числі: військовий збір 73,51 грн. та до виплати 4826,99 грн., за фактичну кількість годин несення служби - 160 годин. Виплата підтверджується платіжними дорученнями від 26.05.2022 № 413 та від 18.08.2022 №636, які містяться в матеріалах справи. Вважаючи, що у період з 24.02.2022 по 08.07.2022 йому протиправно не виплачується щомісячно додаткова винагорода у розмірі 30000,00 грн., виплата якої передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав. Суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача, оскільки: - позивач мав право на отримання додаткової винагороди, відповідно до Постанови №168, у період з 24.02.2022 по 10.06.2022 включно; - додаткова винагорода позивачу виплачувалась, проте не у розмірі 30000,00 грн. щомісячно, а у розмірі відповідно до фактично відпрацьованого часу; - на даний час відсутні нормативні підстави для проведення перерахунку позивача додаткової винагороди у розмірі 30000,00 грн. щомісячно; - словосполучення «додаткова винагорода в розмірі 30000 гривень щомісячно», яка була первинно передбачена у Постанові №168, не вказує на те, що така додаткова винагорода повинна виплачуватись не залежно від відпрацьованого часу, а лише вказує на те, що така допомога носить щомісячний характер, а не разовий. Така позиція суду повністю відповідає загальним умовам оплати праці. Суд апеляційної інстанції погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне. Відповідно до частини 4 статті 21 Закону України Про Державну кримінально-виконавчу службу України особи рядового і начальницького складу та працівники кримінально-виконавчої служби, а також члени їхніх сімей знаходяться під захистом держави, їх безпека, честь і гідність охороняються законом. Згідно з частиною 2 статті 23 Закону України Про Державну кримінально-виконавчу службу України, умови грошового і матеріального забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплата праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються законодавством і мають забезпечувати належні матеріальні умови для комплектування Державної кримінально-виконавчої служби України висококваліфікованим персоналом, диференційовано враховувати характер і умови служби чи роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій та професійній діяльності і компенсувати персоналу фізичні та інтелектуальні затрати. Частиною 5 статті 23 Закону України Про Державну кримінально-виконавчу службу України встановлено, що на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України Про Національну поліцію, а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України. Відповідно до пунктів 2 і 3 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення. Виплату грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу здійснювати в порядку, що затверджується Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством фінансів, Міністерством інфраструктури, Міністерством юстиції, Службою безпеки, Управлінням державної охорони, розвідувальними органами, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації (далі державні органи). Згідно з пунктом 3 Порядку виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 28.03.2018 №925/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 28.03.2018 за № 377/31829 (далі - Порядок №925/5), грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення. На виконання Указів Президента України від 24.02.2022 № 64 «Про введення воєнного стану в Україні» та № 69 «Про загальну мобілізацію» Кабінетом Міністрів України 28.02.2022 прийнято постанову № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (далі - Постанова № 168), пунктом 1 якої встановлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Особам рядового і начальницького складу територіальних (міжрегіональних) воєнізованих формувань Державної кримінально-виконавчої служби, що залучаються Головнокомандувачем Збройних Сил до складу оперативно-стратегічного угруповання відповідної групи військ для безпосередньої участі у бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах проведення воєнних (бойових) дій у період здійснення зазначених заходів, виплачується додаткова винагорода в розмірі до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників). Пунктом 5 Постанови № 168 передбачено, що вона набирає чинності з дня її опублікування та застосовується з 24.02.2022. Постановою Кабінету Міністрів України № 350 від 22.03.2022 до пункту 1 Постанови № 168 були внесені зміни, згідно з якими абзац 1 пункту 1 після слів «та поліцейським» доповнено словами «, а також особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби, що розташовані в межах адміністративно-територіальних одиниць, на території яких надається допомога в рамках Програми «єПідтримка»». При цьому, пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України № 350 від 22.03.2022 передбачено, що ця постанова набирає чинності з дня її опублікування та застосовується з 24.02.2022. В подальшому постановою Кабінету Міністрів України № 754 від 01.07.2022 до Постанови № 168 були внесені зміни, відповідно до яких в абзаці 1 пункту 1 слова «які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби, що розташовані в межах адміністративно-територіальних одиниць, на території яких надається допомога в рамках Програми «єПідтримка» замінити словами «які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби в межах територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні)». Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України № 754 від 01.07.2022, встановлено, що ця постанова набирає чинності з дня її опублікування та застосовується з 01.06.2022. Тобто, з 01.06.2022 право на отримання щомісячної додаткової винагороди у розмірі 30000,00 грн. залишилось лише у тих співробітників, які несуть службу в межах територіальних громад, що розташовані в районах проведення воєнних (бойових) дій або перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні). З наявних матеріалі справи судом встановлено, що позивач у період з 24 лютого 2022 року по час звернення із позовною заявою до суду проходить службу в Державній установі «Софіївська виправна колонія (№ 55)», яка розташована на території Вільнянської міської територіальної громади Запорізької області. Згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України № 204-р від 06.03.2022 «Про затвердження переліку адміністративно-територіальних одиниць, на території яких надається допомога застрахованим особам в рамках Програми «єПідтримка»», Запорізька область (без визначення окремих територіальних громад та населених пунктів) була включена до Переліку адміністративно-територіальних одиниць, на території яких платникам єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, які перебувають на обліку на відповідній території, може надаватися допомога в рамках Програми «єПідтримка». Таким чином, у період з 24.02.2022 позивач набув право на отримання додаткової щомісячної винагороди, встановленої Постановою № 168, оскільки проходив службу в межах адміністративно-територіальної одиниці (Запорізька область), на території якої надавалася допомога в рамках Програми «єПідтримка». Щодо розміру додаткової винагороди, встановленої Постановою № 168, яку відповідач зобов`язаний був нарахувати та виплати позивачу в оскаржуваний період, суд зазначає наступне. Судом \~першої інстанції встановлено та не заперечується стронами, що [PERSON] проводилось нарахування додаткової винагороди, а саме: - з 24.02.2022 по 28.02.2022 у розмірі 1517,76 грн., за фактичний час несення служби 34 години; - з 01.03.2022 по 31.03.2022 у розмірі 8305,92 грн., за фактичний час несення служби 206 годин; - з 01.04.2022 по 25.04.2022 у розмірі 3333,60 грн., за фактичний час несення служби 80 годин; - з 01.05.2022 по 31.05.2022 у розмірі 2983,68 грн., за фактичний час несення служби 74 годин; - з 01.06.2022 по 10.06.2022 \~у розмірі 1916,82 грн. за фактичний час несення служби 46 годин. Вказану доплату нараховано позивачу на виконання вимог Постанови №168 з врахуванням роз`яснення, викладеного в листі Міністерства юстиції України від 20.05.2022 №38144/16.3.2/32-22. Відповідно до листа Міністерства юстиції України від 20.05.2022 №38144/16.3.2/32-22 розмір додаткової винагороди особам рядового і начальницького складу, які несуть службу в органах і установах, визначається пропорційно та виплачується за фактичний час несення служби, розрахований у годинах, в розрахунковому (у годинах) місячному періоді проходження служби (24 години на добу). Колегія суддів зазначає, що лист Міністерства юстиції України від 20.05.2022 №38144/16.3.2/32-22, не є нормою права та не може бути покладений в основу вирішення спірних правовідносин. Разом з тим, приписами Постанови № 168 передбачено щомісячне нарахування додаткової винагороди особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби, що розташовані в межах адміністративно-територіальних одиниць, на території яких надається допомога в рамках Програми «єПідтримка». 01.07.2022 постановою Кабінету Міністрів України № 754 внесено зміни до пункту 1 Постанови № 168, зокрема, в абзаці 1 після слова «щомісячно» доповнено словами «(крім осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, яким така винагорода виплачується пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць)». Постанова Кабінету Міністрів України від 01.07.2022 № 754, відповідно до пункту 2 набирає чинності з дня її опублікування та застосовується з 01.06.2022. З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що у період з 24.02.2022 по 31.05.2022 позивач мав отримувати щомісячну додаткову виплату в розмірі 30000,00 грн., у зв`язку із чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Отже, інші доводи апеляційної скарги не потребують правового аналізу, оскільки не мають вирішального значення. Колегія судів таким чином не приймає доводи відповідача щодо висновків судів першої та апеляційної інстанції у справі № 160/7028/22, оскільки не зв`язаний правовою позицією в цій справі, а крім того, місце та характер роботи позивачів в цих справах не є тотожними. З огляду на викладені обставини справи, суд апеляційної інстанції доходить висновку про те, що судом першої інстанції ухвалено рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову.

Результат розгляду: partial