Рішення адміністративного суду від 2022-04-05 00:00:00+03

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 30.12.2021 задоволено позов [PERSON] до Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Вознесенівському району та: визнано протиправними дії Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Вознесенівському району щодо відмови в перерахунку та виплаті [PERSON] різниці між фактично виплаченою та передбаченою законодавством разової грошової допомоги до 05 травня як учаснику бойових дій у розмірі, визначеному частиною 5 статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; стягнуто з Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Вознесенівському району на користь [PERSON] недоплачену суму щорічної разової грошової допомоги до 05 травня за 2021 рік у розмірі п`ять мінімальних пенсій за віком, з урахуванням фактично виплаченої суми, а саме 7354,00 (сім тисяч триста п`ятдесят чотири) грн. При цьому, рішенням суду відмовлено [PERSON] у стягненні витрат на професійну правничу допомогу. Рішення суду, в частині розподілу судових витрат у справі, мотивовано тим, що позивачем до стягнення заявлено понесені ним витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3500,0грн., але позивачем, на якого покладено обов`язок доказування як факту понесених витрат так і їх розміру, не було надано договору про надання правової допомоги. Вказуючи на необхідність надання договору, суд першої інстанції послався на положення ст..30 закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», якою передбачено те, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, в частині вирішеного питання щодо розподілу судових витрат, позивач подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду в цій частині та прийняти нову постанову про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу. Обгрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, позивач вказує на необґрунтованість висновків суду першої інстанції про те, що відсутність договору про надання правової допомоги є підставою для відмови у стягненні фактично понесених витрат на професійну правничу допомогу. З цього приводу позивач зазначає, що відповідно до ст..26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» надання суду договору про правову допомогу не є виключним обов`язком сторони, повноваження адвоката можуть бути підтвердженні і ордером, який, разом з іншими документами, що підтверджували факт надання правничої допомоги, був наданий суду першої інстанції. З цих підстав, посилаючись на те, що суду першої інстанції були надані усі необхідні документи, які підтверджують як сам факт понесених витрат на правничу допомогу так і розмір таких витрат, позивач просить апеляційну скаргу задовольнити. Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на таке. Частиною першою, пунктом 1 частини третьої статті 132 КАС України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу. Компенсація витрат на професійну правничу допомогу здійснюється у порядку, передбаченому статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України. Згідно зі статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. З аналізу положень статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. У спірному випадку, вказуючи на недоведеність позивачем понесення витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції фактично виходив з того, що позивачем не було надано договору про надання правової допомогу. Спростовуючи вказані висновки суду першої інстанції, позивач, посилаючись на положення ст..26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», вказує на те, що надання договору про правничу допомогу є необов`язковим, достатнім для підтвердження понесення таких витрат, на думку позивача, є ордер. З приводу таких аргументів позивача слід зазначити те, що ст..26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначає перелік документів, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги. Такими документами є, зокрема, договір про надання правової допомоги та ордер. Тобто, вказаною нормою права визначено документи, що посвідчують повноваження на надання правової допомоги, а саме повноваження особи, яка має статус адвоката, представляти інтереси свого довірителя. У свою чергу, для цілей вирішення питання щодо обґрунтованості заявлених до відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, необхідно з`ясування обумовлених між сторонами договору послуг (їх зміст та обсяг), порядок формування вартості таких послуг тощо. З цього приводу, суд першої інстанції правильно послався на положення ст..30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», якою передбачено те, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Тобто, договір про надання професійної правничої допомоги, як і інший цивільно-правовий договір, має містити в собі істотні умови домовленості між сторонами, а саме: визначати зміст та обсяг тих послуг, які плануються бути наданими у межах цього договору, їх вартість та порядок визначення вартості (якщо ця вартість не є фіксованою у договорі) та інші істотні умови. У свою чергу, надання такого договору суду, для вирішення питання щодо обґрунтованості заявлених до відшкодування витрат на правничу допомогу, обумовлено необхідністю з`ясування таких обставин, але не виключно, як: волевиявлення сторін на надання послуг на платній основі; зміст та обсяг наданих послуг на відповідність фактично наданих послуг предмету укладеного договору; визначений домовленістю сторін порядок формування вартості послуг, які планується надати та фактично наданим; порядок розрахунків між сторонами тощо. Відсутність у спірному випадку договору про надання правничої допомоги правильно визначено судом першої інстанції як недоведеність позивачем понесення витрат на правничу допомогу, оскільки відсутність такого договору, як форми зафіксованого волевиявлення сторін договірних відносин, не дозволяла суду перевірити заявлені до відшкодування суми на предмет їх обґрунтованості. Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що суд першої інстанції ухвалив рішення, в частині розподілу судових витрат, з додержанням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим підстав для його скасування не існує. На підставі викладеного,

Результат розгляду: denied