Рішення адміністративного суду від 2022-04-21 00:00:00+03

в листопаді 2020 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до Старосинявської селищної ради Старосинявського району, в якому просила: - визнати протиправним та скасувати рішення сімдесят третьої чергової сесії сьомого скликання Старосинявської селищної ради Старосинявського району Хмельницької області від 21 жовтня 2020 року № 72/2020; - стягнути із Старосинявської селищної ради Старосинявського району Хмельницької області моральну шкоду в розмірі 20 000,00 грн. (двадцять тисяч гривень). Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 19.01.2021 у задоволенні адміністративного позову відмовлено. Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким адміністративний позов задовольнити повністю. Доводи апелянта ґрунтуються на тому, що відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції не надав належної оцінки аргументам позховної заяви [PERSON] та доказам, а саме: відомостям Публічної кадастрової карти, листу ТОВ "Подільський Земельний центр" від 06.11.2020 №413. Згідно даних публічної кадастрової карти та інформації, викладеної улисті землевпорядної організації, земельної ділянки із кадастровим номером 6824484000:02:006:0071 у комунальній власності не перебуває, такої земельної ділянки не існує взагалі. Таким чином, приймаючи рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки комунальної влансості з кадастровим номером 6824484000:02:006:0071, Старосинявська селищна рада діяла в порушення ст.19 Конституції України, ст.12 Земельного кодексу України поза межами своїх повноважень. Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, яким передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні). Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, [PERSON] звернулася 30.09.2019 до Старосинявської селищної ради із заявою, в якій просила надати дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення з метою подальшої передачі у власність для ведення особистого селянського господарства за межами населених пунктів Старосинявської селищної ради Старосинявського району Хмельницької області. У зв`язку з неналежним розглядом її заяви, [PERSON] звернулася до суду з позовом. Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 30.07.2020 по справі №560/2345/20 зобов`язано Старосинявську селищну раду Старосинявського району повторно розглянути заяву [PERSON] по суті та прийняти рішення про надання чи відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2 га за межами населених пунктів Старосинявської селищної ради Старосинявського району Хмельницької області. На виконання зазначеного рішення суду, Старосинявська селищна рада Старосинявського району Хмельницької області прийняла рішення №72/2020 від 21.10.2020, відповідно до якого вирішила надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за рахунок земельної ділянки сільськогосподарського призначення комунальної власності площею 46.0502 га з кадастровим номером 6824484000:02:006:0071 із зміною виду цільового призначення з земель запасу (земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадянам чи юридичним особам) (код КВЦІ13 16.00) на для ведення особистого селянського господарства (код КВЦПЗ 01.03) орієнтовною площею 2.0000 га з метою подальшої передачі у власність гр. [PERSON] . З вказаним рішенням позивач звернулася до ТОВ "Подільський Земельний Центр" із зверненням стосовно виготовлення проекту землеустрою, на що отримала відмову у зв`язку з тим, що такої земельної ділянки згідно даних Публічної кадастрової карти України не існує. Позивач, вважаючи, що відповідач свідомо своїм рішенням надав їй дозвіл на виготовлення проекту землеустрою на неіснуючу земельну ділянку, звернулася до суду з цим позовом. Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не свідчить про позитивне рішення про надання її у власність чи користування. Суд першої інстанції зазначив, що відповідно до матеріалів справи, на момент прийняття оскаржуваного рішення спірна земельна ділянка не перебувала у власності або користуванні фізичних чи юридичних осіб. Крім того вказав, що приймаючи зазначене рішення Старосинявська селищна рада Старосинявського району діяла у спосіб та з врахуванням висновків, викладених у рішенні Хмельницького окружного адміністративного суду від 30.07.2020 по справі №560/2345/20, а тому підстав для його скасування немає. Стосовно позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, то суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у її задоволенні, оскільки позивачем не доведено, що рішення відповідача завдало наслідків, які зумовили страждання та спричинили їй моральну шкоду. У справі немає доказів, які б вказували на це, так само як і обгрунтування її розміру. Колегія суддів не погоджується із зазначеними висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного. Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно частини 1 статті 3 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Положеннями статті 5 Земельного кодексу України передбачено, що земельне законодавство базується на таких принципах: а) поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; б) забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; в) невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом; г) забезпечення раціонального використання та охорони земель; ґ) забезпечення гарантій прав на землю; д) пріоритету вимог екологічної безпеки. Статтею 12 Земельного кодексу України встановлено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: а) розпорядження землями територіальних громад; б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; в) надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; г) вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; ґ) викуп земельних ділянок для суспільних потреб відповідних територіальних громад сіл, селищ, міст; д) організація землеустрою; е) координація діяльності місцевих органів земельних ресурсів; є) здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства; ж) обмеження, тимчасова заборона (зупинення) використання земель громадянами і юридичними особами у разі порушення ними вимог земельного законодавства; з) підготовка висновків щодо вилучення (викупу) та надання земельних ділянок відповідно до цього Кодексу; и) встановлення та зміна меж районів у містах з районним поділом; і) інформування населення щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок; ї) внесення пропозицій до районної ради щодо встановлення і зміни меж сіл, селищ, міст; й) вирішення земельних спорів; к) вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону. До повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належать: 1) надання відомостей з Державного земельного кадастру відповідно до закону; 2) вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону. Відповідно до статті 116 Земельного Кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (частина 2 вказаної статті). Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом (частина 3 вказаної статті). Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання (частина 4 вказаної статті). Згідно із частиною 6 статті 118 Земельного Кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні (частина 7 статті 118). Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Так, у постанові Верховного Суду у складі Судової палати для розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду від 17 грудня 2018 року у справі №509/4156/15-а визначено, що ухвалення рішення є результатом певної правової процедури, яка йому передує. Тобто, відповідно до ст. 118 ЗК України порядок безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадянам передбачає визначену земельно-правову процедуру, яка включає такі послідовні стадії: 1) подання громадянином клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування щодо отримання земельної ділянки у власність; 2) отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (або мотивовану відмову у його наданні); 3) після розроблення проекту землеустрою такий проект погоджується, зокрема з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин у відповідності до приписів статті 186-1 ЗК України; 4) здійснення державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі; 5) подання громадянином погодженого проекту землеустрою до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність, про що, в свою чергу, такий орган у двотижневий строк, зобов`язаний прийняти відповідне рішення. Аналіз наведених норм права, якими врегульовано процедуру безоплатного отримання земельних ділянок, свідчить про те, що всі дії відповідних суб`єктів земельно-правової процедури є взаємопов`язаними, послідовними і спрямовані на досягнення результату у вигляді отримання земельної ділянки у власність. Визначена законом процедура є способом дій відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування у відповідь на звернення громадян щодо того чи іншого «земельного» питання. У світлі вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України дотримання відповідним органом встановленої законом процедури є обов`язковим. Частина 10 ст. 118 ЗК України у взаємозв`язку із положеннями КАС України і конституційним правом особи на судовий захист, свідчить про те, що відмова органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою може бути предметом судового оскарження, оскільки, фактично, створює перешкоди для подальшого позитивного вирішення питання на користь особи, яка замовила і розробила проект землеустрою всупереч відмові у наданні такого дозволу. У випадку звернення зацікавленої особи з позовом до суду, адміністративний суд повинен надати правову оцінку діям суб`єкта владних повноважень при прийнятті того чи іншого рішення та перевірити його відповідність критеріям правомірності, які пред`являються до рішень суб`єктів владних повноважень та які закріплені у ст. 2 КАС України. Колегія суддів при розгляді цієї справи не вбачає підстав для відступу від цієї позиції. Так, судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що при зверненні до суду позивач посилалася на ту обставину, що відповідач свідомо своїм рішенням від 21.10.2020 №72/2020 надав позивачу дозвіл на виготовлення проекту землеустрою на земельну ділянку із кадастровим номером 6824484000:02:006:0071, яка у комунальній власності не перебуває та якої не існує взагалі. Дослідивши вказані доводи позивача, колегія суддів зазначає наступнем. Згідно матеріалів справи, на виконання рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 30.07.2020 у справі №560/2345/20, Старосинявська селищна рада Старосинявського району Хмельницької області прийняла рішення №72/2020 від 21.10.2020, відповідно до якого вирішила надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за рахунок земельної ділянки сільськогосподарського призначення комунальної власності площею 46.0502 га з кадастровим номером 6824484000:02:006:0071 із зміною виду цільового призначення з земель запасу (земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадянам чи юридичним особам) (код КВЦІ13 16.00) на для ведення особистого селянського господарства (код КВЦПЗ 01.03) орієнтовною площею 2.0000 га з метою подальшої передачі у власність гр. [PERSON] . Водночас, із наданих відповідачем, на вимогу Сьомого апеляційного адміністративного суду, копій витягів з рішень Старосинявської селищної ради Старосинявського району Хмельницької області щодо затвердження проектів землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок, які знаходяться за межами населених пунктів від 06.08.2020 №03/2020 (23 рішення), слідує, що земельна ділянка з кадастровим номером 6824484000:02:006:0071 площею 46,0502 га з якої позивач отримала дозвіл на розробку проекту землеустрою, згідно наданого нею графічного матеріалу, була поділена між громадянами, які теж отримали дозволи на розробку проектів землеустрою. Вказане не заперечується відповідачем. Отже, колегія суддів погоджується із доводами апелянта про те, що з 06.08.2020 земельна ділянка з кадастровим номером 6824484000:02:006:0071 у комунальній власності не перебуває та такої земельної ділянки не існує взагалі. При цьому, надані відповідачем витяги з рішень Старосинявської селищної ради Старосинявського району Хмельницької області щодо затвердження проектів землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок були прийняті 06.08.2020, тоді як із заявою про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2,00 га, позивач звернулась до відповідача 30.09.2020. Тобто, Старосинявській селищній раді Старосинявського району Хмельницької області при прийнятті рішення про надання дозволу [PERSON] на розробку проекту землеустрою було відомо, що земельної ділянки із кадастровим номером 6824484000:02:006:0071 у комунальній власності не існує. За таких обставин, позивач не може реалізувати свої право на отримання безоплатно у власність земельної ділянки. Отже, помилковими є висновки суду першої інстанції про те, що на момент прийняття оскаржуваного рішення спірна земельна ділянка не перебувала у власності або користування фізичних чи юридичних осіб. Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Таким чином, усі рішення та дії суб`єкта владних повноважень мають підзаконний характер, тобто повинні бути прийняті (вчинені) на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені законом. Відповідно до частин першої, другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази відповідача як суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та доказів, наданих позивачем, суд дійшов висновку, що приймаючи рішення від 21 жовтня 2020 року №72/2020 «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки» , відповідач діяв всупереч вимогам Земельного кодексу України. На думку суду, вказаним рішенням відповідача порушено право позивача в отриманні у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 2,0000 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення, яка знаходиться за межами населеного пункту Старосинявської селищної ради Старосинявського району Хмельницької області та обмежено вказане право у протиправний, незаконний спосіб. Отже, позовна вимога про визнання протиправним та скасування рішення сімдесят третьої чергової сесії сьомого скликання Старосинявської селищної ради Старосинявського району Хмельницької області від 21 жовтня 2020 року № 72/2020 підлягає до задоволення. Стосовно позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди у розмірі 20000 грн., суд зазначає наступне. Суд першої інстанції відмовив у стягненні з відповідача на користь позивача відшкодування моральної шкоди, оскільки вважав, що позивач не надала суду переконливих доказів на підтвердження причинного зв`язку між бездіяльністю відповідача та завданням моральної шкоди (у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань, тощо). Також суд першої інстанції зазначив, що позивачем не доведено, що рішення відповідача завдало наслідків, які зумовили страждання позивача та спричинили їй моральну шкоду. У справі немає доказів, які б вказували на це, так само як і обгрунтування її розміру. Колегія суддів апеляційного суду вважає такі висновки суду першої інстанції помилковими, виходячи з таких підстав. У ст. 56 Конституції України гарантовано, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 23 ЦК України). Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постановах від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17, від 27 листопада 2019 року у справі №750/6330/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (див. наприклад, Рисовський проти України, Антоненков та інші проти України). Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди. Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір. При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. ст. 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставини справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу ст. 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача - органу державної влади чи місцевого самоврядування, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України). З огляду на характер правовідносин між людиною і державою (в особі органу державної влади чи органу місцевого самоврядування), з метою забезпечення реального та ефективного захисту прав людини, у справах адміністративного судочинства саме на суб`єкта владних повноважень-відповідача покладається тягар спростування факту заподіяння моральної шкоди та доведення неадекватності (нерозумність, несправедливість) її розміру, визначеного позивачем. Вимоги про відшкодування моральної шкоди у сумі 20000 грн. [PERSON] обґрунтовує тривалими протиправними діями відповідача, через які позивач змушена весь час звертатись до суду. Зазначає, що користуючись тим часом, поки йдуть судові провадження на захист право позивача, Старосинявська селищна рада виділяє земельні ділянки іншим громадянам, що свідчать про зухвалість по відношенню до позивача. При таких обставинах, позивач відчуває незахищеність, розпач та психічну подавленість. Як встановлено судом, позивач зверталась до відповідача 30.09.2019 із заявою, в якій просила надати дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення з метою подальшої передачі у власність для ведення особистого селянського господарства за межами населених пунктів Старосинявської селищної ради Старосинявського району Хмельницької області. У зв`язку з неналежним розглядом її заяви, позивач звернулася до суду з позовом. Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 30.07.2020 по справі №560/2345/20 зобов`язано Старосинявську селищну раду Старосинявського району повторно розглянути заяву [PERSON] по суті та прийняти рішення про надання чи відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2 га за межами населених пунктів Старосинявської селищної ради Старосинявського району Хмельницької області. На виконання зазначеного рішення суду, Старосинявська селищна рада Старосинявського району Хмельницької області прийняла рішення №72/2020 від 21.10.2020, яке є предметом розгляду у даній справі, у якій суд апеляційної інстанції дійшов висновку про його протиправність. Вищевказані обставини свідчать про тривалі протиправні дії (у вигляді неправомірних рішень) селищної ради щодо належного вирішення питання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою. При цьому, у справі, що розглядається, відповідач не довів, що його тривалі протиправні дії не викликали у позивача психічне напруження у зв`язку з очікуванням рішення, розчарування в діяльності обраних представників громади та додаткове психічне напруження, викликане дискримінацією під час розгляду її заяв порівняно з заявами інших громадян, які належно вирішувались. Відтак, у суду першої інстанції не було підстав для висновку про те, що моральну шкоду не заподіяно. Що стосується її розміру, то відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. З огляду на те, що "розумність" і "справедливість" є оціночними поняттями, суди, насамперед першої та апеляційної інстанції, які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широкий діапазон розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди. У постанові Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі №823/782/16 зроблено висновок про те, що моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Водночас, заявлений позивачем розмір моральної шкоди 20000 грн. не може вважатися розумним і справедливим, відповідний розмір є занадто завищеним. Позивачем не надано доказів обгрунтування вказаного розміру моральної шкоди. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд апеляційної інстанції врахував конкретні обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат, зокрема, тяжкість вимушених змін у його життєвій ситуації, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, та вважає справедливим визначити суму компенсації у розмірі 2 000 грн. за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень (Старосинявської селищної ради Старосинявського району Хмельницької області). Отже, судове рішення в частині відмови у повному обсязі у позовній вимозі про відшкодування моральної шкоди підлягає скасуванню з прийняттям у цій частині нового рішення про часткове задоволення такої вимоги і відшкодування [PERSON] 2 000 грн моральної шкоди. З огляду на зазначене, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Враховуючи вище викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення було неповно з`ясовано судом обставини, що мають значення для справи, а відтак, відповідно до ст.ст. 315, ст. 317 КАС України - оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення у справі про часткове задоволення позову.

Результат розгляду: partial