Рішення адміністративного суду від 2022-05-30 00:00:00+03

[PERSON] звернувся до суду з даним позовом, в якому просив: - визнати протиправними дії Міністерства оборони України щодо відмови йому у виплаті одноразової грошової допомоги як інваліду другої групи; - зобов`язати Міністерство оборони України прийняти рішення про призначення та виплату йому одноразової грошової допомоги, згідно Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» з урахуванням права позивача на отримання одноразової грошової допомоги як інваліду II групи, у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 01.01.2020, виходячи із розміру одноразової грошової допомоги на дату встановлення ІІ групи інвалідності; - встановити судовий контроль за виконанням судового рішення та зобов`язати Міністерство оборони України подати у місячний строк звіт про виконання судового рішення. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 грудня 2021 року у задоволені адміністративного позову відмовлено. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що повторний огляд, за наслідками якого позивачу було встановлено ІІ групу інвалідності, відбувся 24.02.2020, а первинно інвалідність ІІІ групи встановлена з 28.08.2015, тобто між цими подіями минуло понад 2 роки, а тому позивач не має права на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі. Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі. Свої доводи обґрунтовує тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Наголошує, що обмеження дворічним терміном, при якому виплата одноразової грошової допомоги у разі зміни групи інвалідності, її причин або ступеня втрати працездатності не застосовуються, оскільки вперше інвалідність йому була встановлена 28.08.2015, а такі обмеження були введені лише з 01.01.2017. Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін та зазначає про безпідставність доводів, викладених в апеляційній скарзі. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження. Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, судом першої інстанції установлено і підтверджується матеріалами справи, що відповідно до довідки МСЕК серії 12 ААА №206778 від 28.08.2015 [PERSON] було первинно встановлено ІІІ групу інвалідності внаслідок травми, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби. Згідно довідки МСЕК серія 12 ААБ №549914 від 24.02.2020 [PERSON] при повторному огляді встановлено ІІ групу інвалідності внаслідок травми, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби. В подальшому позивач звернувся із заявою та доданими документами до неї до Житомирського обласного військового комісаріату про направлення їх до Міністерства оборони України на комісію для розгляду питання щодо виплати одноразової грошової допомоги як інваліду II групи. Міністерство оборони України [PERSON] в цьому відмовило з посиланням на те, що зміна групи інвалідності у заявника відбулася понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності, що викладено у витязі з протоколу засідання комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 26.06.2020 №90. Допомога у зв`язку з встановленням ІІІ групи інвалідності виплачена в сумі 182 700,00 гривень. Вважаючи таке рішення відповідача протиправним, позивач звернувся з даним позовом до суду. Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. Згідно з ч.ч.1,2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі. Відмовляючи у задоволені адміністративного позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач як суб`єкт владних повноважень довів суду, що діяв правомірно, з чим погоджується і колегія суддів з огляду на наступне. Частиною 2 \~\~статті 19 Конституції України \~\~встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Так, Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII (далі Закон № 2011-XII) було доповнено статтями 161, 162, 163, 164 Законом України «Про внесення змін до деяких законів України з питань соціального захисту військовослужбовців» від 04.07.2012 № 5040-VI. Цей Закон набрав чинності 01.01.2014 і застосовується до правовідносин, що виникли після 01.01.2014. Відповідно до п. 4 ст. 163 Закону № 2011-XII у редакції, що діяла з 01.01.2014, якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми. Аналогічні норми передбачено і п. 8 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975 (далі Порядок №975). Згодом, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774-VIII (набрав чинності з 01.01.2017) п. 4 ст. 163 Закону № 2011-XII доповнено абзацом 2 такого змісту: «У разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється». Змістовно абз. 2 п. 4 ст. 163 Закону № 2011-XII є конкретизацією правової норми, яка міститься в абзаці першому. Якщо в абзаці першому передбачено умови, коли здійснюється виплата допомоги, то абзац другий передбачає умови, за відсутності яких виплата допомоги не здійснюється. Окрім того, абз. 2 п. 4 ст. 163 Закону № 2011-XII встановлює обмеження дворічним строком не лише для зміни групи інвалідності або ступеня втрати працездатності, а також і для зміни причини інвалідності. Обидві ці норми (абз. 1 та 2 п. 4 ст. 163 Закону № 2011-XII) передбачають дворічний строк, протягом якого зміна групи інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності можуть бути підставою для виплати одноразової грошової допомоги в більшому розмірі. Зазначені правові норми є нормами прямої дії і поширюються на всіх військовослужбовців. У постанові Верховного Суду від 15.07.2020 у справі 240/10153/19 судова палата відступила від правового висновку, зробленого у постановах Верховного Суду від 20.03.2018 у справі №295/3091/17, 21.06.2018 у справі № 760/11440/17, 30.09.2019 у справі № 825/1380/18 та інших, де його застосовано, та дійшла такого висновку про застосування п. 4 ст. 163 Закону № 2011-XII: 1) право на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі у зв`язку із встановленням військовослужбовцю під час повторного огляду вищої групи інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності визначається за законодавством, що діє на день повторного огляду; 2) передбачені п. 4 ст. 163 Закону № 2011-XII обмеження права на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі дворічним строком після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності застосовуються починаючи з 01.01.2014; 3) зазначений дворічний строк обчислюється з дня первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності, незалежно від дати, коли їх встановлено вперше (до 01.01.2014 чи після). Згідно ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Таким чином, колегія суддів зазначає, що у разі повторного встановлення (зміни) групи інвалідності, причин її виникнення або ступеня втрати працездатності понад дворічний строк після первинного встановлення \~\~інвалідності виплата \~\~одноразової грошової допомоги не здійснюється. Як вбачається з матеріалів справи позивачу первинно встановлено ІІІ групу інвалідності з 07.08.2015, а \~з 06.02.2020 \~встановлено ІІ групу інвалідності. Тобто, з дня первинного встановлення ІІІ інвалідності (07.08.2015) до дня встановлення ІІ групи інвалідності (06.02.2020) минуло понад два роки. Відтак, позивач не має права на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі. Апелянт посилається на практику Верховного Суду від 13.04.2022 у справі №240/12378/19, проте колегія суддів звертає увагу, що у цій справі спір між сторонами виник не щодо доплати грошової допомоги, а щодо отримання одноразової грошової допомоги вперше. В даному випадку допомога у зв`язку з встановленням ІІІ групи інвалідності вже була виплачена [PERSON] в сумі 182 700, 00 грн, при цьому, предметом позову є доплата такої допомоги, а тому висновки викладені в цій постанові Верховного Суду не можуть бути застосовані у даній справі. Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Результат розгляду: denied