Рішення адміністративного суду від 2022-02-10 00:00:00+02

Короткий зміст позовних вимог. 29 липня 2021 року [PERSON] , інвалід 2 групи по зору з дитинства, звернувся до суду з позовом до Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), в якому просив (з урахуванням уточнень): - визнати незаконними дії Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса); - зобов`язати Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) закрити виконавче провадження по двом виконавчим листам №2-248/10 від 05 липня 2010 року на підставі постанови Верховного Суду від 25 листопада 2020 року по справі №522/18188/17, провадження №61-9156св19, рішення Київського районного суду м. Одеси у справі №520/14487/19, ухвали Київського районного суду м. Одеси у справі №520/10954/16-ц; - скасувати арешт та обтяження з усього майна, у тому числі грошей, які знаходяться на заарештованих банківських рахунках, а також зняти арешт з: квартири [ADDRESS] ; земельної ділянки № 16 , розташованої за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 5123781400:02:001.0126, накладений відповідно до виконавчих проваджень №48185088 та №48186012 у зв`язку з виконанням виконавчих листів №2-248/10, виданих 06 жовтня 2010 року; - зобов`язати Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) повернути усе вилучене майно, у тому числі: грошові кошти (пенсія та соціальні державні виплати), за період з 14 липня 2015 року, тобто з дати відкриття виконавчого провадження до дати прийняття рішення суду по суті. Заявляючи наведені вимоги [PERSON] керувався Законом України «Про виконавче провадження», Цивільно-процесуальним кодексом України (далі - ЦПК України), Цивільним кодексом України (далі - ЦК України), Законом України «Про захист прав споживачів, та Кодексом адміністративного судочинства України (далі - КАС України). Короткий зміст рішення суду першої інстанції. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 21.12.2021 провадження у адміністративній справі за позовом [PERSON] до Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії по закриттю виконавчих проваджень та скасування заборон було закрито. Своє рішення суд мотивував тим, що позовна заява [PERSON] подана в порядку КАС України, справі присвоєний номер адміністративної справи, процесуальні дії, попереднім складом суду, вчинені в порядку КАС України. Водночас, на думку суду першої інстанції, враховуючи, що предметом спору в цій справі є визнання протиправними дій державного виконавця та оскарження рішень, які прийняті ним щодо виконання судового рішення у цивільній справі, на підставі якого видавалися виконавчі листи, відсутні підстави розглядати даний спір в порядку адміністративного судочинства. Короткий зміст апеляційної скарги та відзиву. [PERSON] , оскаржуючи наведену ухвалу, вказує на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, на порушення його конституційних прав та свобод, наполягає на тому, що суд проявив щодо нього дискримінаційні дії за ознаками інвалідності. Позивач наголошував, якщо суд дійшов висновку, що його позов належить розглядати в порядку цивільного судочинства, ніщо йому не перешкоджало продовжити розгляд справи в цивільному провадженні. Резюмуючи викладене, [PERSON] просить скасувати ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 21.12.2021 та ухвалити рішення про задоволення його позовних вимог. Відповідач не скористався правом подання відзиву на апеляцію. Фактичні обставини справи. Як випливає з матеріалів справи, 22.04.2021 [PERSON] звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з наведеними вище позовними вимогами. 26.04.2021 Одеський окружний адміністративний суд прийняв ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі, оскільки позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства. За результатами апеляційного оскарження даної ухвали П`ятий апеляційний адміністративний суд ухвалив постанову від 20.07.2021 про залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду першої інстанції без змін. На виконання даних рішень, 29.07.2021 [PERSON] звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси за захистом своїх прав. При реєстрації даного позову в Малиновському районному суді м. Одеси його віднесли до справ адміністративної юрисдикції та присвоїли відповідний єдиний унікальний номер. 03.08.2021 Малиновський районний суд м. Одеси прийняв ухвалу про залишення позову [PERSON] без руху. Ухвала мотивувалася відсутністю доказів на які покликався позивач, а також відсутністю конкретизації позовних вимог. Будь-яких зауважень про те, що дана справа не відноситься до адміністративної юрисдикції, суд не висловив. [PERSON] усунув недоліки, що містилися в ухвалі про залишення позову без розгляду. Як зазначав позивач, правову допомогу у складенні процесуальних документів йому надавав Перший Одеській місцевий центр вторинної безоплатної правової допомоги. Далі, ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 24 вересня 2021 року [PERSON] відмовлено у відкритті провадження на підставі пункту 1 частини 1 статті 170 КАС України. Роз`яснено позивачу право звернення за захистом порушеного права в порядку цивільного процесуального судочинства, шляхом подання скарги на дії виконавця, іншої посадової особи органу ДВС в порядку Розділу VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень» або шляхом подання позову до Південного міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса). Приймаючи вказане судове рішення суд першої інстанції виходив із того, що [PERSON] являвся відповідачем у цивільній справі та є боржником у незавершеному виконавчому провадженні з примусового виконання рішення у цивільній справі. Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив її скасувати та прийняти судове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі. Скаржник наголошує на тому, що, з урахуванням висновків П`ятого апеляційного адміністративного суду, викладених у постанові від 20 липня 2021 року по справі №420/6671/21, він подав до Малиновського районного суду м. Одеси саме цивільний позов. На думку скаржника, навіть, якщо він припустився помилки, одночасно вказуючи в позові норми права, які регулюють різні види судочинства, суд першої інстанції повинен був визначитися за якою юрисдикцією належить розглядати спір. Тим паче, як відзначив [PERSON] , Малиновський районний суд м. Одеси є судом цивільної юрисдикції. Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду 19.11.2021 апеляційна скарга [PERSON] була задоволена частково. Суд скасував ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 24.09.2021, а справу направив на розгляд за встановленою законом підсудністю до Київського районного суду м. Одеси. Ухвалюючи таке рішення суд апеляційної інстанції зазначив, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що [PERSON] звернувся за захистом своїх прав в порядку адміністративного судочинства. Дійсно, узагальнюючи заявлені вимоги [PERSON] у своєму позові покликався як на норми ЦПК України так і на норми КАС України. Водночас, мотивувальна частина його позову свідчить про наявність спору про порушення цивільного права. Оскільки частиною 1 статті 447, частиною 1 статті 448 ЦПК України надано право сторонам виконавчого провадження звертатися до суду із скаргою на рішення, дію або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, суд апеляційної інстанції вирішив направити справу до Київського районного суду м. Одеси, як до суду, який видав виконавчий документ на виконання свого рішення. Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та позиція суду апеляційної інстанції щодо доводів апеляційної скарги і висновків суду першої інстанції. Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що наявні підстави для часткового задоволення апеляції, з огляду на таке. Як мовилося вище, позов [PERSON] спочатку був помилково зареєстрований як адміністративний. Суд апеляційної інстанції 19.11.2021, скасовуючи ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси, зазначав про це в своїй постанові та вказував, що є всі підстави для розгляду цього спору в порядку статей 447, 448 ЦПК України. Водночас, суд першої інстанції, отримавши дану справу для розгляду, за формальними ознаками знову закрив провадження у справі. Вважаючи, що суд першої інстанції допустив у даному випадку надмірний формалізм, колегія суддів, виходить з такого. Усталена судова практика Верховного Суду свідчить про те, що надмірний формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду, не сприяє правовій визначеності, належному здійсненню правосуддя та є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Європейський суд з прав людини наголошує, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним», що в дійсності означає, що будь-яка особа може розраховувати на реальну можливість захистити свої інтереси, оскільки таке право в першу чергу гарантується Конституцією України. Рішенням Конституційного Суду України №9-зп від 25.12.1997 визначено, що ч. 1 ст. 55 Конституції України треба розуміти так, «що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку і суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод». Є важливим, висловлений Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 17.02.2021 у справі №9901/471/19 правовий висновок, що при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі ст. 6 Конвенції. Необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист. На думку суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції, встановивши, що в позовній заяві [PERSON] міститься покликання як на норми цивільного процесу так і на норми адміністративного процесу, повинен був надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Окрім того, як вважає суд апеляційної інстанції, суд першої інстанції повинен був урахувати, що [PERSON] є практично незрячим, він не міг перевірити якість наданої йому правової допомоги з боку центру безоплатної допомоги. На переконання суду апеляційної інстанції, присвоєння справі [PERSON] унікального номеру, що пов`язує її зі справою адміністративної юрисдикції, не може позбавити позивача на судовий захист. Слід врахувати наслідки звернення [PERSON] з новим позовом в порядку цивільного судочинства, а саме: пропуск строку звернення до суду. З моменту первинного звернення до суду [PERSON] до суду пройшло більше ніж 8 місяців. Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції принципу верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, знайшли своє підтвердження. Пункт 4 статті 320 КАС України, встановлює, що однією із підстав для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання. За таких умов, ухвалу суду Київського районного суду м. Одеси від 21.12.2021 слід скасувати, а справу направити до цього ж суду для продовження розгляду. Водночас, вимоги апеляційної скарги про прийняття судом апеляційної інстанції рішення по суті справи, не можуть бути задоволені, адже судом першої інстанції позовні вимоги [PERSON] не вирішувалися.

Результат розгляду: partial