Рішення адміністративного суду від 2022-04-04 00:00:00+03

19.11.2021р. [PERSON] звернувся до Приморського районного суду м.Одеси із адміністративним позовом до Військового комісара Приморського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки Оскілко О.О., в якому просив суд скасувати постанову про накладення на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 850 грн. за порушення ч.2 ст.210 КУпАП. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 09.11.2021р. посадовою особою відповідача відносно нього було складено протокол про адміністративне правопорушення №с/5634 нібито за порушення вимог ч.3 ст.37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», відповідальність за яке передбачено ч.2 ст.210 КУпАП. В подальшому, на підставі цього протоколу №с/5634, в той же день (т.б. 09.11.2021р.), військовим комісаром Приморського РТЦК та СП була прийнята постанова по справі про адміністративне правопорушення №с/5635 від 09.11.2021р., якою на нього було накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 850 грн. Позивач вважає, що дана постанова була винесена необгрунтовано, оскільки строк притягнення його до такої адміністративної відповідальності давно сплив, так як зміна місця його реєстрації відбулася ще 11.11.2019р. (т.б. 2 роки назад). Крім того, позивач у своєму позові також вказує й на той факт, що з 01.02.2021р., на підставі наказу ГУ Держпродспоживслужби в Одеській області від 21.01.2021р. №21-4, його було прийнято на посаду «провідного фахівця відділу правового забезпечення» ГУ Держпродспоживслужби в Одеській області, після чого, 02.02.2021р. відділом управління персоналом на адресу Приморського РТЦК та СП м.Одеси було направлено відповідне повідомлення про зміну облікових даних призовника, у якому поміж інших було зазначено і його нову адресу реєстрації. Представник відповідача надав до суду першої інстанції письмовий відзив від 27.01.2022р., у якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні. Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 01 лютого 2022 року у задоволенні адміністративного позову [PERSON] відмовлено. Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, позивач 14.02.2022р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення грубо порушено норми матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Приморського районного суду м.Одеси від 01.02.2022р. та прийняти нове, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі. 15.03.2022р. матеріали даної справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду. Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 15.03.2022р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження. 21.03.2022р. до канцелярії суду 2-ї інстанції від позивача надійшли додаткові письмові пояснення до апеляційної скарги та медичні документи про стан здоров`я позивача у спірний період. Представник відповідача своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався. Згідно приписів п.п.1,2 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю та/або неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання. Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч.ч.1,2 ст.308 КАС України). Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги позивача, колегія суддів дійшла висновку про наявність усіх належних підстав для її задоволення. Судом першої інстанції встановлені наступні обставини. Позивач [PERSON] ( [INFO] ) в період з 28.12.2018р. по 16.11.2021р. перебував на військовому обліку Приморського РТЦК та СП, як військовозобов`язаний, який «непридатний» до військової служби у мирний час та «обмежено здатний» у військовий час, у зв`язку з хворобою (ст.646 13вгр.І МОУ №402-2008), що підтверджується тимчасовим посвідченням [NUMBER] від 28.12.2018р. 09.11.2021р. позивач, отримавши повістку, прибув до Приморського РТЦК та СП та звернувся до військового комісара із письмовою заявою про зняття його з військового обліку у зв`язку зі зміною місця реєстрації та проживання. Однак, при пред`явленні ним паспорту посадовими особами військомату було виявлено, що позивач ще з 11.11.2019р. змінив своє місце реєстрації та проживання, т.б. протягом 1 року 11 місяців 28 днів не прибував до Приморського РТЦК та СП для зняття з військового обліку у зв`язку зі зміною місця реєстрації та подальшої постановки на військовий облік, чим порушив вимоги ч.3 ст.37 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу». 09.11.2021р., т.б. в день прибуття, за даним фактом посадовою особою відповідача відносно позивача було складено протокол про адміністративне правопорушення №с/5634 за порушення вимог ч.3 ст.37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», відповідальність за яке передбачено ч.2 ст.210 КУпАП. В подальшому, на підставі вказаного протоколу №с/5634, в той же день (т.б. 09.11.2021р.), військовим комісаром Приморського РТЦК та СП була прийнята постанова по справі про адміністративне правопорушення №с/5635 від 09.11.2021р., якою на позивача було накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 850 грн. Не погоджуючись із такими діями та постановою відповідача, позивач звернувся до суду із даним позовом. Вирішуючи справу по суті та повністю відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із необґрунтованості та недоведеності позовних вимог та, відповідно, з правомірності дій та спірного рішення відповідача. Проте, колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду 1-ї інстанції та вважає їх необґрунтованими та передчасними, з огляду на наступне. Як передбачено ст.3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість \~і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. В Україні визнається і діє принцип верховенства права (ст.8 Конституції). Усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужувані та непорушними, а також не є вичерпними (ст.ст.21,22 Конституції). Згідно із приписами ст.55 Конституції України, права і свобод людини і громадянина захищаються судом. Кожному \~гарантується право на оскарження в суді рішень дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. А частиною 2 ст.19 Конституції України, в свою чергу, чітко встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти виключно лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Так, спірні правовідносини між сторонами регулюються Конституцією України, Законами України «Про оборону України», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», Кодексом України про адміністративні правопорушення, «Порядком організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних» (затв. Постановою КМУ №921 від 07.12.2016р.). Так, як слідує зі змісту вимог ч.ч.1,2,3 ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку. Разом з тим, слід звернути увагу на те, що, згідно із ч.7 ст.1 вказаного Закону №2232-ХІІ, виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки АР Крим, областей, міст Києва та Севастополя. Так, дійсно, у відповідності до приписів ч.10 цієї ж статті, громадяни України, які приписані до призовних дільниць або перебувають у запасі Збройних Сил України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України чи проходять службу у військовому резерві, зокрема, зобов`язані: виконувати правила військового обліку, встановлені законодавством. Виконання ж військового обов`язку в запасі, в свою чергу, полягає в дотриманні військовозобов`язаними порядку і правил військового обліку, проходженні зборів для збереження та вдосконалення знань, навичок і умінь, необхідних для виконання обов`язків військової служби в особливий період (ч.8 ст.2 ЗУ №2232). Так, як встановлено з матеріалів справи та змісту оскаржуваної постанови, позивач був притягнутий до адміністративної відповідальності за вчинення в «особливий» період триваючого адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.210 КУпАП, а саме - за те, що, змінивши своє місце реєстрації та проживання, у встановлений законодавством 7-денний строк добровільно не прибув до Приморського РТЦК та СП для зняття з військового обліку та подальшої постановки на військовий облік, чим порушив вимоги ч.3 ст.37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Як передбачено приписами ч.3 ст.37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», призовники, військовозобов`язані та резервісти після прибуття до нового місця проживання дійсно зобов`язані в семиденний строк стати на військовий облік та не раніше ніж за три дні до вибуття з місця проживання знятися із зазначеного обліку. У разі ж декларування місця проживання особи за декларацією про місце проживання, поданою в електронній формі засобами Єдиного державного веб-порталу електронних послуг, взяття на військовий облік, зняття з військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів здійснюється відповідними районними (міськими) територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки на підставі відомостей про призовників, військовозобов`язаних та резервістів в електронній формі, надісланих органами реєстрації через Єдину інформаційну систему Міністерства внутрішніх справ України до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів. Аналогічні положення містяться і в абз.5 п.1 Правил військового обліку призовників і військовозобов`язаних (додаток до Порядку №921). Таким чином, за невиконання військовозобов`язаними вказаних вище вимог Закону дійсно передбачена адміністративна відповідальність за ст.210 КУпАП. Так, як встановлено судовою колегією з матеріалів справи та вже зазначалося вище, позивач [PERSON] ( [INFO] ) \~перебував на обліку в Приморському РТЦК та СП в період з 28.12.2018р. по 16.11.2021р., як зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Як свідчать матеріали справи, 09.11.2021р. позивач, у зв`язку з отриманням за місцем роботи повістки, \~прибув до Приморського РТЦК та СП та звернувся до військового комісара із письмовою заявою про зняття його з військового обліку у зв`язку зі зміною 11.11.2019р. свого місця реєстрації та проживання з адреси: [ADDRESS] на адресу: [ADDRESS] . Однак, як видно з матеріалів справи, посадові особи відповідача, встановивши при перевірці паспорта факт зміни позивачем свого місця реєстрації 11.11.2019р., одразу ж (т.б. в той же день) склали відносно останнього протокол про адміністративне правопорушення за несвоєчасне звернення за зняттям з в/обліку, та також в той же день, на підставі цього протоколу, без будь-якої перевірки даних та підстав несвоєчасного звернення, винесли постанову про накладення на нього штрафу за ч.2 ст.210 КУпАП. \~ Проте, судова колегія, уважно дослідивши матеріали справи та додатково надані сторонами докази, не може повністю погодитися з такими діями і спірним рішенням (постановою) відповідача та вважає їх необґрунтованими і передчасними. До такого висновку суд апеляційної інстанції дійшов з наступних підстав. Так, як встановлено з матеріалів справи, позивач 11.11.2019р. дійсно змінив місце свого проживання та реєстрації та, як передбачають приписи ч.3 ст.37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у встановлені строки не знявся з військового обліку в Приморському РТЦК та відповідно, не став на в/облік в іншому районному ТЦК та СП. Проте, не зважаючи на це формальне порушення позивачем зазначених вимог законодавства (яке до речі фактично не призвело до будь-яких негативних (шкідливих) насідків), необхідно звернути увагу на цілий ряд, на думку суду, суттєвих і поважних причин та об`єктивних обставин, за яких таке сталося. \~\~ По-перше, необхідно спочатку зазначити, що як визначено ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. А відповідно до приписів ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», свобода пересування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, вільно та безперешкодно за своїм бажанням переміщатися по території України у будь-якому напрямку, у будь-який спосіб, у будь-який час, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Як вбачається зі змісту протоколу про адміністративне правопорушення №с/56-34 від 09.11.2021р., позивач при складанні відносно нього даного протоколу неодноразово пояснював посадовій особі, яка його складала, що він фактично був позбавлений можливості своєчасно з`явитися у військовий комісаріат в зв`язку із станом здоров`я, а саме з підстав перенесеної важкої травми хребта та тривалої реабілітації. Також, позивач одночасно звертав увагу посадової особи, яка складала даний протокол, і на факт пропуску встановленого ст.38 КУпАП строку притягнення його до адміністративної відповідальності, оскільки він з 01.02.2021р. працює на посаді «провідного фахівця відділу правового забезпечення» в ГУ Держпродспоживслужби в Одеській області, яке, в свою чергу, ще 02.02.2021р. направляло на адресу Приморського РТЦК та СП м.Одеси відповідне повідомлення про зміну його облікових даних та зазначало в т.ч. і його нову адресу реєстрації, а також неодноразово проводило відповідні звірки облікових даних призовників (військовозобов`язаних) управління. Однак, як видно з матеріалів справи, посадові особи відповідача, на зазначені позивачем факти та поважні (об`єктивні) причини достатньої уваги не звернули, уважно не перевірили та не з`ясували ці дані (чим грубо порушили вимоги ст.280 КУпАП) та в той же день, не надавши можливості надати докази та скористатися правовою допомогою, винесли спірну постанову про притягнення останнього до адміністративної відповідальності. \~\~ Як видно зі змісту вимог ч.ч.1,2 ст.210 КУпАП, порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку - тягне за собою накладення штрафу від тридцяти до 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Повторне протягом року вчинення порушення, передбаченого частиною 1 цієї статті, за яке особу вже було піддано адміністративному стягненню, а також вчинення такого порушення в особливий період - тягнуть за собою накладення штрафу від 50 до 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Проте, як чітко визначено приписами ч.1 ст.9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається виключно протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. А згідно із ст.10 КУпАП, адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків. До того ж, як передбачено приписами ст.280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Згідно з положеннями ст.251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчинення та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, тощо. Так, як беззаперечно встановлено судовою колегією з матеріалів справи та доданих до апеляційної скарги додаткових документів, позивач [PERSON] у липні 2020р. отримав дуже важкі травми голови та хребта, а саме «закриту черепно-мозкову травму голови», «закриту хребетну травму», «компресійно-осколкові переломи С5, С6, С7 хребців», «переломи суглобових відростків С4, С5 хребців», «забійні рани голови» та численні «гематоми тім`яної області голови», у зв`язку з якими, тривалий час знаходився на стаціонарному лікуванні у різних лікарнях м.Одеси, де йому проводилося оперативне лікування та реабілітація. Даний факт підтверджується наданими позивачем до апеляційної скарги численними медичними документами ГБК №11 та \~МКЛ №1 ОМР. \~ Також, при цьому, одночасно варто звернути увагу й на той факт, що позивач ще до отримання вказаних вище важких травм рішенням РПК Приморського РВК м.Одеси \~від 12.11.2018р. був визнаний «непридатним» до військової служби у мирний час та «обмежено здатним» у в/час у зв`язку з іншими хворобами (ст.646 13вгр.І МОУ №402-2008), що підтверджується тимчасовим посвідченням військовозобов`язаного [PERSON] [NUMBER] від 28.12.2018р. Крім того, як вже зазначалося вище, судова колегія також вважає за необхідне звернути увагу й на те, що діючим законодавством передбачена відповідальність за несвоєчасне зняття/постановку на в/облік не тільки для військовозобов`язаних (призовників), а і, \~як видно зі змісту приписів п.4 «Правил військового обліку призовників і військовозобов`язаних» (додаток до Порядку №921), для керівників та посадових осіб органів виконавчої влади та місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій та навчальних закладів незалежно від їх підпорядкування та форми власності (а також власників будинків), які, в свою чергу, теж несуть сувору відповідальність за порушення законодавства про військовий обов`язок і військову службу, про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, за неподання до районних (міських) військових комісаріатів списків громадян, які підлягають приписці до призовних дільниць, за прийняття на роботу призовників і військовозобов`язаних, які не перебувають на військовому обліку, незабезпечення сповіщення призовників і військовозобов`язаних про їх виклик до районного (міського) військового комісаріату, перешкоду їх своєчасній явці на збірні пункти чи призовні дільниці, несвоєчасне подання документів, необхідних для ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних, та неподання відомостей про призовників і військовозобов`язаних. Аналогічні положення містяться і у ст.16 Закону України «Про оборону України»,\~ якою, в свою чергу, передбачено, що підприємства, установи та організації усіх форм власності, зокрема, здійснюють згідно із законодавством заходи щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації, а посадові особи таких підприємств (установ та організацій усіх форм власності), зокрема, виконують передбачені законодавством обов`язки у сфері оборони; забезпечують ведення персонального військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, сприяють їх підготовці до військової служби, призову на строкову військову службу, на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, створенню працівникам належних умов для виконання ними військового обов`язку згідно із законодавством, забезпечують здійснення заходів з їх військово-патріотичного виховання; несуть відповідальність за підготовку підприємств, установ та організацій до виконання мобілізаційних завдань, збереження матеріальних цінностей мобілізаційного резерву. Даний обов`язок підприємств (установ та організацій усіх форм власності) та їх керівників більш конкретизує «Порядок організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних» (затв. Постановою КМУ №921 від 07.12.2016р.), на який, до речі, посилався і відповідач. Так, як вбачається зі змісту положень п.37 вказаного вище Порядку №921, \~з метою ведення персонального обліку призовників і військовозобов`язаних на державні органи, підприємства, установи та організації покладається виконання таких заходів: - перевірка у громадян під час прийняття на роботу (навчання) наявності військово-облікових документів (у військовозобов`язаних - військових квитків або тимчасових посвідчень, а у призовників - посвідчень про приписку до призовних дільниць). Приймання на роботу (навчання) призовників і військовозобов`язаних здійснюється тільки після взяття їх на військовий облік у районних (міських) військових комісаріатах, а також у разі перебування на військовому обліку в СБУ та Службі зовнішньої розвідки; - надсилання у семиденний строк до відповідних районних (міських) військових комісаріатів повідомлень про зміну облікових даних призовників і військовозобов`язаних, прийнятих на роботу (навчання) чи звільнених з роботи (відрахованих з закладу освіти); - оповіщення на вимогу районних (міських) військових комісаріатів призовників і військовозобов`язаних про їх виклик до районних (міських) військових комісаріатів і забезпечення їх своєчасного прибуття; - забезпечення повноти та достовірності облікових даних призовників і військовозобов`язаних згідно з вимогами, встановленими цим Порядком та іншими документами персонального обліку відповідно до законодавства; - взаємодія з районними (міськими) військовими комісаріатами щодо строків та способів звіряння даних особових карток, списків призовників і військовозобов`язаних, їх облікових даних, внесення відповідних змін до них, а також щодо оповіщення призовників і військовозобов`язаних; - організація періодичного звіряння особових карток призовників і військовозобов`язаних із записами у військових квитках та посвідченнях про приписку до призовних дільниць. Не рідше одного разу на рік проведення звіряння особових карток працівників з обліковими документами районних (міських) військових комісаріатів, в яких вони перебувають на військовому обліку; - у п`ятиденний строк з дня подання відповідних документів внесення до особових карток призовників і військовозобов`язаних змін щодо їх сімейного стану, місця проживання (перебування), освіти, місця роботи і посади та надсилання (у разі наявності) щомісяця до 5 числа до районних (міських) військових комісаріатів повідомлення про зміну облікових даних; - постійне інформування районних (міських) військових комісаріатів про громадян та посадових осіб, які порушують правила військового обліку, для притягнення їх до відповідальності згідно із законом; - ведення та зберігання журналу обліку результатів перевірок стану військового обліку призовників і військовозобов`язаних та звіряння їх облікових даних з даними районних (міських) військових комісаріатів. Так, як встановлено з матеріалів справи та вже зазначалося вище, позивач [PERSON] 01.02.2021р., на підставі наказу ГУ Держпродспоживслужби в Одеській області від 21.01.2021р. №21-4, був прийнятий на посаду «провідного фахівця відділу правового забезпечення» ГУ Держпродспоживслужби в Одеській області, після чого, вже на наступний день, т.б. \~02.02.2021р., відділ управління персоналом Держпродспоживслужби, на виконання вищевказаних вимог діючого законодавства, направив на адресу Приморського РТЦК та СП м.Одеси відповідне повідомлення про зміну облікових даних військовозобов`язаного (призовника) [PERSON] , у якому, поміж іншого, було зазначено і його нову адресу реєстрації. В подальшому, як видно з матеріалів справи та пояснень позивача, відділ управління персоналом ГУ Держпродспоживслужби в Одеській області в період з 02.02.2021р. по 09.11.2021р. неодноразово проводив з Приморським РТЦК та СП м.Одеси усі передбачені законодавством звірки облікових даних військовозобов`язаних (призовників), які працюють в Головному управлінні. Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини та наявні в матеріалах справи докази, судова колегія приходить до висновку про те, що Приморському РТЦК та СП м.Одеси фактично було достовірно відомо про факт зміни позивачем місця реєстрації (проживання) ще у лютому 2021р. (т.б. з моменту отримання повідомлення відділу управління персоналом ГУ Держпродспоживслужби), однак, відповідач на даний факт уваги не звернув, жодних заходів щодо уточнення (перевірки) цих даних не прийняв, та протягом 9 місяців не викликав [PERSON] (який до того ж є «не придатним» до в/служби у мирний час) для зняття з в/обліку (чи для звірки облікових даних) ні особисто, ні через роботодавця - ГУ Держпродспоживслужби в Одеській області, де останній працював та продовжує офіційно працювати до цього часу. \~\~\~\~\~\~\~ Доказів зворотного представником відповідача до суду не надано. Окрім того, при цьому слід зазначити, що даний факт обізнаності відповідача ще з лютого 2021р. з фактом зміни позивачем адреси реєстрації підтверджується і наявною в матеріалах справи повісткою військового комісара (без дати та реєстр.№), яку позивач отримав в ГУ Держпродспоживслужби в Одеській області (т.б. за місцем своєї служби), та в якій, в свою чергу, чітко вказано, що останній викликається на 09.11.2021р. виключно для уточнення адреси місця реєстрації. Як чітко визначено приписами ч.ч.1,2 ст.38 КУпАП, адміністративне стягнення може бути накладено не пізніш як через 2 (два) місяці з дня вчинення правопорушення, а при триваючому правопорушенні - не пізніш як через 2 (два) місяці з дня його виявлення, за винятком випадків, коли справи про адміністративні правопорушення відповідно до цього Кодексу підвідомчі суду (судді). Якщо ж \~справи про адміністративні правопорушення відповідно до цього Кодексу чи інших законів підвідомчі суду (судді), стягнення може бути накладено не пізніш як через три місяці з дня вчинення правопорушення, а при триваючому правопорушенні - не пізніш як через три місяці з дня його виявлення, крім справ про адміністративні правопорушення, зазначені у\~ ч.ч.3,4 статті. Отже, враховуючи вищевикладені норми діючого законодавства, приймаючи до уваги конкретні обставини справи, відсутність будь-яких негативних наслідків, суд апеляційної інстанції, оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, вважає, що відповідачем, в даному випадку, було притягнуто позивача до адміністративної відповідальності поза межами встановленого ч.1 ст.38 КУпАП 2-місячного строку, в зв`язку із чим, \~оскаржувана постанова №с/5635 від 09.11.2021р., на підставі п.3 ч.3 ст.286 КАС України, підлягає скасуванню, а справа про дане адміністративне правопорушення закриттю. \~\~\~\~ Одночасно варто звернути увагу й на те, що аналогічна правова позиція з подібного спірного питання була висловлена і Барським районним судом Вінницької області у рішенні від 14.11.2018р. по справі №130/812/18. \~\~ Також не зайвим буде зауважити і про той факт, що судом 1-ї інстанції, в даному випадку, при розгляді даної справи в період з 19.11.2021р. по 01.02.2022р., без будь-яких об`єктивних причин, було грубо порушено встановлений ч.1 ст.286 КАС України 10-денний строк розгляду даної категорії справ (т.б. порушино норми процесуального права), на що неодноразово звертав увагу позивач (апелянт). \~\~ До того ж, також слід зазначити й про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж \~Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. А згідно з ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову, що, у свою чергу, не було відповідним чином реалізовано представником відповідача при розгляді справи в суді 2-ї інстанції. Таким чином, на підставі вищевикладеного, судова колегія вважає, що судом першої інстанції, при необгрунтовано тривалому розгляді справи, було не повно з`ясовано усі обставини, що мають значення, та грубо порушено норми матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, до того ж, висновки суду не відповідають обставинам справи та ґрунтуються на невірному тлумаченні норм діючого у цій сфері законодавства, в зв`язку із чим, адміністративний позов підлягає задоволенню. Відповідно до п.2 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення має право скасувати його повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. При цьому, судова колегія одночасно вважає за необхідне наголосити ще й на тому, що рішення суду, у відповідності до вимог ст.242 КАС України, повинно грунтуватися на засадах верховенства права та не тільки законним і обґрунтованим, а й ще справедливим, а також повністю відповідати завданням адміністративного судочинства, які визначені у ст.2 КАС України. Отже, за таких обставин та враховуючи, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а також в зв`язку із тим, що деякі висновки суду не відповідають обставинам справи, судова колегія, діючи виключно в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, у відповідності до п.п.1,3,4 ч.1 ст.317 КАС України, вважає за необхідне скасувати судове рішення суду 1-ї інстанції та прийняти нове - про задоволення позову.

Результат розгляду: granted