Рішення адміністративного суду від 2023-03-14 00:00:00+02

Міністерство внутрішніх справ України (далі - позивач, МВС України) звернулося до суду з позовом до Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - відповідач), третя особа - [PERSON] , в якому просило суд: - визнати незаконними дії (бездіяльність) державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Берегових B.C. щодо розгляду заяви про закінчення виконавчого провадження від 28.02.2020 №12/6-627; - визнати незаконною та скасувати вимогу державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Берегових B.C. від 19.03.2021 по виконавчому провадженню № [NUMBER]. - зобов`язати державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Берегових B.C. винести постанову про закінчення виконавчого провадження № [NUMBER] на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження». Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 листопада 2022 року у задоволенні позову було відмовлено. Не погоджуючись із рішенням суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставини, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити. Доводи апелянта ґрунтуються на тому, що МВС у повному обсязі та з урахуванням роз`яснень суду виконало судове рішення у справі №12/61. Так, апелянт вказує, що неправомірність дій державного виконавця полягає у тому, що незважаючи на те, що МВС України фактично виконало рішення суду станом на 02.12.2022 виконавче провадження не закрито. Оскільки державний виконавець не виконав вимог ч.1 ст.63 Закону та не перевірив виконання рішення суду боржником, МВС України вважає незаконною вимогу державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Берегових В.С. від 19.03.2021 у виконавчому провадженні [NUMBER]. Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, які з`явились у судове засідання, дослідивши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вірно встановлено судом першої інстанції, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.05.2008 у справі № 12/61 позов [PERSON] до Міністерства внутрішніх справ України задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ МВС України від 29.11.2007 № 1561 о/с «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності [PERSON] »; визнано протиправним та скасовано наказ МВС України від 18.12.2007 № 1686 о/с в частині звільнення [PERSON] з органів внутрішніх справ України; поновлено [PERSON] на службі в органах внутрішніх справ України в апараті Міністерства внутрішніх справ України з 18.12.2007; зобов`язано МВС України призначити [PERSON] на посаду у відповідності до вимог п. 40 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР, що затверджене постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 № 114; зобов`язано МВС України виплатити [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18.12.2007 по 23.05.2008 згідно із п. 24 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР, що затверджене постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 № 114. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 08.07.2009 апеляційну скаргу МВС України задоволено. Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.05.2008 скасовано, у задоволені позову [PERSON] відмовлено. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 24.11.2009 скасовано постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 08.07.2009 та залишено в силі постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.05.2008. На виконанні у відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебуває виконавче провадження ВП [NUMBER] з виконання виконавчого листа №12/61, виданого 26.05.2008 Окружним адміністративним судом м. Києва про поновлення [PERSON] на службі в органах внутрішніх справ України в апараті Міністерства внутрішніх справ України з 18.12.2007; зобов`язання МВС України призначити [PERSON] на посаду у відповідності до вимог п. 40 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР, що затверджене Постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 р. №114. 04.07.2008 державним виконавцем відділу винесено постанову про відкриття виконавчого провадження [NUMBER]. Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 27.04.2010 роз`яснено порядок виконання постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 23.05.2008, винесеної у справі № 12/61 - [PERSON] повинен бути призначений на посаду заступника начальника служби внутрішньої безпеки МВС України або на рівнозначну посаду. Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 29.09.2010, яка була залишена без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 30.11.2010, змінено резолютивну частину ухвали Окружного адміністративного суду м. Києва від 27.04.2010. Абзац другий викладено в наступній редакції: «Відповідно до пункту 40 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29.07.1991 № 114, [PERSON] повинен бути призначений на посаду заступника начальника служби внутрішньої безпеки Міністерства внутрішніх справ України». Крім того, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 13.03.2014 у справі №К/800/31703/13 задоволено заяву [PERSON] щодо встановлення способу і порядку виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.05.2008 в справі № 12/61 у частині дати поновлення останнього на посаді заступника начальника Департаменту (служби) внутрішньої безпеки МВС. Вищим адміністративним судом України встановлено спосіб і порядок виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва в справі № 12/61 в частині поновлення [PERSON] на посаді заступника начальника Департаменту (служби) внутрішньої безпеки МВС України з 18.12.2007 шляхом призначення його на посаду заступника начальника Департаменту (служби) внутрішньої безпеки МВС України з 18.12.2007 та допущення його до фактичного виконання службових обов`язків на цій посаді. З матеріалів адміністративної справи вбачається, що виконавче провадження з виконання вказаного виконавчого документу неодноразово було закінчено державним виконавцем та в подальшому було відновлено. Так, постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 27.02.2014, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 25.09.2014, адміністративний позов [PERSON] задоволено частково; визнано незаконною та скасовано постанову про закінчення виконавчого провадження від 25.10.2013 ВП № [NUMBER]. Ухвалою Вищого адміністративного суду від 18.11.2014 №К/800/53198/14 відмовлено МВС України у відкритті касаційного провадження на вищевказані постанови. З матеріалів адміністративної справи також вбачається, що на адресу відповідача надійшла заява МВС України про закінчення виконавчого провадження №12/6-627, до якої додано копію наказу МВС України від 09.04 2014, яким внесено зміни до наказів МВС від 07.08.2008 №1292 о/с та від 19.01.2011 №38 о/с в частині призначення [PERSON] заступником начальника Служби внутрішньої безпеки і Головного управління по боротьбі з організованою злочинністю. Оскільки на виконання ухвали Вищого адміністративного суду України від 13.03.2014, винесеної у справі № К/800/31703/13, наказом МВС України від 09.04.2014 № 529 о/с внесено зміни до наказів МВС України від 07.08.2008 № 1292 о/с та від 19.01.2011 № 38 о/с. згідно яких [PERSON] поновлено на службі в органах внутрішніх справ з 18.12.2007 та з цієї ж дати призначено на посаду заступника начальника Служби внутрішньої безпеки ГУБОЗ МВС України позивач вважає, що ним виконано рішення суду, у зв`язку з чим подано заяви про закінчення виконавчого провадження від 28.02.2020 №12/6-627. Разом з тим, відповідачем, на думку позивача, протиправно не винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № [NUMBER] на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» та направлено вимогу державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Берегових B.C. від 19.03.2021 по виконавчому провадженню № [NUMBER]. Позивач, вважаючи дії відповідача протиправними, звернувся до суду з даним адміністративним позовом. Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову виходив з того, що фактичного поновлення стягувача не відбулося, оскільки [PERSON] не допущено до фактичного виконання обов`язків на посаді. Відповідач не надав суду будь-яких доказів, крім вищевказаних наказів про поновлення, які б свідчили, що позивача фактично поновлено на роботі та внесено відповідний запис до трудової книжки стягувача як-то встановлено вимогами ст. 65 Закону України «Про виконавче провадження». Виходячи з викладеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що у державного виконавця відсутні підстави для закінчення виконавчого провадження на підставі п. 9 ст. 39 Закону № 1404-VІІІ. Крім того, суд першої інстанції встановив, що державним виконавцем винесено та направлено вимогу з урахуванням вимог чинного законодавства. Відтак, зважаючи на той факт, що позивачем як боржником у виконавчому провадженні № [NUMBER] рішення суду наразі не виконано, суд першої інстанції дійшов висновку, що підстави для задоволення позовних вимог позивача в частині визнання дій державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Берегових B.C. щодо розгляду заяви про закінчення виконавчого провадження від 28.02.2020 №12/6-627 протиправними та визнання незаконною та скасування вимоги державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Берегових B.C. від 19.03.2021 по виконавчому провадженню № [NUMBER] відсутні. З урахуванням наведеного, враховуючи встановлені обставини по справі, у суду відсутні підстави для зобов`язання Департаменту винести постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки боржником рішення суду не виконано. Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про наявність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 129-1 Конституції України встановлено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Закон України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» від 02.06.2016 (далі також - Закон № 1403-VIII) визначає основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус. Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VІІІ (далі - Закон № 1404-VІІІ) передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Згідно пункту 2 частини першої статті 3 Закону № 1404-VІІІ відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом. Частиною першою статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів». Відповідно до частини першої статті 13 Закону України «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Частиною першою статті 18 Закону № 1404-VІІІ на виконавця покладено обов`язок вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії За правилами частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення. Як вбачається з матеріалів справи та було вище встановлено судом, на виконанні у відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебуває виконавче провадження ВП № [NUMBER] з виконання виконавчого листа №12/61, виданого 26.05.2008 Окружним адміністративним судом м. Києва про поновлення [PERSON] на службі в органах внутрішніх справ України в апараті Міністерства внутрішніх справ України з 18.12.2007; зобов`язання МВС України призначити [PERSON] на посаду у відповідності до вимог п. 40 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР, що затверджене Постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 р. №114. Так, з урахуванням усіх роз`яснень судів щодо посади на яку має бути поновлено [PERSON] та дати з якої таке поновлення мало відбутись, позивачем було видано наказ від 09 квітня 2014 року № 529 о/с, яким уточнено дату поновлення [PERSON] на службі в органах внутрішніх справ та на посаді заступника начальника Служби внутрішньої безпеки Головного управління по боротьбі з організованою злочинністю - з 18 грудня 2007 року. Колегія суддів зауважує, що за сукупності усіх доказів вбачається, що відповідно до наказів від 07 серпня 2008 року № 1292 о/с, від 19 січня 2011 року № 38 о/с та від 09 квітня 2014 року № 529 о/с [PERSON] з 18 грудня 2007 року було поновлено на посаді заступника начальника Служби внутрішньої безпеки Головного управління по боротьбі з організованою злочинністю та на службі в органах внутрішніх справ, як це передбачено судовими рішеннями у справі № 12/61 та самим виконавчим документом. При цьому, згідно з наказом від 28 січня 2011 року № 87 о/с з урахуванням наказу від 27 листопада 2014 року № 2489 о/с позивача звільнено зі служби в органах внутрішніх справ та із вказаної посади. Враховуючи наведене, а також, виходячи із змісту виконавчого листа, який перебуває на виконанні у відповідача, а саме вимог, які зазначені в ньому щодо виконання рішення, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем в повному обсязі виконано постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 23.05.2008, згідно виконавчого листа. При цьому, щодо посилання суду першої інстанції на те, що фактичного поновлення стягувача не відбулося, оскільки [PERSON] не допущено до фактичного виконання обов`язків на посаді колегія суддів зауважує наступне. Поновлення на роботі - це повернення працівника в попередній стан, який існував до його незаконного звільнення, а тому правовими наслідками поновлення на роботі працівника є надання йому попередньої роботи (посади), з тими ж функціональними обов`язками, які мали місце до звільнення. Обов`язком боржника є не лише видання наказу (розпорядження) про поновлення працівника на роботі, а й фактичний допуск поновленого працівника до виконання попередніх обов`язків. Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акту органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення працівника. Тобто, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника, вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника. Верховний Суд у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 702/725/17 (провадження № 61-12857св18) зазначив, що КЗпП України не містить поняття «поновлення на роботі», як і не встановлює порядку виконання відповідного рішення. Частково умови, за яких рішення суду про поновлення на роботі вважається примусово виконаним, закріплені у статті 65 Закону України «Про виконавче провадження». Так, згідно з цією статтею рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. При розумінні роботи як регулярно виконуваної працівником діяльності, обумовленої трудовим договором, поновлення на роботі також включає допущення працівника до фактичного виконання трудових обов`язків, тобто, створення умов, за яких він може їх здійснювати у порядку, що мав місце до незаконного звільнення. Таким чином, виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акта органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника. При цьому мається на увазі не формальне, а фактичне забезпечення поновленому працівнику доступу до роботи і можливості виконання своїх обов`язків». Аналогічні висновки Верховного Суду викладені у постанові від 17 червня 2020 року у справі № 521/1892/18 (провадження № 61-39740св18). При цьому, суд апеляційної інстанції зауважує, що наказом МВС України від 28.01.2011 №87 о/с позивача звільнено з органів внутрішніх справ у відставку за підпунктом «а» пункту 65 (за віком) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ. При цьому, п. 8 вказаного Положення особи середнього, старшого і вищого начальницького складу, які досягли встановленого для них пунктом 7 цього Положення віку, підлягають звільненню в запас з постановкою на військовий облік або у відставку. Згідно підпункту «а» пункту 65 Положення особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби у відставку за віком - при досягненні граничного віку. На дату звільнення [PERSON] досяг граничного віку перебування на службі, у зв`язку із чим був звільнений з органів внутрішніх справ. Таким чином, трудові правовідносини між працівником і роботодавцем фактично були завершені. Враховуючи викладене, колегія суддів зазначає про відсутність правових підстав для допуску до фактичного виконання обов`язків особи, яка досягла грачиного віку перебування на службі. В контексті наведеного колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що питання невиконання судового рішення в частині допущення [PERSON] до фактичного виконання службових обов`язків варто було вирішувати [PERSON] в період з дати його поновлення на посаді за рішенням суду, тобто з 18.12.2007. В свою чергу, вирішити питання фактичного допуску до виконання службових обов`язків після звільнення зі служби за віком, в даному випадку після 28.01.2011, є неможливим. Таким чином, враховуючи що позивачем на виконання ухвали Вищого адміністративного суду України від 13.03.2014, винесеної у справі № К/800/31703/13, наказом МВС України від 09.04.2014 № 529 о/с внесено зміни до наказів МВС України від 07.08.2008 № 1292 о/с та від 19.01.2011 № 38 о/с. згідно яких [PERSON] поновлено на службі в органах внутрішніх справ з 18.12.2007 та з цієї ж дати призначено на посаду заступника начальника Служби внутрішньої безпеки ГУБОЗ МВС України, колегія суддів дійшла висновку, що МВС України виконано рішення суду згідно виконавчого листа. При цьому, як стверджує позивач, що не заперечується сторонами, перший неодноразово звертався до державного виконавця з відповідною заявою про закінчення виконавчого провадження, однак, станом на 02.12.2022 виконавче провадження не закрито. При цьому, державним виконавцем надіслано позивачу вимогу від 19.03.2021, якою зобов`язано поновити належним чином [PERSON] відповідно до вимог виконавчого документу, про що повідомити державного виконавця. Відповідно до частини першої статті 13 Закону України «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до розділу 1 Загальних положень Інструкції з організації примусового виконання рішень, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 02 04 2012 №512/5, а саме пунктом 9 встановлено, що вимога виконавця є письмовим документом, який складається у випадках, передбачених Законом, та є обов`язковою для виконання органами, установами, організаціями, посадовими особами і фізичними особами щодо надання виконавцю документів або їх копій, необхідних для здійснення його повноважень, вчинення інших дій, необхідних для виконання рішення. Вимога підписується виконавцем та надсилається поштою чи іншими засобами зв`язку або вручається виконавцем. Пунктом 9 частини першої статті 39 Закону визначено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Як зазначалось вище, [PERSON] був поновлений з 18 грудня 2007 року на посаді заступника начальника Служби внутрішньої безпеки Головного управління по боротьбі з організованою злочинністю та на службі в органах внутрішніх справ, як це передбачено судовими рішеннями у справі № 12/61 та виконавчим документом. За таких умов, на переконання колегії суддів, у державного виконавця були наявні підстави для закінчення виконавчого провадження [NUMBER] на підставі п.9 ч.1 ст. 39 Закону. В свою чергу, враховуючи, що виконавчий документ було виконано позивачем до моменту винесення спірної вимоги державного виконавця, то така підлягає скасуванню, а дії виконавця щодо розгляду заяви позивача про закінчення виконавчого провадження та винесення спірної вимоги - визнанню протиправними. Перевіряючи всі доводи обох сторін, апеляційний суд також приймає до уваги правову позицію ЄСПЛ, викладену в рішенні від 21.01.1999 р. по справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», відповідно до якої «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…». Таким чином, враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про наявність достатніх та необхідних правових підстав для задоволення позову в цій справі. Отже, судом першої інстанції було неповно встановлено обставини справи, порушено норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору в цілому. Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Відповідно до ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Результат розгляду: granted