Рішення адміністративного суду від 2022-08-11 00:00:00+03

ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ, РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ, ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ ТА УЗАГАЛЬНЕНІ ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив: - визнати протиправною та скасувати постанову від 27 травня 2022 року серії ПН МДН № 003341, винесену П`ятихатським сектором Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області, про накладення адміністративного стягнення на громадянина Російської Федерації [PERSON] , [INFO] , за частиною 1 статті 203 КУпАП; - скасувати рішення П`ятихатського сектору Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області від 31 травня 2022 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства [PERSON] , [INFO] . Рішенням П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 23 червня 2022 року адміністративний позов задоволений. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати це рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні \~позову в повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що позивач порушив строки перебування в Україні для іноземців, перебуває в Україні без документів на право проживання, у зв`язку з чим притягнутий до адміністративної відповідальності. Оскільки позивачем порушено законодавство про правовий статус іноземців, то відносно нього прийнято рішення про його примусове повернення до країни походження. Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив. ОБСТАВИНИ СПРАВИ ТА ВИЗНАЧЕНІ ВІДПОВІДНО ДО НИХ СПІРНІ ПРАВОВІДНОСИНИ Позивач [PERSON] є громадянином Російської Федерації, з 9 жовтня 2002 року був зареєстрований та проживав у м. Москва, 18 грудня 2021 року знятий з реєстраційного обліку. (а.с. 10) Дружина позивача [PERSON] (дівоче прізвище [PERSON] ) народилася [INFO] в м. П`ятихатки Пятихатського району Дніпропетровської області, що підтверджується свідоцтвом про її народження (а.с. 17, зворотній бік). Шлюб між [PERSON] та [PERSON] укладений 5 грудня 1996 року (а.с. 17), від шлюбу мають дитину [PERSON] , який народився [INFO] . (а.с. 18) 30 грудня 2021 року позивач, разом з дружиною [PERSON] та сином [PERSON] за запрошенням матері [PERSON] [PERSON] (а.с. 21) в`їхали на територію України та з цієї дати тимчасово мешкали за адресою проживання [PERSON] : [ADDRESS] . 27 січня 2022 року позивач разом із дружиною за договором купівлі-продажу придбали житловий будинок і земельну ділянку за адресою [ADDRESS] . (а.с. 22-23) 27 травня 2022 року завідувачем П`ятихатського сектору Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області винесено постанову серії ПН МДН № 003341, якою на позивача накладено адміністративне стягнення за вчинення правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 203 КУпАП, у виді штрафу в сумі 1700 гривень. За змістом постанови адміністративне правопорушення полягає у проживанні без документів на право проживання в Україні. (а.с. 27). Згідно з рішенням П`ятихатського сектору Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області позивача як громадянина Російської федерації зобов`язано у термін до 27 червня 2022 року покинути територію України. (а.с.28) Вважаючи зазначені постанову і рішення відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з цим позовом. \~ Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що постанова про накладення адміністративного стягнення є протиправною, оскільки винесена всупереч приписам чинного законодавства, а саме постанови КМУ від 18 березня 2020 року № 259. Також суд зазначив, що матеріали справи не містять жодних доказів, які б підтверджували, що при складанні протоколу, винесенні постанови та прийнятті оскаржуваного рішення про примусове повернення, був залучений належний перекладач, як не міститься і взагалі роз`яснення іноземцю права на залучення перекладача. Крім того, суд вважав, що порушено право особи на захист. НОРМИ ПРАВА, ЯКІ РЕГУЛЮЮТЬ СПІРНІ ПРАВОВІДНОСИНИ, ТА ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ СУДОМ Відповідно до частини першої статті 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні, зокрема проживання без документів на право проживання в Україні, тягнуть за собою накладення штрафу від ста до трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні та порядок їх в`їзду та виїзду з України визначені Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-VI (далі Закон № 3773-VI). Згідно з частиною 1 статті 9 Закону № 3773 іноземці в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. За приписами частини 3 статті 9 Закону № 3773 строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України. Виключний перелік підстав для перебування іноземців на території України визначений статтею 4 Закону № 3773, відповідно до частини 16 якої, іноземці та особи без громадянства, які в`їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в`їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України. Згідно з пп. 2 п. 2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою КМУ від 15 лютого 2012 року № 150, іноземці, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі \~в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. На час в`їзду позивача на територію України діяла Угода між Урядом України і Урядом Російської Федерації про безвізові поїздки громадян України і Російської Федерації, вчинена 16 січня 1997 року у м. Москві. Отже, позивач міг тимчасово перебувати на території України не більш як 90 днів протягом 180 днів, після спливу 90 днів перебування в Україні з урахуванням приписів статті 4 Закону № 3773 законність перебування на території України громадянина РФ підтверджує посвідка на тимчасове проживання або посвідка на постійне проживання. Іншого чинне законодавство не передбачає. 90-денний термін перебування позивача в Україні закінчився 29 березня 2022 року, а тому станом на час його притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП 27 травня 2022 року він проживав на території України без документів на право проживання, а тому оскаржена постанова про накладення адміністративного стягнення відповідачем прийнята правомірно. Водночас посилання суду першої інстанції на приписи п. 2 постанови КМУ № 259 є безпідставними, оскільки застосована судом редакція зазначеного пункту не була чинною на момент винесення відповідачем оскарженої постанови у зв`язку з викладенням в іншій редакції постановою КМУ від 21 липня 2021 року № 757. Також не підлягають застосуванню до спірних правовідносин і положення п. 4 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України від 17 березня 2020 року № 530-IX, якою передбачено, що до іноземців та осіб без громадянства, які не змогли виїхати за межі України або не змогли звернутися до територіальних органів/підрозділів Державної міграційної служби України із заявою про продовження строку перебування на території України та/або про обмін посвідки на тимчасове/постійне проживання у зв`язку із введенням карантину, не застосовується адміністративна відповідальність за порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, якщо такі порушення настали в період чи внаслідок встановлення карантину. З цього приводу колегія суддів зазначає, що позивачем не наведено ні в позові, ні в судовому засіданні при розгляді справи жодних доводів, які свідчили б про те, що він не зміг звернутися за отриманням документів на право проживання в Україні саме у зв`язку із введенням карантину. Натомість усі доводи позивача в цій частині фактично свідчать лише про нерозуміння ним порядку та підстав отримання таких документів. Доводи позивача, з якими погодився і суд першої інстанції, про порушення його права на захист та права на перекладача, також є безпідставними, оскільки в протоколі про адміністративне правопорушення позивачем особистим підписом засвідчено, що такі права йому роз`яснені. Крім того, далі по тексту протокола позивачем власноручно на російській мові здійснено запис, що він з протоколом не згоден, оскільки звертався з документами до «паспортного стола» в кінці січня 2022 року. Проте жодних записів, що йому потрібен адвокат чи перекладач, позивач у протоколі не вчинив. Отже, позивачу при складенні протокола про адміністративне правопорушення були роз`яснені всі його права та надано можливість дати пояснення, чим позивач і скористався. При цьому власноручний запис, що він не згоден з протоколом, колегія суддів розцінює так, що позивач розумів зміст протокола і правопорушення, яке йому інкримінується. Крім того, Верховний Суд у постанові від 23 січня 2020 року у справі № 343/2242/16-а з аналогічним предметом спору (визнання протиправним і скасування рішення про примусове повернення з України громадянина Єгипту) висловив таку правову позицію щодо участі перекладача: «посилання позивача на те, що рішення про примусове повернення було оголошено позивачу без перекладача як на підставу скасування такого рішення колегія суддів відхиляє, оскільки відсутність перекладача не свідчить про протиправність рішення. Крім того, перекладач та законний представник надаються на вимогу затриманого, якої в даному випадку не було». Згідно з частиною 1 статті 26 Закону № 3773-VI іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, зокрема, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення. Отже, оскільки позивачем порушено законодавство про правовий статус іноземців (проживання в Україні без документів на право проживання), що підтверджено постановою про накладення на нього адміністративного стягнення, рішення відповідача від 31 травня 2022 року про примусове повернення позивача до країни походження також є правомірним. Обставини, передбачені частиною 1 статті 31 Закону № 3773-VI, за наявності яких іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн, під час розгляду справи не встановлені. ВИСНОВОК АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ За викладених обставин колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального та порушені норми процесуального права, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, а тому рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову в задоволенні позову. На підставі викладеного,

Результат розгляду: denied