Рішення адміністративного суду від 2022-02-03 00:00:00+02

05 березня 2021 р. [PERSON] звернувся до суду з адміністративним позовом до \~\~Дніпропетровської обласної прокуратури \~\~в якому просив: \~ - визнати протиправною бездіяльність Дніпропетровської обласної прокуратури щодо не нарахування та невиплати йому вихідної допомоги при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому вихідну допомогу при звільненні в розмірі 21 882,21 грн.; - стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12.02.2021 року по день фактичного розрахунку. Позовні вимоги обґрунтовані протиправною відмовою у виплаті вихідної допомоги після звільнення позивача з органів прокуратури. Позивач зазначає, що здійснюючи розрахунок при звільненні, прокуратурою Запорізької області, в порушення \~статті 44 Кодексу законів про працю України позивачу не виплачено вихідну допомогу, через відсутність правових підстав, як стверджував \~відповідач. Вважаючи \~такі дії \~\~протиправними, позивач звернувся до суду. Рішенням \~Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 серпня 2021 р. у справі № 160/3303/21 адміністративний позов \~\~ [PERSON] \~до \~Дніпропетровської обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - задоволено частково. Судом встановлено, що позивач проходив службу в органах прокуратури. На підставі наказу Дніпропетровської \~обласної прокуратури позивача звільнено з займаної посади. На заяву позивача про виплату вихідної допомоги при звільнені, позивачу відмовлено з посиланням на те, що у разі звільнення працівника на підставі п. 9 ч. 1ст. 51 цього Закону виплати вихідної допомоги не передбачено. Дослідивши встановлені по справі обставини, суд дійшов висновку, що Законом України «Про прокуратуру» не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури. У той час, \~ст.44 КЗпП України врегульовано порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення працівника. З посиланням на практику Верховного Суду, суд першої інстанції дійшов висновку, що в даних відносинах застосуванню підлягають приписи ст. 44 КЗпП України. Наведене обумовило прийняття рішення про часткове задоволення позовних вимог. Відмова у задоволенні вимоги про стягнення компенсації за несвоєчасну виплату вихідної допомоги \~мотивована передчасністю заявленої вимоги. Крім того судом зазначено про відсутність вини органу прокуратури у несвоєчасній виплаті вихідної допомоги, оскільки така сума \~була спірна на час звільнення. Не погодившись з рішенням суду, [PERSON] та Дніпропетровською обласною прокуратурою \~подано апеляційні скарги, згідно яких особи, якими подано апеляційні скарги просять скасувати рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 серпня 2021 р. у справі № 160/3303/21, як таке що винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Позивач вважає, що судом \~не враховано, що відповідач будучи роботодавцем має обов`язок перед позивачем, як перед працівником своєчасно виплачувати заробітну плату \~\~та \~всі інші виплати, згідно до умов чинного законодавства. Визнаючи протиправною відмову у виплати вихідної допомоги суд тим самим визнав право позивача на отримання вихідної допомоги на момент звільнення, а отже повинен був зобов`язати останнього нарахувати компенсацію за несвоєчасний розрахунок при звільненні. \~З огляду на викладене позивач вважає, що у відповідності до ст.116 КЗпП України, має право на \~стягнення середнього заробітку \~з 12.02.21 р. \~по день фактичного \~розрахунку і \~ця сума становить \~163\~ 595,57 грн. Також позивачем в апеляційній скарзі заявлено вимогу до суду про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 4000 грн. \~Доводи апеляційної скарги позивача підтримала у судовому засіданні його представник, надавши пояснення, суть яких зводиться до правомірності заявлених вимог \~ [PERSON] . Як зазначила представниця \~позивача \~факт несвоєчасної виплати вихідної допомоги, який \~\~підтверджено \~судом першої інстанції як допущена \~відповідачем \~\~протиправна дія, має наслідком \~задоволення вимоги про стягнення середнього заробітку \~\~за час затримки, що помилково \~не враховано судом першої інстанції. Відповідач обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги вказує на те, що зміст наказу про звільнення позивача не містить посилань на ст. 44 КЗпП України, а зазначена норма \~не передбачає можливості виплати вихідної допомоги \~\~у разі припинення \~з ним \~трудового договору \~на підставі \~п.9 ст. 51 \~Закону « Про прокуратуру». \~З огляду на зазначене \~просить \~скасувати рішення суду в частині, що \~задоволена судом. \~\~\~\~\~\~\~\~\~Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів \~вважає наявними \~підстави для \~\~часткового задоволення апеляційної скарги \~позивача, внаслідок наступного. Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, 18.05.2020 р. прокурором Дніпропетровської області видано наказ №499к, яким на підставі статті 9 Закону України «Про прокуратуру», підпунктом 2 пункту 19 розділу ІІ «;Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», наказано звільнити [PERSON] з посади прокурора відділу нагляду за додержанням законів територіальними органами поліції при провадженні досудового розслідування та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності, управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності прокуратури Дніпропетровської області та з органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 25 травня 2020 року. В цьому ж наказі вказано відділу фінансування та бухгалтерського обліку прокуратури області провести остаточний розрахунок та виплатити усі належні [PERSON] виплати при звільненні. В судовому засіданні встановлено, що листом №21-159 вих.21 від 18.02.2021 Дніпропетровська обласна прокуратура повідомила позивача про те, що вихідна допомога йому не нараховувалася і не виплачувалася під час звільнення та не може бути виплачена у зв`язку із відсутністю на те законодавчих підстав. Не погоджуючись з відмовою позивач звернувся до суду. За наслідками перегляду справи суд апеляційної інстанції частково погоджується з висновками суду першої інстанції, що зроблені під час розгляду цієї справи, виходячи з такого. Встановивши право позивача на вихідну допомогу при звільненні, суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права. Статтею 51 Закону України «Про прокуратуру» передбачено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді. Відповідно до пункту 9 частини першої цієї статті прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури. 25 вересня 2019 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року №113-IX, яким запроваджено реформування системи органів прокуратури. Підпунктом 2 п. 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX передбачено, що прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» за умови рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури. Також вказаним Законом №113-IX статтю 51 Закону № 1697-VII доповнено частиною п`ятою, відповідно до якої на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження. Одночасно Законом № 113-ІХ внесено зміни і до Кодексу законів про працю України, а саме: статтю 32 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Переведення прокурорів відбувається з урахуванням особливостей, визначених законом, що регулює їхній статус»; статтю 40 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус»; частину дев`яту статті 252 після слів «дисциплінарної відповідальності та звільнення» доповнено словами і цифрами «а також положення частин другої і третьої статті 49-4 цього Кодексу». КЗпП України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини. Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників (стаття 1 КЗпП України). Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Відповідно до частини четвертої статті 40 КЗпП України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частини першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус. Згідно зі статтею 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. Виходячи з аналізу наведених норм, вбачається, що Законом України «Про прокуратуру» в редакції на час виникнення спірних правовідносин не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури. У свою чергу, нормою, що регулює порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення, є стаття 44 Кодексу законів про працю України. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року в справі №21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Аналогічна позиція і Верховним Судом, зокрема, у постановах від 31 січня 2018 року в справі №803/31/16, від 30 липня 2019 року в справі №804/406/16, від 8 серпня 2019 року в справі №813/150/16. Отже, оскільки спеціальним законом не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні, суд першої інстанції обґрунтовано застосував до спірних правовідносинах положення КЗпП України. Суд першої інстанції також правильно зазначив, що внесені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» зміни до Закону України «Про прокуратуру» та до КЗпП України не встановлюють жодних обмежень щодо виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру», такі зміни не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачають, що ці особливості встановлюються спеціальним законом. Частиною п`ятою статті 51 Закону № 1697-VII та частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Одночасно, особливості застосування положення статті 44 КЗпП України, а також обмеження щодо його застосування, зокрема, у випадку звільнення прокурора у разі ліквідації чи реорганізації органів прокуратури, цим Кодексом не встановлено. Таким чином, судом першої інстанції зроблений правильний висновок про наявність у позивача права на вихідну допомогу при звільненні. Вказаний висновок суду першої інстанції узгоджується з правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом у постановах від 23.12.2020 у справі №560/3971/19, від 21.01.2021 у справі №260/1890/19, від 27.01.2021 у справі № 380/1662/20. З огляду на такий висновок суду \~апеляційної інстанції, апеляційна скарга \~\~відповідача не підлягає задоволенню. З приводу доводів апеляційної скарги позивача, судова колегія зазначає: Суд апеляційної інстанції вважає, що оскільки спеціальним \~\~Законом України «Про прокуратуру» не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні прокурорів, то в даному випадку застосуванню підлягають положення трудового законодавства, якими такі питання врегульовані. Так, відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Отже, вихідна допомога при звільненні, на яку мав право позивач, повинна бути виплачена у день звільнення позивача із органів прокуратуру, а факт її несвоєчасної виплати є підставою для застосування наслідків, які передбачені ст..117 КЗпП України. З цих підстав фактично виходить колегія суддів та вважає \~що \~\~відповідач \~\~повинен був нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток на підставі положень статті 117 КЗпП України. За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником. Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору. Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення. Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця. Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17. Обставини справи свідчать про те, що \~середньоденна \~заробітна плата позивача \~становить \~1\~ 042,01. Період затримки \~розрахунку : з 12.02.2021 по день фактичного розрахунку. Позивачем заявлено до стягнення \~середній заробіток за період з дня \~фактичного розрахунку і обрахований в сумі 163\~ 595,57 ( 1042,01 х 175 робочих днів). В той же час, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, враховуючи те, що правове регулювання відшкодування працівнику середнього заробітку за порушення строків розрахунку при звільненні є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок, суд \~апеляційної інстанції вважає, що з урахуванням \~наявності спору між позивачем та відповідачем з приводу права на вихідну допомогу; встановлення такого права у судовому порядку; періоду затримки (прострочення) розрахунку, \~пропорційним та справедливим розміром компенсації позивачу \~виплати буде сума \~21\~ 882 грн., що відповідає розміру вихідної допомоги. Отже, дослідивши обставини справи, аргументи позивача, з якими він пов`язував незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції в частині \~відмови у \~\~стягненні середнього \~заробітку \~\~за час \~затримки \~розрахунку при звільненні. З огляду на зазначене, апеляційна \~скарга позивача \~підлягає \~частковому задоволенню. Щодо заявлених позивачем вимог \~\~про стягнення судових витрат та витрат на правничу допомогу: дослідивши заявлену \~позивачем вимогу з цього \~приводу, викладену у апеляційній скарзі, судова колегія приходить до висновку про наявність підстав для \~її задоволення \~\~з огляду на таке. Частиною першою, пунктом 1 частини третьої статті 132 КАС \~України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу. Зі змісту заяви позивача вбачається, що вона містить вимоги щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Компенсація витрат на професійну правничу допомогу здійснюється у порядку, передбаченому \~статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України. Згідно зі \~статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. З аналізу положень \~статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України \~вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі. Як вбачається з апеляційної скарги, позивачем порушено питання про відшкодування \~витрат на професійну правничу допомогу, яка йому надавалась \~адвокатським бюро «Ірини Жовніренко» на підставі Договору про надання правничої допомоги від 15.09.2021 №12. Так, з метою підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, позивачем долучено до матеріалів справи: - копію додаткової угоди до договору про надання правової допомоги №12 від \~15.09.2021 \~року (про супроводження справи в суді апеляційної інстанції) у якій зазначено , що сторони \~за угодою домовились, що клієнт \~сплачує адвокату \~4000 грн. , з яких 1000 грн. за консультацію з питань та роз`яснень \~оскарження \~судового рішення та \~3000 грн. \~за підготовку та складання апеляційної \~скарги \~на рішення суду першої інстанції. - акт прийому передачі наданих послуг. - \~квитанцію до прибуткового \~касового ордеру № 12 від \~4.10 21. Згідно статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Результат розгляду: partial