Рішення адміністративного суду від 2022-06-09 00:00:00+03

13 жовтня 2021 року [PERSON] звернувся до адміністративного суду з позовом до ГУ ПФУ в Херсонській області, в якому просив: - визнати протиправною відмову Головного управління у проведенні позивачу перерахунку пенсії на підставі оновленої довідки Херсонського ОВК від 08.09.2020 року №6/2/3427 в повному обсязі, без обмеження її десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність та із зменшенням основного розміру пенсії за вислугу років з 90% від грошового забезпечення до 70% від грошового забезпечення; - зобов`язати Головне управління провести позивачу з 1 квітня 2019 року перерахунок та виплату пенсії на підставі оновленої довідки Херсонського ОВК від 08.09.2020 року №6/2/3427 в повному обсязі, виходячи із суми 37298,30 гривень, без обмеження її десятьма прожитковими мінімумами. Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2021 року позов [PERSON] був задоволений. Визнано протиправними дії ГУ ПФУ в Херсонській області щодо обмеження виплати пенсії позивача максимальним розміром, що не перевищує десяти прожиткових мінімумів, встановлених для осіб, які втратили працездатність та щодо зменшення відсоткового розміру пенсії з 90% до 70% грошового забезпечення. Зобов`язано ГУ ПФУ в Херсонській області здійснити перерахунок та виплату раніше призначеної позивачу пенсії за вислугу років відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб" від 09 квітня 1992 року №2262-ХІІ у розмірі 90% грошового забезпечення на підставі довідки Херсонського обласного військового комісаріату №6/2/3427 від 08.09.2020 року, починаючи з 1 квітня 2019 без обмеження максимальним розміром, що не перевищує десяти прожиткових мінімумів, встановлених для осіб, які втратили працездатність, з урахуванням виплачених сум. Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням ГУ ПФУ в Херсонській області подало апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неповне з`ясування усіх обставин справи та порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. З урахуванням доповнень до поданої скарги, апелянт вважає, що судом першої інстанції не прийнято до уваги положення статей 122, 123 КАС України, а також правові висновки постанови Верховного Суду від 31 березня 2021 у справі №240/12017/19 щодо застосування строків позовної давності, а тому допущено порушення норм процесуального права. Щодо задоволення вимоги позивача здійснити йому перерахунок пенсії в розмірі 90% суми грошового забезпечення, апелянт зазначив, що оскільки розмір пенсії визначається відповідно до норм закону, що діють на дату, з якої переглядається її розмір, то, в разі перерахунку пенсії на підставі оновленої довідки максимальний розмір пенсій за вислугою років не повинен перевищувати 70 % відповідних сум грошового забезпечення, а не 90 %. Щодо здійснення перерахунку пенсії без обмеження максимальним розміром, апелянт зауважив, що враховуючи те, що станом на дату набрання чинності Закону №3668-VI, а саме станом на 01.10.2011, розмір пенсії позивача був меншим за встановлений законодавством станом на 01.10.2011 граничний розмір пенсії, тому на нього розповсюджуються загальні правила щодо обмеження при всіх перерахунках, які проводились після набрання чинності Законом №3668-VI. Позивач надіслав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Справа розглянута судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження. Апеляційним судом справа розглянута в порядку письмового провадження відповідно до статті 311 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах поданої скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, [PERSON] перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Херсонській області та отримує пенсію за вислугу років на підставі Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", призначену з 7 січня 2001 року в основному розмірі 90% грошового забезпечення. Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 1 лютого 2019 року у справі №540/2597/18, яке набрало законної сили 6 березня 2019 року, визнано протиправними дії ГУ ПФУ в Херсонській області щодо зменшення основного розміру пенсії за вислугу років [PERSON] під час її перерахунку з 90% до 70% від суми грошового забезпечення з 1 січня 2018 року та зобов`язано здійснити перерахунок та виплату пенсії за вислугу років [PERSON] в розмірі 90% від суми грошового забезпечення з урахуванням раніше виплачених сум. Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 23 червня 2021 року у справі №540/1859/21, яке набрало законної сили 24 липня 2021 року, визнано протиправною відмову ГУ ПФУ в Херсонській області у здійсненні перерахунку [PERSON] раніше призначеної пенсії на підставі оновленої довідки Херсонського ОВК №6/2/3427 від 08.09.2020 року та зобов`язано здійснити перерахунок та виплату пенсії з 1 квітня 2019 року на підставі оновленої довідки Херсонського ОВК №6/2/3427 від 08.09.2020 року, з урахуванням раніше виплачених сум. ГУ ПФУ в Херсонській області, на виконання рішення суду по справі №540/1859/21, здійснило з 1 квітня 2019 року перерахунок пенсії [PERSON] , за результатами чого зменшило основний розмір пенсії з 90% до 70% грошового забезпечення та здійснило виплату з урахуванням максимального розміру пенсії 16380 грн. Вважаючи таки дій пенсійного органу по зменшенню відсотків грошового забезпечення та обмеження розміру пенсії протиправними, [PERSON] звернувся до суду з даним адміністративним позовом. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON] суд першої інстанції виходив з того, що відповідач протиправно керувався приписами частини сьомої статті 43 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", оскільки буквальне розуміння змін, внесених Законом України від 06.12.2016 року №1774-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" з урахуванням Рішення Конституційного Суду України №7-рп/2016 від 20 грудня 2016 року, дозволяє стверджувати, що у зазначеному Законі відсутня така норма. Отже, внесені Законом №1774 до частини сьомої статті 43 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", яка визнана неконституційною і втратила чинність, зміни самі по собі не створюють підстав для такого обмеження. Виходячи з наведеного, обмеження пенсії позивача максимальним розміром є протиправним. Визнаючи неправомірними дії відповідача щодо застосування при перерахунку пенсії позивача Закону №3668-VI суд першої інстанції виходив з того, що його застосування по відношенню до військовослужбовців призведе до нехтування висновками Конституційного Суду України, висловленими у Рішенні від 20 грудня 2016 року №7-рп/2016, яким фактично встановлено, що обмеження пенсії військовослужбовців максимальним розміром не відповідає статті 17 Конституції України. Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступного. Так, частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень. Спеціальним законом, який регулює правовідносини в сфері пенсійного забезпечення осіб, які перебували на військовій службі, є Закон України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" №2262-ХІІ (далі Закон №2262-ХІІ), частиною першою статті 1 якого визначено, що особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом при наявності встановленої цим Законом вислуги на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони і в державній пожежній охороні, службі в Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, в органах і підрозділах цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби України мають право на довічну пенсію за вислугу років. Військовослужбовці, особи, які мають право на пенсію за цим Законом, які стали особами з інвалідністю за умов, передбачених цим Законом, набувають право на пенсію по інвалідності. 1 жовтня 2011 року набрав чинності Закон України від 08.07.2011 року №3668-VI "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи" (далі Закон №3668-VI), відповідно до частини першої статті 2 якого максимальний розмір пенсії (крім пенсійних виплат, що здійснюються з Накопичувального пенсійного фонду) або щомісячного довічного грошового утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною), призначених (перерахованих) відповідно до Митного кодексу України, законів України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про статус народного депутата України", "Про Національний банк України", "Про Кабінет Міністрів України", "Про дипломатичну службу", "Про службу в органах місцевого самоврядування", "Про судову експертизу", "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", "Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів", "Про наукову і науково-технічну діяльність", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", "Про пенсійне забезпечення", "Про судоустрій і статус суддів", Постанови Верховної Ради України від 13.10.1995 "Про затвердження Положення про помічника-консультанта народного депутата України", не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. За приписами абзацу першого пункту 2 "Прикінцевих та перехідних положень" Закону №3668-VI, обмеження пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) максимальним розміром, встановленим цим Законом, не поширюється на пенсіонерів, яким пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) призначена до набрання чинності цим Законом. На підставі Закону №3668-VI були внесені, також, зміни і до статті 43 Закону №2262-ХІІ. Частиною сьомою статті 43 Закону №2262-ХІІ передбачено, що максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Тимчасово, по 31 грудня 2017 року, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740 гривень. Разом з тим, частиною сьомою статті 43 Закон №2262-ХІІ згідно з рішенням Конституційного Суду України №7-рп/2016 від 20 грудня 2016 року визнана неконституційною. Конституційний Суд України зазначив, що обмеження максимального розміру пенсії та призупинення виплати призначеної пенсії особам, яким право на пенсійне забезпечення встановлене Законом №2262-ХІІ, порушує суть конституційних гарантій щодо безумовного забезпечення соціального захисту осіб, передбачених частиною п`ятою статті 17 Конституції України, які зобов`язані захищати суверенітет, територіальну цілісність і недоторканність України. У резолютивній частині Рішення Конституційний Суд України зазначив: визнати такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 №2262-ХІІ зі змінами, а саме: - частини сьомої статті 43, згідно з якими максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність; тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10 740 гривень. Відповідно до пункту 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 20 грудня 2016 року №7-рп/2016, положення частини сьомої статті 43 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", які визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Верховний Суд постановах від 9 вересня 2019 року у справі №463/925/17, від 14 травня 2019 року у справі №591/2109/17, від 15 квітня 2019 у справі №127/4270/17, від 31 січня 2019 року у справі №638/6363/17 зазначив, що буквальне розуміння змін внесених Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 №1774-VIII з урахуванням рішення Конституційного Суду України №7-рп/2016 від 20.12.2016 дозволяє стверджувати, що у Законі України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" відсутня частина сьома статті 43, а внесені до неї зміни, що полягають у зміні слів і цифр є нереалізованими. В подальшому аналогічна правова позиція застосована Верховним Судом у постанові від 31 березня 2021 року у справі №815/3000/17. Отже, положення частини сьомої статті 43 Закону №2262-ХІІ втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України вищевказаного рішення (20.12.2016 року). Таким чином, після прийняття Конституційним Судом України Рішення №7-рп/2016 від 20 грудня 2016 року обмеження розміру пенсії позивача 10 (десятьма) прожитковими мінімумами, встановленими для осіб, які втратили працездатність, є неправомірним, а відповідач має здійснити виплату пенсії позивачу без обмеження її максимального розміру. Ураховуючи наведене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що обмеження пенсійним органом максимального розміру пенсії позивача, право на пенсійне забезпечення якого встановлене Законом №2262-ХІІ, є протиправним. При цьому, колегія суддів відхиляє посилання апелянта на правові позиції Верховного Суду, висловлені у постановах від 02.05.2018 у справі № 704/87/17, від 24.07.2018 у справі №757/55947/16-а, від 03.04.2018 у справі №361/4922/17, від 21.11.2019 у справі №161/14321/16-а, від 21.05.2020 у справі №554/10510/16-а, від 10.09.2021 у справі №580/5238/20 та від 03.06.2021 у справі №359/3736/17, оскільки у вказаних справах інший суб`єктний склад сторін та відмінні від даної справи правовідносини, які регулюються іншими нормативно-правовими актами. Щодо доводів апелянта, що до спірних правовідносин слід застосовувати положення статті 2 Закону України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи" №3668-VI, яка встановлює обмеження пенсії десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність, колегія суддів зазначає, що саме на підставі вказаного Закону були внесені зміни до статті 43 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", які фактично є ідентичними. Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою в Конституції України виокремлюються певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі, у тому числі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, органах, що забезпечують суверенітет і територіальну цілісність, її економічну та інформаційну безпеку (рішення від 20.03.2002 №5-рп/2002, від 17.03.2004 №7-рп/2004). Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена, зокрема, тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. При цьому, Конституційний Суд України у Рішенні від 20 грудня 2016 року №7-рп/2016 вказав, що обмеження максимального розміру пенсії та призупинення виплати призначеної пенсії особам, яким право на пенсійне забезпечення, встановлене Законом №2262-ХІІ, порушує суть конституційних гарантій щодо безумовного забезпечення соціального захисту осіб, передбачених частиною п`ятою статті 17 Конституції України. Отже, сам факт визнання такого обмеження розміру пенсії таким, що не відповідає статті 117 Конституції України свідчить про протиправність застосування аналогічних положень Закону України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи" при перерахунку пенсії позивача. Таким чином, посилання на чинність положень Закону №3668-VI, враховуючи те, що вказаний нормативний акт визначає загальні правила щодо заходів реформування пенсійної системи та не спростовує неконституційність частини сьомої статті 43 Закону №2262-XII з 20.12.2016 року на підставі Рішення Конституційного Суду України від 20 грудня 2016 року №7-рп/2016, є необґрунтованими. Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині визнання протиправними дії пенсійного органу щодо зменшення відсотку грошового забезпечення тому, що застосування нового відсоткового розміру грошового забезпечення стосується призначення нових пенсій, а не перерахунку раніш призначених, так і з огляду на те, що законодавчо діє принцип незворотності нормативно-правових актів у часі в силу прямих приписів статті 58 Конституції України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у зразковій справі №240/5401/18 сформовано правовий висновок, згідно з яким при перерахунку пенсії відповідно до статті 63 Закону №2262-ХІІ на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 №103 "Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб" відсутні підстави для застосування механізму нового обчислення пенсії із застосуванням норм частини другої статті 13 указаного Закону, яка застосовується саме при призначенні пенсії. Тому при перерахунку пенсії змінною величиною є лише розмір грошового забезпечення, натомість відсоткове значення розміру основної пенсії, яке обчислювалося при її призначенні відповідно до наявної у позивача вислуги років, є незмінним. Верховний Суд у постанові від 28 січня 2021 року у справі №420/40/20 дійшов висновку, що правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 16 жовтня 2019 року у зразковій справі №240/5401/18, містить дві обставини: при перерахунку пенсії змінною величиною є лише розмір грошового забезпечення та відсоткове значення розміру основної пенсії, яке обчислювалося при її призначенні відповідно до наявної у позивача вислуги років, є незмінним. Правильним є застосування цього правового висновку лише до правовідносин, у яких відсоткове значення розміру пенсії осіб не змінювалось від моменту призначення до перерахунку у бік зниження. Натомість до правовідносин у цій справі (та всіх аналогічних) необхідно застосовувати лише першу частину зазначеного правового висновку "при перерахунку пенсії змінною величиною є лише розмір грошового забезпечення" та Верховний Суд розширив зазначений правовий висновок наступним чином: "у всіх випадках при перерахунку призначеної особі відповідно до Закону №2262-ХІІ пенсії Пенсійний орган повинен застосовувати відсоткове значення розміру пенсії по відношенню до грошового забезпечення у розмірі, який особа отримувала станом на момент здійснення такого перерахунку". Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Також колегія суддів вважає безпідставними псилання апелянта на незастосування судом першої інстанції строків звернення до адміністративного суду, оскільки з матеріалів справи вбачається, що предметом спору у даній справі є дії пенсійного органу, що вчинене ним 18 серпня 2021 року. Позивач оскаржив їх до суду у жовтні 2021 року, тобто в межах строку, визначений статтею 122 КАС України. Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та не допустив порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи, і наведені в апеляційній скарзі доводи є необґрунтованими та не спростовують вірних висновків суду першої інстанції. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін. Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Відтак, апеляційна скарга ГУПФУ задоволенню не підлягає.

Результат розгляду: denied