Рішення адміністративного суду від 2022-04-14 00:00:00+03

У вересні 2021 року [PERSON] (далі - [PERSON] , позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Одеської митниці Держмитслужби (далі-відповідач), в якому просив: - визнати протиправною та скасувати відмову Одеської митниці Держмитслужби від 27 липня 2021 року у підготовці висновку про повернення [PERSON] переплати надміру сплачених до Державного бюджету України митних платежів; - визнати протиправною та скасувати відмову Одеської митниці Держмитслужби в наданні дозволу на внесення змін до митної декларації №UA500500/2020/230821, оформленої 29 квітня 2020 року; - зобов`язати Одеську митницю Держмитслужби внести зміни до митної декларації №UA500500/2020/230821, оформленої 29 квітня 2020 року щодо коду товару та перерахунку митних платежів, які підлягають поверненню; - зобов`язати Одеську митницю Держмитслужби підготувати висновок про повернення [PERSON] суму надміру сплачених до Державного бюджету України митних платежів в розмірі 13747.31 грн. та подати його для виконання до Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області; - стягнути з Одеської митниці Держмитслужби на користь [PERSON] моральну шкоду в сумі 5000 грн. Обґрунтовуючи позов [PERSON] вказав, що за результатом розгляду судової справи №420/10807/20 було скасовано рішення про визначення митного коду товару, який позивач переміщував через митний кордон України у квітні 2020 року. При цьому, за наслідками вказаного скасування зменшилась сума платежів, які позивач сплатив до Державного бюджету України, а тому позивач звернувся до митного органу із заявою про внесення змін до митної декларації та повернення надміру сплачених коштів з бюджету. Отримавши відмову у задоволенні своїх заяв, позивач звернувся до суду з метою захисту свого права на сплату платежів до бюджету згідно законодавства. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2021 року - позов [PERSON] задоволено частково. Визнано протиправною та скасовано відмову Одеської митниці Держмитслужби в наданні дозволу на внесення змін до митної декларації №UA500500/2020/230821, оформленої 29.04.2020 року за заявою [PERSON] . Зобов`язано Одеську митницю Держмитслужби внести зміни до митної декларації №UA500500/2020/230821, оформленої 29 квітня 2020 року, щодо коду товару та перерахунку митних платежів за заявою [PERSON] . В іншій частині позовних вимог - відмовлено. Справу розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження. Не погоджуючись з вказаним рішенням, [PERSON] та Одеська митниця Держмитслужби звернулися до суду з апеляційними скаргами. Так, [PERSON] в апеляційній скарзі посилається на висновки Верховного Суду викладені у справах №803/1582/13-а від 22 січня 2019 року, №814/1214/16 від 21 квітня 2021 року, за якими митниця зобов`язана вживати заходів щодо повернення декларантам надміру сплачених коштів, у разі скасування їх незаконних рішень. При цьому, [PERSON] вказав, що рішення від 24 березня 2021 року у справі №420/10807/20 та від 24 листопада у справі №420/17160/21 не поновлюють права позивача, адже не досягається кінцева мета двох судових процесів - повернення надміру сплачених коштів. Позивач вказує, що всі ці неодноразові судові процеси призвели до значних душевних переживань, страждань та розчарування у роботі Одеської митниці Держмитслужби, яка не врахувала висновки судових експертів та правові висновки Верховного Суду щодо кваліфікації автомобіля Chevrolet Volt та умисно не виконала рішення суду надаючи безпідставні відмови. З огляду на викладене, позивач вказує на те, що заявлена сума моральної шкоди до стягнення у розмірі 5000 грн. є обґрунтованою. Разом з тим, [PERSON] вказав на те, що суд протиправно, в порушення вимог п.2 ч.5 ст.246 КАС України, не вирішив питання розподілу судових витрат, посилаючись на відсутність зазначення часу розрахунку позивача з адвокатом. Одеська митниця Держмитслужби в апеляційній скарзі продовжує наголошувати на тому, що під час прийняття рішення про визначення коду товару, картки відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення вона діяла у відповідності до вимог законів та інших нормативно-правових актів України, не порушувала права та законні інтереси позивача, а тому вважає, що суд першої інстанції помилково задовольнив позов [PERSON] . З огляду на викладене, відповідач вказав, що вимога про стягнення на користь позивача судових витрат суперечить ст.139 КАС України. За правилами п.1 ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції розглянув справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження), враховуючи відсутність клопотань від учасників справи про розгляд справи за їх участю. Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга [PERSON] підлягає частковому задоволенню з таких мотивів. Судом встановлено, що 27 квітня 2020 року позивачем подано митну декларацію №UA500500/2020/230282 для митного оформлення легкового автомобіля, що був у використанні: марка - Chevrolet, модель - Volt (другого покоління), календарний рік виготовлення - 2012 року, модельний рік виготовлення - 2012 року, номер кузова (VIN) - [NUMBER] , номер шасі - нема даних; номер двигуна - не визначений, загальна кількість місць - 4, кількість дверей - 5; призначення автомобілю - пасажирський; тип двигуна - гібрид (електродвигун та ДВЗ; потужність електродвигуна - 149 к.с.; робочий об`єм ДВС - 1398 cм3, тягова батарею - 17,1 кВт/г, колісна формула - 4/2; тип кузова - хетчбек, колір - чорний, показники одометра - 156913. Відповідно до технічної документації виробника Chevrolet Volt першого покоління є електричним транспортним засобом з розширеним діапазоном руху. Електрична енергія є первинним джерелом енергії транспортного засобу, в той час як пальне є вторинним джерелом енергії. Цей транспортний засіб має два режими роботи: електричний режим та режим розширеного діапазону. В електричному режимі транспортний засіб рухається тільки за рахунок блоку електричної тяги. Він перетворює електричну енергію у механічну для приводу у рух коліс. У режимі розширеного діапазону транспортний засіб отримує енергію як від батареї так і від двигуна. В електричному режимі транспортний засіб не використовує пальне та не генерує вихлопні речовини. У цьому первинному (основному) режимі транспортний засіб живиться (приводиться у дію) електричною енергією, що зберігається у високовольтній батареї. Транспортний засіб може працювати в цьому режимі до того моменту, коли у батареї зостається тільки невелика кількість електричного заряду (коли батарея досягає стану з низьким зарядом). Коли транспортний засіб досягає кінця свого електричного діапазону руху (коли батарея розряджається), він переключається у режим розширеного діапазону (РРД). У цьому вторинному режимі електрична енергія генерується двигуном, який живиться від палива. Це вторинне джерело енергії розширює діапазон руху транспортного засобу. Функціонування транспортного засобу буде продовжено у режимі РРД до того моменту, коли транспортний засіб може бути підключеним до джерела електричної енергії для поповнення заряду батареї високої напруги та відновлення електричного режиму. Автомобіль має пошкодження: переднього лівого крила та переднього капоту; потертості салону; тощо. Торгівельна марка - Chevrolet. Виробник - General Motors LLC. Країна виробництва - US, що підтверджується маркуванням захищеною позначкою на центральній лівій стійці кузова транспортного засобу. При цьому, в графі 33 митної декларації № UA500500/2020/230282 від 27 квітня 2020 року декларантом вказано код товару - 8703901090. 29 квітня 2020 року Відділом ВМО №2 митного поста "Одеса-Спеціальний" Одеської митниці Держмитслужби прийнято рішення про визначення коду товару №КТ-UA500500-0012-2020, яким змінено код товару, визначений в графі 33 митної декларації №UA500500/2020/230282 від 27 квітня 2020 року з 8703901090 на 8703229030, та зазначено, легковий автомобіль марки Chevrolet, модель - Volt, календарний рік виготовлення - 2014 р., модельний рік виготовлення - 2014 р., номер двигуна (VIN) - [NUMBER] , номер шасі - немає даних, номер двигуна - не визначений, загальна кількість місць для сидіння (включаючи місце водія) - 5, кількість дверей - 5; призначення автомобілю - пасажирський; потужність електродвигуна - 149 к.с.; робочий об`єм двигуна внутрішнього згорання - 1398м3, потужність акумуляторної батареї - 16 кВт/г, колісна формула - 4/2; тип кузова - хетчбек, колір червоний; показники одометра - 85808, тип двигуна - бензиновий. Автомобіль обладнаний трансмісією VOLTEC, що дозволяє об`єднати електродвигун із двигуном внутрішнього згоряння (ДВЗ) для зменшення споживання пального та шкідливих викидів. Автомобіль оснащений тяговим синхронним електродвигуном змінного струму та двигун-генератором, також автомобіль обладнаний 4-х циліндровим двигуном внутрішнього згоряння з іскровим запалюванням робочим об`ємом, який забезпечує рух автомобіля після розряду акумуляторних батарей до мінімально допустимого рівня при цьому обертаючий момент від ДВЗ може бути підсилений двигуном-генератором. ДВЗ передає обертовий момент через планетарну передачу та механізми зчеплення на колеса автомобіля. 29 квітня 2020 року за результатами опрацювання поданої МД митним органом винесена картка відмови у митному оформленні (випуску) товарів № UA500500/2020/00979, з підстав - порушення вимог ст.275 Митного кодексу України, п.2, розд. ІІ Порядку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 30 травня 2012 року №651 в частині заповнення граф 31, 33, а саме:- прийнято рішення про визначення коду товару від 29 квітня 2020 року №КТ-UA500500-0012-2020 (змінено код товару за УКТЗЕД та опис товару). Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 24 березня 2021 року у справі №420/10807/20 визнано протиправним та скасовано рішення Одеської митниці Держмитслужби про визначення коду товару № КТ- UA500500-0012-2020 від 29 квітня 2020 року. Визнано протиправною та скасовано картку відмови у митному оформленні (випуску) товарів Одеської митниці Держмитслужби № UA500500/2020/000979 від 29 квітня 2020 року. Рішення набрало законної сили 26 травня 2021 року. 07 липня 2021 позивач звернувся до Одеської митниці Держмитслужби із заявою про повернення суми переплати по обов`язковим платежам при митному оформленні за МД UA500500/2020/230282 (а.с.37). 27 липня 2021 року Одеська митниця Держмитслужби надала відповідь, якій відмовилась повертати кошти, вказавши, що позивачу необхідно вжити заходів щодо внесення змін до митної декларації №UA500500/2020/230821, оформленої 29 квітня 2020 року на підставі якої ТЗ позивача було випущено у вільний обіг. 04 серпня 2021 року позивач звернувся до Одеської митниці Держмитслужби з заявою про внесення змін до митної декларації №UA500500/2020/230821, оформленої 29 квітня 2020 року, а потім направив відповідну скаргу у зв`язку із ненаданням відповіді на лист. 17 вересня 2021 року через електронний кабінет Державної митної служби відповідач відмовив у внесенні змін до митної декларації, у зв`язку з тим, що рішення про визначення коду товару №KT-UA500500-0012-2020 від 29 квітня 2020 року є відкликаним, у зв`язку з набуттям чинності нової версії УКТ ЗЕД версії 2017 року (а.с.10). Вважаючи вказану відмову протиправною, позивач звернувся до суду із даним позовом. Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що скасування Одеським окружним адміністративним судом 24 березня 2021 року у справі №420/10807/20 рішення Одеської митниці Держмитслужби про визнання коду товару №КТ-UA500500-0012-2020 від 29 квітня 2020 року спрямоване на підтвердження правильності декларування попереднього коду товару. Таким чином, невиконання судового рішення, яке набрало чинності, є порушенням ст.129-1 Конституції України, та майнових прав особи, яка сплатила обов`язкових платежів більше, ніж передбачено законодавством. Суд критично віднісся до посилання митного органу на те, що рішення про визначення коду товару вже не діє у зв`язку із набуттям чинності нової версії УКТ ЗЕД 2017 року, адже внесення змін стосується правовідносин, які виникли раніше. Разом з тим, суд не виключав необхідності ефективного захисту порушених прав позивача, а тому у межах спірних відносин вважав достатнім та пропорційним такий спосіб захисту як зобов`язання Одеської митниці Держмитслужби повторно розглянути заяву [PERSON] від 07 липня 2021 року про підготовку висновку про повернення позивачу суму надміру сплачених до Державного бюджету України митних платежів в розмірі 13747,31 грн. та подання його для виконання до Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області з внесених змін до митної декларації №UA500500/2020/230821. При цьому, суд відмовив позивачу у задоволені решти вимог вказавши про відсутність в матеріалах справи доказів понесення позивачем моральної шкоди, яку він оцінив у 5000 грн. та детального опису робіт, виконаних адвокатом. Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке. Згідно з ч.1 ст.129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Відповідно до ч.4 ст.78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч.2 ст.14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Згідно з ч.ч. 2, 4-7 ст.13 «Обов`язковість судових рішень» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIII, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом. Так, у пункті 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 червня 2009 року №16-рп/2009 (справа щодо конституційності окремих положень Кримінально-процесуального кодексу України) Конституційний Суд України зазначив, що відповідно до положень Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання; обов`язковість рішень суду є однією із основних засад судочинства, яка гарантує ефективне здійснення правосуддя; виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової. З огляду на це, посилення судового контролю за виконанням судових рішень та наділення суду з цією метою правом накладати штрафні санкції є заходом для забезпечення конституційного права громадян на судовий захист. Крім того, у Рішенні від 26 червня 2013 року №5-рп/2013 (справа щодо офіційного тлумачення положень п.2 ч.2 ст.17, п.8 ч.1 ст.26, ч.1 ст.50 Закону України «Про виконавче провадження») Конституційний Суд України зазначив, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист (абзац 5 п.п. 2.1 п. 2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року №5-рп/2013); набрання судовим рішенням законної сили є юридичною подією, з настанням якої виникають, змінюються чи припиняються певні правовідносини, а таке рішення набуває нових властивостей; основною з цих властивостей є обов`язковість - сутнісна ознака судового рішення як акта правосуддя (підпункт 2.4 мотивувальної частини Рішення від 23 листопада 2018 року №10-р/2018); невід`ємною складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення. Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року №18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012). Конституційний Суд України у рішенні від 26 червня 2013 року взяв до уваги практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який, зокрема, в пункті 43 рішення у справі «Шмалько проти України» (заява №60750/00) вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43). За позицією Конституційного Суду України, висловленою у Рішенні від 15 травня 2019 року №2-р(II)/2019 (справа щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ч.2 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження» (щодо забезпечення державою виконання судового рішення)) судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина, і саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до ч.2 ст.55 Конституції України (абзац 15 п. 3 мотивувальної частини Рішення від 7 травня 2002 року №8-рп/2002); право на судовий захист є гарантією реалізації інших конституційних прав і свобод, їх утвердження й захисту за допомогою правосуддя (абзац 8 п.2.1 п.2 мотивувальної частини Рішення від 23 листопада 2018 року №10-р/2018). Отже, як випливає з наведеного, держава повинна повною мірою забезпечити реалізацію гарантованого ст. 55 Конституції України права кожного на судовий захист. Конституційний Суд України наголосив, що забезпечення державою виконання судового рішення як невід`ємної складової права кожного на судовий захист закладено на конституційному рівні у зв`язку із внесенням Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 02 червня 2016 року №1401-VIII змін до Конституції України та доповненням її, зокрема, ст.129-1, ч.2 якої передбачено, що держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Як вбачається з матеріалів справи, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 березня 2021 року у справі №420/10807/20, яким було скасовано рішення Одеської митниці Держмитслужби про визнання коду товару №КТ-UA500500-0012-2020 від 29 квітня 2020 року, набрало чинності, а тому є обов`язковим до виконання. З огляду на викладене, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги Одеської митниці Держмитслужби щодо правомірності визнання нею коду товару, оскільки Одеським окружним адміністративним судом у рішенні від 24 березня 2021 року у справі №420/10807/20, яке набрало чинності, вже надано правовий аналіз даному питанню. Разом з тим, колегія суддів наголошує на тому, що невиконання судового рішення, яке набрало чинності, є порушенням ст.129-1 Конституції України, та майнових прав особи, яка сплатила обов`язкових платежів більше, ніж передбачено законодавством. Відповідно до підпункту 14.1.115 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (далі-ПК України) надміру сплачені грошові зобов`язання - це суми коштів, які на певну дату зараховані до відповідного бюджету понад нараховані суми грошових зобов`язань, граничний строк сплати яких настав на таку дату. Частиною 3 статті 301 МК України встановлено, що помилково та/або надміру зараховані до державного бюджету суми митних платежів повертаються з державного бюджету в порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику. При цьому, умови повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов`язань та пені регламентовані також статтею 43 Податкового кодексу України. Відповідно до пункту 43.1 статті 43 ПК України помилково та/або надміру сплачені суми грошового зобов`язання підлягають поверненню платнику відповідно до цієї статті та статті 301 МК України, крім випадків наявності у такого платника податкового боргу. Згідно з пунктом 43.3 статті 43 ПК України обов`язковою умовою для здійснення повернення сум грошового зобов`язання є подання платником податків заяви про таке повернення (крім повернення надміру утриманих (сплачених) сум податку з доходів фізичних осіб, які розраховуються контролюючим органом на підставі поданої платником податків податкової декларації за звітний календарний рік шляхом проведення перерахунку за загальним річним оподатковуваним доходом платника податку) протягом 1095 днів від дня виникнення помилково та/або надміру сплаченої суми. Також пунктом 102.5 статті 102 ПК України встановлено, що заяви про повернення надміру сплачених грошових зобов`язань або про їх відшкодування у випадках, передбачених цим Кодексом, можуть бути подані не пізніше 1095 дня, що настає за днем здійснення такої переплати або отримання права на таке відшкодування. Послідовність та порядок виконання дій посадовими особами митниць Державної фіскальної служби України та структурного підрозділу ДФС України визначає Порядок повернення авансових платежів (передоплати) та помилково та/або надміру сплачених сум митних платежів, затверджений наказом Міністерства фінансів України від 18 липня 2017 року №643, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 09 серпня 2017 року за №976/30844 (надалі - Порядок №643). Відповідно до пункту 1 Порядку №643 повернення з державного бюджету помилково та/або надміру сплаченої суми митних, інших платежів та пені здійснюється за заявою платника податків протягом 1095 днів від дня її виникнення. Пунктом 3 Порядку №643 встановлено, що у заяві зазначаються: 1) сума коштів до повернення за видами митних, інших платежів та пені; 2) причини виникнення такої суми коштів; 3) найменування юридичної особи та код за ЄДРПОУ, або прізвище, ім`я та по батькові, реєстраційний номер облікової картки платника податків, або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті); 4) напрям(и) перерахування суми коштів: а) на поточний рахунок платника податку в установі банку із зазначенням реквізитів; б) для виплати готівкою (у разі якщо кошти авансових платежів (передоплати) вносилися готівкою); в) для подальших розрахунків як авансові платежі (передоплата) або грошова застава: на депозитний рахунок 3734; на депозитний рахунок 3734 іншої митниці ДФС; на банківський рахунок 2603 (у разі якщо кошти авансових платежів (передоплати) вносилися готівкою); г) для погашення грошового зобов`язання (податкового боргу) з інших платежів незалежно від виду бюджету; 5) реквізити митної декларації (іншого документа, що її замінює) або уніфікованої митної квитанції, за якими помилково та/або надміру сплачені суми митних платежів. До заяви додаються: документи, що підтверджують суму помилково та/або надміру сплачених митних, інших платежів та пені; виконавчий лист суду та/або рішення суду, що набрало законної сили (за наявності), щодо скасування рішення митниці ДФС, яке призвело до виникнення помилково та/або надміру сплачених сум митних, інших платежів та пені; документи, що підтверджують право на перенесення граничних строків для подання заяви щодо повернення надміру сплачених митних платежів (за наявності). Відповідно до частини 4 Порядку №643 після реєстрації в митниці ДФС заява платника податку про повернення помилково та/або надміру сплачених сум митних, інших платежів та пені передається на опрацювання до Підрозділу. Згідно з пунктом 5 Порядку №643 підрозділ перевіряє факт перерахування суми коштів з відповідного рахунку до державного бюджету за допомогою автоматизованої системи митного оформлення та відсутність у нього податкового боргу. За результатами опрацювання готує висновок або лист про відмову в поверненні коштів з відповідним обґрунтуванням (пункт 11 цього розділу). Пунктом 6 Порядку №643 визначено, що заява платника податку, висновок, завізований керівником (заступником керівника) Підрозділу, реєстри висновків за відповідними платежами, підготовлені за формами згідно з додатками 1, 2 до Порядку взаємодії територіальних органів Державної фіскальної служби України, місцевих фінансових органів та територіальних органів Державної казначейської служби України у процесі повернення платникам податків помилково та/або надміру сплачених сум грошових зобов`язань, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 15 грудня 2015 року №1146, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 31 грудня 2015 року за №1679/28124, та акт звірки (у разі складання) подаються керівнику (заступнику керівника) митниці ДФС для прийняття рішення та підписання висновку і реєстрів за відповідними платежами. Висновок реєструється в журналі реєстрації висновків про повернення з державного бюджету помилково та/або надміру сплачених сум митних, інших платежів та пені, який ведеться Підрозділом за формою згідно з додатком 3 до цього Порядку (пункт 7 Порядку №643). Відповідно до пункту 8 Порядку №643 митниця ДФС у строк не пiзнiше нiж за п`ять робочих днiв до закiнчення двадцятиденного строку з дня подання платником податкiв заяви передає висновки згiдно з реєстром висновкiв за відповідними платежами для виконання вiдповiдному органу Державної казначейської служби України. Пунктом 9 Порядку №643 встановлено, що після повернення платнику податків коштів до Журналу реєстрації висновків про повернення платежів з державного бюджету посадовою особою Підрозділу вносяться дані електронного реєстру, що формується органом Казначейства, який повертає кошти, а також зазначається назва органу Казначейства, що здійснив повернення. Згідно з пунктом 10 Порядку №643 на підставі виписки з відповідного рахунку з обліку доходів державного бюджету у відповідній формі автоматизованої системи митного оформлення зазначаються реквізити відповідного платіжного документа та коригується відповідна звітність (у частині перерахованих до бюджету митних платежів). У разі якщо заявником не виконано вимоги пункту 3 цього розділу, надано недостовірні дані та/або за наявності у нього податкового боргу (крім випадків визначення у заяві напряму перерахування коштів на погашення податкового боргу), готується та надсилається заявнику письмова обґрунтована відмова (пункт 11 Порядку № 643). Згідно з частиною другою статті 45 Бюджетного кодексу України, Казначейство України веде бухгалтерський облік усіх надходжень Державного бюджету України та за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, здійснює повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету. Як вбачається з викладеного, обов`язковою умовою для здійснення повернення надмірно сплачених сум митних та інших платежів є наявність факту надмірної сплати коштів, подання платником податків заяви у довільній формі про таке повернення до митного органу не пізніше 1095-го від дня виникнення надміру сплаченої суми із зазначенням напрямку перерахування коштів. Також, законодавчою передумовою та необхідною обставиною для повернення платникам податків надмірно сплачених сум митних платежів до бюджету, контроль за справлянням яких здійснюється митними органами, є факт ухвалення митним органом висновку про повернення надмірно сплачених сум митних платежів. Згідно правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі №810/4436/15, законодавством регламентовано чіткий порядок повернення суб`єктам господарювання надмірно сплачених митних платежів, який включає в себе сукупність послідовних дій учасників даних правовідносин. Відтак, на думку колегії суддів, [PERSON] вжив всіх необхідних заходів, передбачених Порядком №643 для повернення йому надмірно сплачених митних платежів, зокрема, звернувся із заявою до Одеської митниці Держмитслужби, в якій просив підготувати висновок про повернення надмірно сплачених митних платежів в розмірі 13747,31 грн.; зазначив напрям перерахування суми коштів, зокрема, на поточний рахунок платника податку в установі банку із зазначенням реквізитів: ПриватБанк, МФО 305299, номер карткового рахунку [NUMBER] , отримувач: [PERSON] (рнокпп [NUMBER] ). Долучив копії документів, що підтверджують суму надмірно сплачених митних платежів; копію рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 березня 2021 року у справі №420/10807/20. (а.с.37) Одеською митницею Держмитслужби, всупереч вимогам Порядку №693 не було вжито жодних дій, лише направлено на адресу позивача листи від 27 липня 2021 року та 17 вересня 2021 року про відсутність підстав для підготовки відповідного висновку до органів Казначейства про повернення надмірно сплачених митних платежів (а.с.10-11). Крім того, пунктом 11 Порядку №643 передбачено виключні підстави для митного органу, за яких відмова є обґрунтованою: 1) якщо заявником не виконано вимоги пункту 3 цього розділу, 2) надано недостовірні дані 3) та/або за наявності у нього податкового боргу (крім випадків визначення у заяві напряму перерахування коштів на погашення податкового боргу). Таких підстав для відмови ні судом першої інстанції, ні апеляційним судом не встановлено, а відповідачем у вказаних листах не зазначено. Разом з тим, колегія суддів зазначає, що Одеською митницею Держмитслужби вже було розглянуто заяву [PERSON] та листами від 27 липня 2021 року та 17 вересня 2021 року, всупереч Порядку №643, відмовлено в підготовці висновку про повернення надміру сплачених митних платежів, тому найбільш ефективним способом захисту порушеного права є зобов`язати підготувати висновок про повернення надмірно сплачених до Державного бюджету України платежів та подати його для виконання до Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області. Колегія суддів при прийнятті даного рішення також застосовує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», заява №303-A, п.29). Стосовно доводів апеляційної скарги [PERSON] щодо обґрунтованості вимог про стягнення моральної шкоди, колегія суддів зазначає таке. Згідно статті 1167 Цивільного Кодексу України (далі - ЦК України) моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до положень статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Вирішуючи вимоги про відшкодування моральної шкоди суд з`ясовує, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, чи існує причинний зв`язок, чи обґрунтовано грошовий вираз заявленої шкоди та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині. Ці обставини входять до предмету доказування у справі. Отже, для відшкодування шкоди обов`язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 30 січня 2018 року в справі № 804/2252/14, від 20.02.2018 у справі №818/1394/17. При цьому, у своїх постановах Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди. Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, експертні висновки тощо. Безспірно, порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають психологічне напруження, розчарування та незручності, негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, вагомості наслідків. Саме тому, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. Проте, матеріалами справи встановлено, що позивач, звертаючись до суду з даним позовом, не розкрито суті негативного впливу протиправної бездіяльності відповідача на її душевний та психічний стан. Колегія суддів вважає, що позивач не довів обґрунтованість моральної шкоди, оскільки його доводи, що протиправні дії відповідача викликала у нього негативні емоції та почуття соціальної незахищеності не свідчать про наявність підстав для позитивного вирішення питання щодо обґрунтованості заявлених вимог та стягнення моральної шкоди. Отже, оскільки позивачем не надано доказів, що прямо чи опосередковано підтверджують заподіяння позивачу сильних душевних страждань, шкоди здоров`ю, чи інших втрат немайнового характеру, з яких суд, при обрахуванні розміру компенсації, міг би встановити характер та обсяг моральних страждань, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині. Разом з тим, в апеляційній скарзі апелянтом нових доводів щодо обґрунтованості заявлених вимог не наведено, у зв`язку з чим колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги у зазначеній частині. Відповідно до ст.242 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Відповідно до п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Приписи п.п. 1, 4 ч.1 ст.317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального права, а тому відповідно до ч.1 ст.317 КАС України, підлягає скасуванню. Розподіл судових витрат, згідно вимог ст.139 КАС України, не передбачений, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору за п.13 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».

Результат розгляду: partial