Рішення адміністративного суду від 2022-01-25 00:00:00+02

01.04.2021 [PERSON] звернулася до суду з позовом до Міністерства освіти і науки України, в якому, просить суд: - визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства освіти і науки України № 117-а від 02.03.2021 "Про звільнення [PERSON] "; - поновити [PERSON] на роботі в Міністерстві освіти і науки України; - зобов`язати Міністерство освіти і науки України запропонувати [PERSON] рівнозначну посаду державної служби або посаду, на яку позивач пройшов співбесіду та процедуру конкурсного добору - посаду державного експерта експертної групи з питань цифрової трансформації освіти і науки директорату цифрової трансформації Міністерства освіти і науки України; - стягнути з Міністерства освіта і науки України на користь [PERSON] середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 03.03.2021 по день прийняття рішення у справі. Разом з тим, представником позивача подано заяву позивача про зміну предмету позову, яку судом першої інстанції було розцінено як заяву про зменшення позовних вимог, відповідно до якої позивач просить суд: - визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства освіти і науки України № 117-а від 02.03.2021 "Про звільнення [PERSON] "; - стягнути з Міністерства освіта і науки України на користь [PERSON] середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 03.03.2021 по день прийняття рішення у справі. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірний наказ про її звільнення є протиправним, оскільки прийнятий в супереч приписам статті 87 Закону України "Про державну службу", відповідно до якої державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду. Позивач стверджує, що жодних пропозицій відповідної посади позивачу не пропонувалось і жодної відмови про переведення на іншу посаду позивач не надавала. Крім того, статтею 87 Закону України "Про державну службу" передбачено, що при звільненні за даних обставин державного службовця враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю. Також позивач зауважила, що є одинокою матір`ю, яка виховує дитину до 14 років, отже, на неї розповсюджуються гарантії, передбачені статтею 184 КЗпП України. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 жовтня 2021 р. позов задоволено частково: Визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства освіти і науки України від 02.03.2021 № 117-а. Стягнуто з Міністерства освіти і науки України на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 04.03.2021 по 06.10.2021 в сумі 143638,44 грн. У задоволенні інших позовних вимог - відмовлено. Приймаючи вказане рішення суду першої інстанції виходив із того, що спірний наказ є протиправним з огляду на положення статті 184 Кодексу законів про працю України, якими встановлено заборону звільнення одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років. Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його через порушення норм матеріального та процесуального права, та постановити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Апеляційну скаргу обгрунтовано тим, що Міністерством не порушено конституційне право позивача на працю з огляду на те, що відповідно до затвердженої структури та штатного розпису Міністерства управління з питань інформаційної політики та комунікації як підрозділ в структурі апарату Міністерства було ліквідовано та, відповідно посада начальника управління, яку обіймала позивач, була виведена зі штатного розпису. Зазначають, що 01.02.2021 позивачеві було вручено повідомлення про наступне вивільнення з посади начальника управління з питань інформаційної політики та комунікації відповідно до пункту 1 частини першої та частини третьої статті 87 Закону України "Про державну службу" (у редакції, що діяла на момент припинення трудових відносин). Також 01.03.2021 позивачу було запропоновано до ознайомлення нове повідомлення про наступне вивільнення з пропозицією переведення її на вакантну посаду головного спеціаліста відділу преси та інформації. Поряд з цим, позивач не погодилась з запропонованою посадою, що зафіксовано відповідним актом. Стверджують, що позивач наполягала на звільненні відповідно до власноруч підписаного 01.02.2021 повідомлення про наступне вивільнення з посади начальника управління з питань інформаційної політики та комунікації та вказала на необхідність її звільнення до завершення тридцятиденного терміну його дії. Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу відповідача, яким погоджується з висновками суду першої інстанції. У судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити. Позивач та її представник заперечували проти її задоволення. Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке. Судом першої інстанції встановлено, що з 23.12.2016 [PERSON] працювала в Міністерстві освіти і науки України на посаді начальника управління з питань інформаційної політики та комунікацій. Наказом Міністерства освіти і науки України від 02.03.2021 № 117-а звільнено [PERSON] з 03.03.2021 з посади начальника управління з питань інформаційної політики та комунікацій за ініціативою суб`єкта призначення відповідно до пункту 1 частини першої, частини третьої статті 87 Закону України "Про державну службу" та статті 24 Закону України "Про відпустки". Підставою вказаного наказу стало: повідомлення про наступне вивільнення [PERSON] , начальника управління з питань інформаційної політики та комунікацій, від 01.02.2021; зміни до структури апарату Міністерства освіти і науки України (наказ МОН від 24.12.2020 № 535-а) та зміни до штатного розпису на 2020 рік (наказ МОН від 31.12.2020 № 552-а). Вказані обставини підтверджені належними та допустимими доказами, і не є спірними. Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, а держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності. При цьому, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Статтями 2, 5-1 КЗпП України передбачено право громадян України на працю і гарантії держави в правовому захисті працездатним громадянам від незаконного звільнення. За приписами частин першої - третьої статті 5 Закону України від 10.12.2015 N 889-VIII "Про державну службу" (далі - Закон N 889-VIII, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону N 889-VIII визначено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу. Згідно з частиною третьою вказаної статті Закону N 889-VIII суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення. Суб`єкт призначення приймає рішення про припинення державної служби з підстав, передбачених пунктами 2 і 3 частини першої цієї статті, у п`ятиденний строк з дня настання або встановлення відповідного факту. Державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення за рішенням суб`єкта призначення може бути призначений на рівнозначну або нижчу посаду державної служби, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу. Так, враховуючи зазначені норми, судом першої інстанції вірно зауважено, що пунктом 1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу" визначені підстави припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, а саме: скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу. Також судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що наказом Міністерства освіти і науки України від 24.12.2020 № 535-а внесено зміни до структури апарату Міністерства освіти і науки України, зокрема виведено зі штатного розпису управління з питань інформаційної політики та комунікацій. Наказом від 31.12.2020 № 552-а введено в дію зміни до штатного розпису Міністерства освіти і науки України на 2020 рік, згідно якого загальна чисельність штатних посад становить 368. Отже, посада, яку обіймала позивач, скорочена внаслідок зміни штатного розпису державного органу. Однак, з`ясовуючи наявність обставин у відповідача ініціювати звільнення позивача з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 87 Закону N 889-VIII, слід врахувати, що одними з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. З огляду на положення статті 184 Кодексу законів про працю України забороняється відмовляти жінкам у прийнятті на роботу і знижувати їм заробітну плату з мотивів, пов`язаних з вагітністю або наявністю дітей віком до трьох років, а одиноким матерям - за наявністю дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю. При відмові у прийнятті на роботу зазначеним категоріям жінок власник або уповноважений ним орган зобов`язані повідомляти їм причини відмови у письмовій формі. Відмова у прийнятті на роботу може бути оскаржено у судовому порядку. Звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Обов`язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору. Судом першої інстанції підтверджено та не заперечується відповідачем, що позивач є одинокою матір`ю, на вихованні та утриманні якої перебуває дитина віком до 14 років. Вказана обставина унеможливлює звільнення позивача на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу" у зв`язку зі зміною штатного розпису без скорочення чисельності або штату державних службовців. Водночас, положення частини третьої статті 87 Закону N 889-VIII, у редакції, чинній на момент звільнення позивача передбачають, що за наявності посад суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі. Проте, як вірно встановлено судом першої інстанції, у повідомленні про наступне вивільнення, з яким позивач ознайомлена 01.02.2021, відповідач не запропонував позивачеві жодної вакантної посади та не надав суду доказів відсутності вакантних посад станом на 01.02.2021. Однак, у повідомленні про наступне вивільнення від 01.03.2021, з яким позивач відмовилась ознайомлюватись згідно акта від 01.03.2021 № 3, відповідачем було запропоновано останній посаду головного спеціаліста відділу преси та інформації. Проте, позивач наполягає на тому, що інформація, зазначена у акті від 01.03.2021 № 3 не відповідає дійсності, даний факт був підтверджений у суді першої інстанції свідченнями позивача як свідка, хоча відповідач наполягає на тому, що право позивача на працю не порушено і остання наполягала на звільненні. Зокрема, відповідач посилається на свідчення свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , відповідно до яких підтверджується факт повторного попередження [PERSON] про звільнення, яким також було роз`яснено позивачу, що термін попереднього попередження спливає, та що за наслідками ознайомлення з таким повідомленням розпочнеться новий 30-денний строк, протягом якого позивач зможе прийняти рішення. Разом з тим, доводи відповідача про те, що позивач наполягала на звільненні, не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують тієї обставини, що звільнення відбулось за ініціативою суб`єкта призначення, та не містять доказів пропонування позивачу інших посад. Отже, з огляду на зазначене та враховуючи, що відповідачем не було враховано при прийнятті спірного наказу положень статті 184 Кодексу законів про працю України щодо встановленої заборони звільнення одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що наказ Міністерства освіти і науки України від 02.03.2021 № 117-а не відповідає вимогам частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, є протиправним та підлягає скасуванню. Отже, доводи апеляційної скарги в цій частині не спростовують правильних висновків суду першої інстанції щодо спірного наказу. Разом з тим, хоча позивач й не заявив вимоги про поновлення на роботі у зв`язку з працевлаштуванням, колегія суддів зазначає, що частиною другою статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до частини першої статті 27 Закону України №108/95-ВР «Про оплату праці» від 24.03.1995 (із змінами і доповненнями), порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Так, підпунктом «з» пункту 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 (надалі - Порядок №100), встановлено, що вказаний Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадку вимушеного прогулу. Пунктом 2 вказаного Порядку визначено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Відповідно до пункту 5 цього Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом 8 цього ж Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. З огляду на зазначені положення, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо необхідності задоволення позовної вимоги в частині виплати середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу з 04.03.2021 по 06.10.2021. При цьому, доводів щодо розрахунку середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу апеляційна скарга не містить. Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Таким чином, апеляційний суд вважає, що відповідачем не доведено належними та допустимими доказами правомірність наказу про звільнення позивача, внаслідок чого позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню, й висновок суду першої інстанції з цього питання є правильним. Щодо інших доводів сторін судова колегія наголошує, що враховує рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…». Згідно зі ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Повний текст постанови складено 31.01.2022.

Результат розгляду: denied