Рішення адміністративного суду від 2022-01-11 00:00:00+02

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив: - визнати протиправним і скасувати пункт 1 рішення Чернігівської міської ради від 25.02.2021 № 5/VІII-17 «Про надання дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, технічних документацій із землеустрою юридичним та фізичним особам», яким КП "Чернігівбудінвест" Чернігівської міської ради надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 0,1600 га, по [ADDRESS] для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку з об`єктами торгово-розважальної та ринкової інфраструктури з подальшою передачею земельної ділянки в постійне користування; - визнати протиправним і скасувати пункт 7 рішення Чернігівської міської ради від 25.02.2021 року № 5/VIII-17, яким відмовлено Об`єднанню співвласників багатоквартирного будинку "Комфортний будинок-84" у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 0,4439 га, по [ADDRESS] для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку - зобов`язати Чернігівську міську раду прийняти рішення про надання позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтовною, площею 0,4439 га, по [ADDRESS] для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку з подальшою передачею земельної ділянки в постійне користування. Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 05.08.2021 позов задоволено частково: - визнано протиправним та скасовано пункт 7 рішення Чернігівської міської ради від 25.02.2021 №5-VІІІ-17 про відмову у наданні Об`єднанню співвласників багатоквартирного будинку «Комфортний будинок-84» дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 0,4439 га, по вул. Коцюбинського, 84 у м. Чернігові для будівництва і обслуговування багатоповерхового житлового будинку; - зобов`язано Чернігівську міську раду на найближчій сесії розглянути питання про надання Об`єднанню співвласників багатоквартирного будинку «Комфортний будинок-84» дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 0,4439 га, по вул. Коцюбинського, 84 у м. Чернігові для будівництва і обслуговування багатоповерхового житлового будинку та прийняти відповідне рішення з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Позивач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення в частині позовних вимог, у задоволенні яких відмовлено та ухвалити в цій частині нове, яким позов задовольнити, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що оскаржуваний пункт 1 рішення Чернігівської міської ради від 25.02.2021 № 5/V1II-17 «Про надання дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, технічних документацій із землеустрою юридичним та фізичним особам» є неправомірним та підлягає скасуванню. Чернігівська міська рада у відзиві на апеляційну скаргу просить відмовити у її задоволенні, посилаючись на необґрунтованість доводів скаржника. Відповідач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове, яким відмовити у задоволенні позову, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що оскаржувана відмова у наданні позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки є правомірною. Позивач у відзиві на апеляційну скаргу просить відмовити у її задоволенні, посилаючись на необґрунтованість доводів скаржника. Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав. Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що земельна ділянка за кадастровим номером 7410100000:02:050:0294 щодо якої виник спір, перебуває в архівному шарі Державного земельного кадастру на підставі рішення Державного кадастрового реєстратора від 03.11.2017, що підтверджується інформацією, викладеною в листі відділу у місті Чернігові Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області від 15.04.2021 № 200/409-21-0.36. Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Комфортний будинок-84» є юридичною особою, про що внесено запис до Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань за № 1 064 102 0000 015195 від 02.07.2020. Відповідно до пункту 3 розділу II Статуту ОСББ, затвердженого на установчих зборах ОСББ 11.06.2020, ОСББ має права, передбачені Законом України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» та Земельним кодексом України, зокрема право на отримання в постійне користування земельної ділянки, на якій розташований багатоквартирний будинок, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкова територія, що перебувають у спільній сумісній власності власників квартир та нежитлових приміщень у будинку. Керівником ОСББ 06.08.2020 на адресу Чернігівської міської ради подане клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по [ADDRESS] , орієнтовною площею 0,313 га з подальшою передачею вказаної земельної ділянки в постійне користування для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку. До вказаного клопотання додана: виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, графічні матеріали у вигляді роздруківки з публічної кадастрової карти на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, а також копія генерального плану розміщення будинку [ADDRESS] . У доповнення до клопотання від 06.08.2020 позивач 19.08.2020 подав заяву, де просив відповідача надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по [ADDRESS] , орієнтовною площею 0,4799 га з подальшою передачею в постійне користування для будівництва та обслуговування багатоквартирного житлового будинку. ОСББ 01.02.2021 знову звернулось до Чернігівської міської ради з клопотанням щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по [ADDRESS] орієнтовною площею 0,4439 га з подальшою передачею вказаної земельної ділянки в постійне користування для будівництва та ослуговування багатоквартирного житлового будинку. Чернігівською міською радою 25.02.2021 прийнято рішення № 5/VIII-17, пунктом 7 якого позивачу відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 0,4439 га, по [ADDRESS] для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку, посилаючись на положення частини третьої статті 123 Земельного кодексу України, статті 19 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", п.6.1.14, п.6.1.25, п.6.1.26, п.6.1.28, додатку В.1 ДБН Б.2.2-12:2019 Планування та забудова територій. Не погодившись з таким рішенням, вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом. Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що відповідач протиправно та необґрунтовано відмовив позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність з підстав, що не передбачені законодавством. Відмовляючи у задоволенні позову в частині пункту 1 рішення Чернігівської міської ради від 25.02.2021 № 5/V1II-17, суд першої інстанції вказав про те, що на даному етапі права позивача в цій частині не порушені. Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого. Щодо пункту 1 рішення Чернігівської міської ради від 25.02.2021 № 5/V1II-17. Наведеним пунктом оскаржуваного рішення відповідачем вирішено КП «Чернігівбудінвест» надати дозвіл на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 0,1600 га, по [ADDRESS] для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку з об`єктами торгово-розважальної та ринкової інфраструктури з подальшою передачею земельної ділянки в постійне користування. За змістом статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист; захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також у будь-який спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Формами захисту, зокрема, є визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. Таким чином, кожна особа має право подати позов до будь-якого суб`єкта владних повноважень за єдиного обмеження, якщо це не суперечить закону, та при наявності мети, а саме забезпечення захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин. До того ж, частина друга статті 46 КАС деталізує, що позивачем в адміністративній справі можуть бути громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, підприємства, установи, організації (юридичні особи), суб`єкти владних повноважень. Зазначене також підтверджується положеннями пункту 1 частини першої статті 19 КАС, яка передбачає, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб з суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження. Важливо, що в силу частин третьої, четвертої статті 6 КАС звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини. Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Статтею 8 Загальної декларації прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом. Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина перша статті 2 КАС). Наука адміністративного права визначає способи захисту порушених прав (свобод, інтересів) як передбачені законом дії, що безпосередньо спрямовані на захист права (свободи, інтересу). Такі дії є завершальними актами захисту у виді матеріально-правових або юрисдикційних дій щодо усунення перешкод на шляху здійснення суб`єктами своїх прав або припинення правопорушень, відновлення становища, яке існувало до порушення. Саме застосування конкретного способу захисту порушеного чи запереченого права (свободи, інтересу) і є результатом діяльності щодо їх захисту. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004 щодо «порушеного права», за захистом якого особа може звертатися до суду, то це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в тому ж рішенні Конституційний Суд України зазначив, що "поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Праву на позов повинно відповідати певне конкретне порушене право чи охоронюваний законом інтерес. Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 01.04.2020 у справі № 821/1438/17. Згідно усталеної практики Верховного Суду, висловленою зокрема у постановах від 05.03.2020 у справі № 495/8898/16-а та від 06.09.2021 у справі № 380/1/20, отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у користування. Також колегія суддів звертає увагу, що у постанові від 30.05.2018 у справі №826/5737/16 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що надання дозволу уповноваженим органом місцевого самоврядування на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про передачу її в користування, а направлене на ідентифікацію земельної ділянки, яка в подальшому може стати предметом передачі. Відповідно до пунктів 18, 19 частини першої статті 4 КАС нормативно-правовий акт - це акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування; індивідуальний акт - це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк. За владно-регулятивною природою всі юридичні акти поділяються на правотворчі, правотлумачні (правоінтерпретаційні) та правозастосовні. Нормативно-правові акти належать до правотворчих, а індивідуальні - до правозастосовних. Нормативно-правовий акт містить загальнообов`язкові правила поведінки (норми права), тоді як акт застосування норм права (індивідуальний акт) - індивідуально-конкретні приписи, що є результатом застосування норм права; вимоги нормативно-правового акта стосуються всіх суб`єктів, які опиняються у нормативно регламентованій ситуації, а акт застосування норм права адресується конкретним суб`єктам і створює права та/чи обов`язки лише для цих суб`єктів. Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оспорюваним пунктом рішення відповідача не порушено прав та інтересів позивача, оскільки за своєю правовою природою він не породжує виникнення у особи, якій надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою права користування такою ділянку, а зазначений дозвіл є всього лиш наслідком виконання дотримання особою порядку звернення за таким дозволом. Щодо пункту 7 рішення Чернігівської міської ради від 25.02.2021 № 5/V1II-17. Наведеним пунктом оскаржуваного рішення відповідачем вирішено з урахуванням вимог частини третьої статті 123 Земельного кодексу України, статті 19 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», пункту 6.1.14, пункту 6.1.25, пункту 6.1.26, пункту 6.1.28, додатку В.1 ДБН 5.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій», відмовити у наданні дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 0,4439 га, по [ADDRESS] для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку. За визначенням термінів, наведених у статті 1 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (далі - об`єднання) - юридична особа, створена власниками квартир та/або нежитлових приміщень багатоквартирного будинку для сприяння використанню їхнього власного майна та управління, утримання і використання спільного майна. Згідно з частиною четвертої статті 4 вказаного Закону основна діяльність об`єднання полягає у здійсненні функцій, що забезпечують реалізацію прав співвласників на володіння та користування спільним майном співвласників, належне утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, сприяння співвласникам в отриманні житлово-комунальних та інших послуг належної якості за обґрунтованими цінами та виконання ними своїх зобов`язань, пов`язаних з діяльністю об`єднання. Відповідно до частини другої статті 42 Земельного кодексу України (далі - ЗК) земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкова територія, що перебувають у спільній сумісній власності власників квартир та нежитлових приміщень у будинку, передаються безоплатно у власність або в постійне користування співвласникам багатоквартирного будинку в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. За змістом частин першої, третьої статті 116 ЗК юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 123 ЗК надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання). Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки. У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Аналіз викладеного дає підстави для висновку, що норми чинного законодавства встановлюють вичерпний і остаточний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а саме - невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Як зазначалося, відмовляючи позивачу у наданні спірного дозволу, відповідач посилався на пункти 6.1.14, 6.1.25, 6.1.26, 6.1.28, додатку В.1 ДБН 5.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій». Згідно вказаних приписів, при розміщенні на земельній ділянці окремого житлового будинку або групи житлових будинків (без урахування розміщення гаражів, автостоянок, закладів дошкільної освіти, закладів загальної середньої освіти, закладів короткотривалого перебування дітей та інших об`єктів мікрорайонного обслуговування) слід дотримуватися розрахункових показників граничних параметрів забудови, як відношення площі під забудовою першого поверху житлового будинку по зовнішньому контуру, включаючи нормативну ширину вимощення, лоджій,вхідних груп, а також горизонтальних проекцій виступаючих конструкцій до площі земельної ділянки, наведених у таблиці 6.2 Площу озеленених територій обмеженого користування у мікрорайоні, включаючи майданчики для відпочинку, для ігор, занять фізичною культурою, пішохідні доріжки, якщо вони займають не більше 30 % її загальної площі, слід приймати не менше 6 м2 на одну особу (без урахування території закладів дошкільної, загальної середньої освіти) або 12-15 м2 на одну житлову одиницю (квартиру) при розрахунковому середньому розмірі домогосподарства 2,5 особи, або приймається згідно з демографічними розрахунками розміру (величини) домогосподарства. Мінімальну розрахункову площу ділянки для окремо розташованого житлового будинку, включаючи площу під забудовою (без урахування розміщення на ділянці закладів дошкільної освіти та загальної середньої освіти, підприємств обслуговування населення, гаражів та автостоянок, фізкультурних і спортивних споруд) слід приймати відповідно до кількості його мешканців, але не менше ніж у таблиці 6.3. При цьому необхідно проводити розрахунки щодо дотримання норм інсоляції та освітленості житлових приміщень. Розрахункові показники граничних розмірів майданчиків, що мають бути розташовані на прибудинкових територіях, наведені у таблиці 6.4. Проаналізувавши наведені приписи можна зробити висновок, що вони не містять будь-яких обмежень щодо граничних розмірів прибудинкових територій багатоквартирних будинків. Будь-якого обґрунтування невідповідності місця розташування бажаної позивачем земельної ділянки вказаним приписам оскаржуване рішення не містить. Посилання відповідача на розрахунки розміру площі можливої прибудинкової території колегія суддів відхиляє як такі, що не були покладені в основу оскаржуваного рішення, а також такі, що зроблені на підставі приписів ДБН, які не містять імперативних обмежень максимальних розмірів прибудинкових територій багатоквартирних будинків. Норми чинного законодавства не передбачають підставою для відмови у наданні дозволу на розробку проєкту землеустрою висновки органу місцевого самоврядування про недоцільність визначення того чи іншого розміру земельної ділянки прибудинкової території багатоквартирного будинку. За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про неправомірність оскаржуваного пункту 7 рішення Чернігівської міської ради від 25.02.2021 № 5/V1II-17, та про необхідність з метою захисту прав позивача зобов`язати відповідача розглянути питання про надання позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою та прийняти відповідне рішення з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні. Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про часткове задоволення позову. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя . Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Інші доводи учасників справи висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини. Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 КАС. Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін. За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Результат розгляду: denied