Рішення адміністративного суду від 2022-11-11 00:00:00+02

21 лютого 2022 року [PERSON] звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому після уточнення своїх вимог просив: - визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі ГУ ПФУ) щодо ненарахування та невиплати з 17 липня 2018 року підвищення до пенсії як пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»; - зобов`язати відповідача здійснити з 17 липня 2018 року нарахування та виплату підвищення до пенсії [PERSON] як пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно із законом про Державний бюджет України на відповідний рік). Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 27 липня 2022 року у справі № 460/9461/22, ухваленим за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у задоволені вказаного позову було відмовлено. При цьому суд першої інстанції виходив із того, що [PERSON] хоча має статус потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи та проживає у зоні гарантованого добровільного відселення, є працюючим пенсіонером (зареєстрований ФОП). Тому підстави для нарахування та виплати позивачу пенсійним органом підвищення до пенсії відповідно до статті 39 Закону «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», як непрацюючому пенсіонеру, що проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі двох мінімальних заробітних плат, у ГУ ПФУ відсутні. У апеляційному порядку рішення суду першої інстанції оскаржено позивачем [PERSON] , який у своїй скарзі просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги частково. Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, позивач послався на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи обставинам справи. При цьому зазначає, що оскільки він припинив свою підприємницьку діяльність 28 червня 2022 року, а знову розпочав 01 липня 2022 року, то йому має бути здійснена доплата до пенсії за два дні, що він не був зареєстрований підприємцем. Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження. Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи із такого. Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, [PERSON] є пенсіонером, а також потерпілою особою внаслідок Чорнобильської катастрофи. Позивач проживає в населеному пункті, який відповідно до Переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 23 липня 1991 року № 106, віднесене до зони гарантованого добровільного відселення. Відповідно до довідки ГУ ПФУ від 22 квітня 2022 року №03/2807 позивач з 11 січня 2022 перебуває на обліку та отримує пенсію за віком згідно з нормами Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Згідно з листом Головного управління ДПС у Рівненській області від 22 липня 2022 року [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) зареєстрований як фізична особа-підприємець з 01 жовтня 2021 року по 29 червня 2022 року та з 01 липня 2022 року. Відомості про припинення підприємницької діяльності станом на час розгляду справи судом першої інстанції відсутні. Претендуючи на виплату підвищення до пенсії, як непрацюючий пенсіонер, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», [PERSON] вважав протиправною бездіяльність ГУ ПФУ та звернувся до суду з адміністративним позовом, що розглядається. При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого. Відповідно до частини 1 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників. Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У справі, що переглядається, суд першої інстанції вірно зазначив, що оскільки позивач зареєстрований як фізична особа-підприємець і підприємницька діяльність позивача не припинена, тобто [PERSON] є працюючою особою, nj підстав для нарахування та виплати йому підвищення до пенсії відповідно до статті 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», як непрацюючому пенсіонеру, що проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі двох мінімальних заробітних плат, немає. Таку позицію суду позивач не заперечує, проте просить стягнути на його користь з відповідача кошти в сумі 866,67 грн, вважаючи що у такому розмірі йому має бути виплачено підвищення до пенсії згідно зі статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» за два дні, що він не перебував у статусі фізичної особи-підприємця, а саме за 29 червня та 30 червня 2022 року. Відповідно до частини 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист. Як слідує з матеріалів справи, позивач звернувся з позовом до суду 21 лютого 2022 року та просив про нарахування та виплату підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, що проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі двох мінімальних заробітних плат з 11 січня 2022 року (а.с. 6). 01 червня 2022 року [PERSON] уточнив свої позовні вимоги та просив нарахувати та виплатити спірне підвищення до пенсії з 17 липня 2018 року. При цьому у апеляційній скарзі скаржник заявляє вимоги вже за період з 29 червня по 30 червня 2022 року. Разом із тим, відповідно до частини 5 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції. Апеляційний суд зазначає, що позивач, реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про порушення свого права, зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином порушенні його права та законні інтереси, а суд має перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин. Водночас апеляційний суд звертає увагу, що на момент подання позову та заяви про уточнення позовних вимог право позивача щодо виплати спірного підвищення до пенсії за вказаний ним в апеляційній скарзі період (з 29 червня по 30 червня 2022 року) порушено не було. Підсумовуючи наведене, на переконання апеляційного суду, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції. Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було. Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Результат розгляду: denied