Рішення адміністративного суду від 2023-02-02 00:00:00+02

[PERSON] (далі позивач, [PERSON] ) звернувся з адміністративним позовом до \~ [NUMBER] прикордонного загону [INFO] (далі відповідач) про визнання протиправним та скасування рішення начальника 1 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « [INFO] » (тип Б) лейтенанта [PERSON] від 15.03.2022 про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину, який досяг 16-річного віку - [PERSON] . Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2022 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено. Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржив позивач, який покликаючись на те, що рішення є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, просить рішення Львівського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2022 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування апеляційних вимог покликається на те, що позивач є особою з інвалідністю II групи. Під час перетину кордону позивач пред`явив посвідчення особи з інвалідністю, проте таке не було взято до уваги. Вважає, що рішення відповідача про відмову в перетині державного кордону України не ґрунтується на нормах законодавства України та дійсних обставинах справи та підлягає до скасування. Відповідач скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу, в якому просив в задоволенні апеляційної скарги відмовити в повному обсязі. Сторони були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи. Судом було задоволене клопотання представника відповідача щодо проведення судового засідання в режимі відеоконференції, однак внаслідок технічної неможливості її проведення відоконференція з представником відповідача не була проведена. Позивач та його представник правом на участь у розгляді справи не скористалися. Тому апеляційним судом застосовані наслідки, передбачені частиною четвертою статті 195 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України). Відповідно до частини четвертої статті 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши та обговоривши матеріали справи, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до посвідчення серії [NUMBER] [PERSON] є особою з інвалідністю другої групи. Рішенням начальника 1 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « [INFO] » (тип А) відділу прикордонної служби (тип Б) лейтенантом [PERSON] від 15.03.2022 «Про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України, який досяг 16-річного віку» позивачу відмовлено у перетинанні державного кордону на виїзд з України. У вказаному рішенні виділено як підставу відмови: «згідно з п. 3 Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану, тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватись конституційні права і свободи людини і громадян, зокрема, передбачені ст. 33 Конституції України». Також з наявної у матеріалах справи копії паспорта громадянина України для виїзду за кордон [NUMBER] вбачається, що 03.03.2022, 17.03.2022, 20.04.2022, 25.05.2022, 10.06.2022, 12.06.2022, 23.06.2022, 28.07.2022, 14.08.2022 позивачу було надано дозвіл на перетинання державного кордону, що підтверджується відповідними відмітками у його паспортному документі. Оцінюючи спірні правовідносини, що виникли між сторонами, апеляційний суд виходить з наступного. Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У статті 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно з частиною першою статті 14 Закону України від 05 листопада 2009 року № 1710-VI «Про прикордонний контроль» (далі Закон № 1710-VI) громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови. Уповноважена службова особа підрозділу охорони державного кордону про прийняте рішення доповідає начальнику органу охорони державного кордону. Таке рішення набирає чинності невідкладно. Рішення про відмову у перетинанні державного кордону оформляється у двох примірниках. Один примірник рішення про відмову у перетинанні державного кордону видається особі, яка підтверджує своїм підписом на кожному примірнику факт отримання такого рішення. У разі відмови особи підписати рішення про це складається акт. Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України» (далі Указ № 64/2022) на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану в Україні» введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Крім того, відповідно до пункту 2 Указу № 64/2022 військове командування (зокрема, Державна прикордонна служба України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування запроваджує та здійснює передбачені Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави. Згідно з пунктом 3 Указу № 64/2022 у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України Про правовий режим воєнного стану». Зміст правового режиму воєнного стану, порядок його введення та скасування, правові засади діяльності органів державної влади, військового командування, військових адміністрацій, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій в умовах воєнного стану, гарантії прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб регламентовано приписами Закону України від 12 травня 2015 року № 389-VIII «Про правовий режим воєнного стану» (далі - Закон № 389-VIII). Відповідно до статті 1 Закону № 389-VIII воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає наданий відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень. Згідно пункту 6 частини першої статті 8 Закону № 389-VIII в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, такі заходи правового режиму воєнного стану: встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів. Статтею 1 Закону України від 21 жовтня 1993 року № 3543-ХІІ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (далі - Закон № 3543-XII, тут і далі в редакції на час виникнення спірних відносин) визначено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано. Відповідно до частини першої статті 23 Закону № 3543-ХІІ не підлягають призову на військову службу під час мобілізації, зокрема, військовозобов`язані, визнані в установленому порядку особами з інвалідністю. Таким чином, з аналізу наведених вище правових норм можна дійти висновку про те, що станом на час виникнення спірних правовідносин у справі на території Україні діяв воєнний стан та було оголошено загальну мобілізацію, а тому конституційне право громадян України на вільний виїзд з України обмежувалось законодавством. Згідно з пунктом 8 Порядку встановлення особливого режиму в`їзду і виїзду, обмеження свободи пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також руху транспортних засобів в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2021 року № 1455, перетинання державного кордону в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю на території, де введено воєнний стан, здійснюється з урахуванням обмежень, встановлених законодавством. Порядок перетинання державного кордону України громадянами України визначено Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57 (далі - Правила). За змістом пункту 2 у випадках, визначених законодавством, для перетинання державного кордону громадяни, крім паспортних документів, повинні мати також підтверджуючі документи. Відповідно до абзацу пункту 2-1 Правил у \~разі введення на території України надзвичайного або \~воєнного \~стану особи з інвалідністю І та ІІ груп незалежно від їх \~віку \~мають право перетинати державний кордон України за наявності \~довідки \~до \~акта \~огляду \~медико-соціальною експертною \~комісією \~або \~посвідчення, \~яке \~підтверджує відповідний статус, пенсійного \~посвідчення \~чи посвідчення, що підтверджує призначення соціальної \~допомоги \~відповідно \~до \~Законів \~України «Про державну соціальну допомогу особам \~з інвалідністю \~\~з \~дитинства \~та \~дітям \~з інвалідністю», \~\~«Про \~державну \~соціальну \~допомогу \~особам, \~які \~не \~мають права на пенсію, та особам з інвалідністю», в яких зазначено групу та причину інвалідності, або \~довідки \~для \~отримання пільг особами з інвалідністю, які не мають \~права \~на \~пенсію \~чи \~соціальну допомогу, за формою, затвердженою Мінсоцполітики. Матеріалами справи встановлено та не заперечується сторонами, що 15.03.2022 позивач з метою перетину державного кордону прибув до міжнародного пункту пропуску для автомобільного сполучення «Ужгород». Згідно із частиною першою статті 14 Закону № 1710-VI 15.03.2022 начальником 1 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « [INFO] » (тип А) відділу прикордонної служби (тип Б) лейтенантом [PERSON] , як уповноваженою службовою особою підрозділу охорони державного кордону, прийнято рішення про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України [PERSON] з підстав ненадання позивачем на паспортний контроль документів, що підтверджують підставу для виїзду за кордон. Апелянт зазначає, що при перетині кордону пред`явив посвідчення особи з інвалідністю. Апеляційний суд звертає увагу на ту, обставину, що будь-які докази факту пред`явлення позивачем посвідчення особи з інвалідністю під час спроби перетину кордону в матеріалах справи відсутні. Навпаки, в матеріалах справи, наявні пояснення інспектора прикордонної служби 1-ї категорії 3 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « [INFO] » (тип А) відділу прикордонної служби « [INFO] » (тип Б) [PERSON] та начальника 1 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « [INFO] » (тип А) відділу прикордонної служби « [INFO] » (тип Б) лейтенанта [PERSON] з яких встановлено, що позивачем не надано жодного документу, який підтверджував наявність у нього інвалідності, як підставності для перетину кордону. В оскаржуваному рішенні відповідача позивачем не зазначалися заперечення чи пояснення з приводу того, що він надавав відповідний документ на підтвердження права на перетин кордону і що даний документ не був врахований посадовими особами відповідача. Також слід зазначити, що записами в паспорті громадянина України для виїзду за кордон на ім`я позивача, копія якого наявна в матеріалах справи, підтверджується, що після отримання оскаржуваного рішення відповідача, позивач неодноразово перетинав державний кордон. Відтак, з огляду на досліджені докази, апеляційний суд, ставить під сумнів наявність в апелянта посвідчення інваліда при перетині кордону 15.03.2022. Враховуючи, що суд першої інстанції належним чином не мотивував, чому оскаржуване рішення відповідача є правомірним, а лише зазначив про відсутність порушеного права позивача на перетин державного кордону, апеляційний суд вважає за необхідне змінити мотивувальну частину рішення суду першої інстанції обґрунтуваннями, викладеними вище в даній постанові. Відповідно до частин першої - четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. З огляду на вищезазначене, вказаним вимогам оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає частково. Відповідно до частин першої та другої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Відповідно до пункту 2 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Відповідно до пунктів 3, 4 частини 1, частин 2 та 4 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини. Оскільки як зазначалося вище, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про необхідність зміни мотивувальної частини рішення суду першої інстанції, вказане рішення підлягає зміні.

Результат розгляду: partial