Рішення адміністративного суду від 2022-04-12 00:00:00+03

[PERSON] (надалі - позивач) звернулася з адміністративним позовом до Івано-Франківської міської ради (надалі - відповідач) про визнання протиправним та скасування рішення від 29.04.2021 за № 185-8 в частині відмови у наданні дозволу на складання проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, для індивідуального садівництва: громадянці [PERSON] в с.Березівка, урочище «Обирша», орієнтовної площею 0,1120 га кадастровий номер 2625880100:02:002:1179 та зобов`язання надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 0.112 га кад. номер 2625880100:02:002:1179 із цільовим призначенням для індивідуального садівництва. Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15 липня 2021 відмовлено у задоволенні позову. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірні правовідносини виникли з приводу наміру позивача отримати земельну ділянку площею 0,112 га зі сформованої земельної ділянки - кадастровий номер №2625880100:02:002:1179. Проект документації землеустрою та проект технічної документації щодо поділу та об`єднання земельних ділянок є різними видами документації з землеустрою. Як наслідок, посилання позивача на вимоги ст.118 ЗК України не є обґрунтованим, оскільки зазначена норма стосується порядку набуття права на землю, що не є сформованою земельною ділянкою та не регулює питання поділу земельної ділянки. Судом враховано висновки Верховного Суду у постанові від 04.05.2020 у справі №802/1539/17 щодо відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою з підстав, що бажана земельна ділянка входить до складу сформованої земельної ділянки. Суд зазначив, що спірні правовідносини не стосуються зміни категорії, цільового призначення, або виду використання земельної ділянку, яку позивач має намір отримати. Тому посилання позивача на ст.118 ЗК України в даному випадку є безпідставними. Верховний Суд у рішенні від 03.10.2019 у справі №823/1172/17 зазначив, що оскільки позивач звернувся до відповідача із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, а не з технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок, що суперечить вимогам частини шостої статті 79-1 Земельного кодексу України, відповідач правильно відмовив у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою. Отже, у спірних правовідносинах права позивача відповідачем не порушені, з огляду на те, що позивач звертався із заявою на отримання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, [PERSON] подала апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт звертає увагу на те, що частиною 7 статті 118 ЗК України встановлено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а відповідачем у своєму рішенні було зазначено іншу підставу для відмови, що - «відсутня інформація щодо погодження цього питання громадською радою». Відповідно відмова з цих підстав є протиправною та не ґрунтується на земельному законодавстві. Також у відзиві на позовну заяву відповідачем не було наведено жодних причин для відмови у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою цієї земельної ділянки, а тому в силу норм до ч. 2 ст. 77 КАС України відповідачем не було доведено правомірність свого рішення в контексті ч. 7 ст.118 ЗК України. Виходячи із предмету спору у постановах Верховного Суду, на які покликався суд першої інстанції, можна зробити висновок, що в даних обставинах поділ земельної ділянки здійснюється з метою, щоб площа бажаної сформованої земельної ділянки не перевищувала межі норм безоплатної приватизації за ст. 121 ЗК. Натомість предметом спору у даній справі, є сформована земельна ділянка (кад. номер 2625880100:02:002:1179) площею 0.112 га, яка не потребує здійснення поділу, оскільки її загальна площа не виходить за межі норм безоплатної приватизації для індивідуального садівництва (0.12 га) і відповідно немає необхідності в її поділі. Просить скасувати рішення суду та ухвалити постанову, якою задовольнити позов. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 08.02.2021 [PERSON] звернулася до Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради із заявою про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 0,112 га, яка розташована за межами населеного пункту - урочище «Обирша», с. Березівка, для ведення індивідуального садівництва, кадастровий номер 2625880100:02:002:1179 (а.с.19). До заяви позивачем долучено копію паспорта громадянина України, копію довідки про присвоєння ідентифікаційного коду та графічні матеріали на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки (а.с. 22,23). Згідно пункту 21.11 рішення Івано-Франківської міської ради за №185-8 від 29.04.2021, відповідач відмовив [PERSON] у наданні дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для індивідуального садівництва в с. Березівка, урочище «Обирша» орієнтовною площею 0,1120 га (вказана земельна ділянка (кад. №2625880100:02:002:1179) є комунальною власністю Івано-Франківської МТГ із 15.12.2020, р/р № [NUMBER] ; відсутня інформація щодо погодження цього питання громадською радою) (а.с.6). Головним питанням даного спору є надання правової оцінки відмові у наданні дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 0,112 га, яка розташована за межами населеного пункту - урочище «Обирша», с. Березівка, для ведення індивідуального садівництва, кадастровий номер 2625880100:02:002:1179 на сформованій земельній ділянці комунальної власності. Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; шляхом інвентаризації земель державної чи комунальної власності у випадках, передбачених законом; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Судом попередніх інстанцій було встановлено, що позивач звернулася до відповідача із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. При цьому земельна ділянка площею 0.112 га, яку позивач хотіла отримати у власність, входить до складу земельної ділянки, яка сформована та має єдиний кадастровий номер (кадастровий номер: №2625880100:02:002:1179). У ч. 6 ст. 79-1 ЗК України визначено, що формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок. Відповідно до ч. 10 ст. 55 Закону України «Про землеустрій» технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) включає, зокрема, рішення Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою (у випадках, передбачених законом). Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 21.08.2018 у справі №823/1179/17, від 03.10.2019 у справі №823/1172/17, від 25.11.2019 у справі №823/1178/17, від 26.11.2019 у справі №№823/1180/17 і колегія суддів не вбачає підстав для відступу від них. Відповідно до статті 1 Закону України «Про землеустрій» проект землеустрою - сукупність економічних, проектних і технічних документів щодо обґрунтування заходів з використання та охорони земель, які передбачається здійснити за таким проектом. Технічна документація із землеустрою - сукупність текстових та графічних матеріалів, що визначають технічний процес проведення заходів з використання та охорони земель без застосування елементів проектування. Відповідно до статті 25 цього ж Закону документація із землеустрою розробляється у вигляді схеми, проекту, робочого проекту або технічної документації. Видами документації із землеустрою є, зокрема: ґ) проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок; і) технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Таким чином, проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок та технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) є різними за своєю суттю документами із землеустрою, не є тотожними за процедурою виконання цієї документації. Зазначений висновок відповідає позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 12 березня 2020 у справі №815/4257/16. Як вбачається із матеріалів справи, [PERSON] просила надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо земельної ділянки кад. номер 2625880100:02:002:1179 площею 0.112 га, яка не потребує здійснення поділу, оскільки її загальна площа не виходить за межі норм безоплатної приватизації для індивідуального садівництва (0.12 га) і відповідно немає необхідності в її поділі. Відтак, суд першої інстанції помилково покликався на норми законодавства, які регулюють питання технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). З приводу самої відмови у наданні позивачу дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для індивідуального садівництва в с. Березівка, урочище «Обирша» орієнтовною площею 0,1120 га кад. №2625880100:02:002:1179, колегія суддів зазначає наступне. Згідно з ч.6 ст.118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею. Згідно з ч.7 ст.118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Відтак, враховуючи наведене вище, колегія суддів звертає увагу на те, що ЗК України містить вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Відтак, зазначення підстави для відмови, як відсутність інформації щодо погодження цього питання громадською радою не відповідає вимогам законодавства, тому рішення від 29.04.2021 за № 185-8 в частині відмови у наданні позивачу дозволу на складення проекту землеустрою є протиправним та підлягає скасуванню. Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 0.112 га кад. номер 2625880100:02:002:1179 із цільовим призначенням для індивідуального садівництва, колегія суддів зазначає наступне. Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Пунктами 1.6, 2.4 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2010 № 1380/5 передбачено, що дискреційні повноваження - сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта. Дискреційні повноваження можуть закріплюватися в нормативно-правових актах, проектах нормативно-правових актів такими способами: 1) за допомогою оціночних понять, наприклад: «за наявності поважних причин орган вправі надати …», «у виключних випадках особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, може дозволити…», «рішення може бути прийнято, якщо це не суперечить суспільним інтересам…» тощо; 2) шляхом перерахування видів рішень, що приймаються органом (особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування), не вказуючи підстав для прийняття того чи іншого рішення або шляхом часткового визначення таких підстав; 3) шляхом надання права органу (особі, уповноваженій на виконання функцій держави або місцевого самоврядування) при виявленні певних обставин (настанні конкретних юридичних фактів) приймати чи не приймати управлінське рішення залежно від власної оцінки цих фактів; 4) за допомогою нормативних приписів, що містять лише окремі елементи гіпотези чи диспозиції правової норми, що не дозволяють зробити однозначний висновок про умови застосування нормативного припису або правові наслідки застосування такого припису. Суд, за наслідками аналізу вказаних положень, зазначає, що такими є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може». У такому випадку дійсно суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде правомірним, а тому це не порушує будь-чиїх прав. Натомість, у цій справі повноваження відповідача на є дискреційними, оскільки у разі настання визначених законодавством умов, останній зобов`язаний до вчинення конкретних дій - розглянути заяву позивача у встановленому законом порядку, а за умови відповідності заяви та доданих до неї документів вимогам законодавства - прийняти рішення про задоволення заяви. Підставою для відмови у задоволенні заяви позивача можуть бути лише визначені законом обставини. Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти на власний розсуд - розглянути заяву, або ж ні; прийняти рішення про задоволення заяви, або ж рішення про відмову у її задоволенні. Визначальним є те, що у кожному конкретному випадку звернення особи із заявою, з урахуванням фактичних обставин, згідно із законом існує лише один правомірний варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Адміністративний суд, з урахуванням фактичних обставин, зобов`язаний здійснити ефективне поновлення порушених прав, а не лише констатувати факт наявності неправомірних дій. Для цього адміністративний суд наділений відповідними повноваженнями, зокрема, ч. 4 ст. 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному п. 4 ч. 2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. Зазначене відповідає висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 03 березня 2021, справа №320/4182/20. Відтак, враховуючи наведене вище, колегія суддів приходить до висновку про те, що зобов`язання відповідача прийняти рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність не є втручанням у дискреційні повноваження органу місцевого самоврядування. Суд першої інстанції помилково покликався на правові позиції Верховного Суду, позаяк предмет дослідження в них не є тотожним спірним правовідносинам де позивач претендує на сформовану земельну ділянку (кад. номер 2625880100:02:002:1179) площею 0.112 га, яка не потребує здійснення поділу, оскільки її загальна площа не виходить за межі норм безоплатної приватизації для індивідуального садівництва (0.12 га). З урахуванням викладеного, слід задовольнити позовну вимогу про зобов`язання Івано-Франківської міської ради надати [PERSON] дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 0,1120, кад. номер 2625880100:02:002:1179 для індивідуального садівництва. За наведених обставин, судом першої інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, що відповідно до пункту 4 частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та прийняття нової постанови про задоволення позовних вимог. Враховуючи результат розгляду апеляційної скарги та, виходячи із приписів ст.139 КАС України, апеляційний суд приходить до висновку про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Івано-Франківської міської ради на користь [PERSON] судові витрати у розмірі 4540 грн. 00 коп.

Результат розгляду: granted