Рішення адміністративного суду від 2022-10-24 00:00:00+03

Громадянин Народної Республіки Бангладеш [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, в якому просив: - визнати протиправним та скасувати наказ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби в м. Киві та Київській області № 401 від 10.07.2019 про відмову [PERSON] в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; - визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 214-19 від 04.12.2019 про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; - зобов`язати Державну міграційну служби України повторно розглянути заяву громадянина Народної Республіки Бангладеш [PERSON] про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства. В обґрунтування позову зазначає, що відповідачами протиправно прийняті рішення, оскільки під час їх прийняття не проаналізовано ситуацію в Бангладеш та не враховано наявності у позивача обґрунтованих побоювань за своє життя і здоров`я у разі повернення до країни походження. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 листопада 2021 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено. Не погодившись з таким рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги аналогічні тим, що містяться в позовній заяві. Державною міграційною службою України подано відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін та вказує на правомірність висновків суду першої інстанції і безпідставність доводів, викладених в апеляційній скарзі. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження. Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, судом установлено і підтверджується матеріалами справи, що громадянин Народної Республіки Бангладеш [PERSON] , [INFO] , народився в с. Біргаон, регіон Сунамгандж, округ Сільхет, Бангладеш, за національністю - бенгалець, рідна мова - бенгальська; сповідує іслам, мусульманин-сунніт; не військовозобов`язаний, військову службу не проходив. Документи, що посвідчують особу [PERSON] відсутні. 10.01.2018 повітряним шляхом вилетів із Бангладеш, і з пересадкою в м. Дубай (Об`єднані Арабські Емірати) легально, позивач прибув до м. Москва (Російська Федерація). В подальшому, 30.08.2018 нелегально перетнув державний кордон України, без документів, поза пунктами пропуску державного кордону України. 18.06.2019 позивач звернувся до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в якій зазначив, що був політичним активістом, коли був студентом. Також, зазначив, що був активним членом [PERSON] і через це його переслідувала керуюча партія, яка порушила проти нього дві сфабриковані кримінальні справи. Наразі, лідер «Бангладеської націоналістичної партії» [PERSON] знаходиться у в`язниці на підставі сфабрикованої справи. В Бангладеш тисячі членів «Бангладеської націоналістичної партії», [PERSON] , [PERSON] знаходяться під вартою на підставі сфабрикованих справ і багато серед них зникли. У зв`язку із ситуацією в країні його життю загрожує небезпека, з огляду на що останній змушений був покинути країну. 10.07.2019 Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області прийнято наказ № 401 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Народної Республіки Бангладеш [PERSON] », яким позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. З огляду на вказане, Центральним міжрегіональним управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області складено повідомлення від 10.07.2019 № 193, в якому останній повідомив, що позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Підставою цього рішення став Наказ ЦМУ ДМС у м. Києві та Київської області від 10.07.2019 № 401. Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням позивач оскаржив його до Державної міграційної служби України. Рішенням Державної міграційної служби України від 04.12.2019 № 214-19 відхилено скаргу громадянина Народної Республіки Бангладеш [PERSON] від 17.07.2019. Повідомленням від 19.12.2019 № 379 позивача проінформовано про відхилення скарги на рішення територіального органу Державної міграційної служби України про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Не погоджуючись з рішеннями міграційної служби про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач звернувся з даним позовом до суду. Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач як суб`єкт владних повноважень довів суду правомірність своїх дій, в той час як позивач як особа, яка звертається щодо отримання міжнародного захисту, не довів, що його перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування з політичних причин. Колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції погоджується з огляду на наступне. Так, приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» № від 08.07.2011 №3671-VI (далі - Закон №3671-VI). Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону №3671-VI біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону №3671-VI додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті. Пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань. Відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону №3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Статтею 6 Закону №3671-VI визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, відсутні. Згідно з ч. 6 ст. 8 Закону №3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст.1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися. Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань. Тож, при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище. Відповідно до Положень Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) (далі - УВКБ ООН), особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (п.п. 45, 66). Відповідно до ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29.04.2004) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри. Відповідно до п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника. Крім того, п. 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження. Відповідно до Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доведення реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосується його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок встановлювати чи оцінювати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі наданням ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень. Разом з тим, побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. При цьому, об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо. Під час розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби встановив, що відомості, надані позивачем в ході проведеної співбесіди не дають можливості прийняти позитивне рішення за його заявою, оскільки є суперечливими та необґрунтованими, ним не наведено жодного прикладу, який би свідчив про реальність загрози його життю та здоров`ю. Як вже було зазначено вище, особисто із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач звернувся до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області лише через 10 місяців після незаконного перетину державного кордону України. Разом з тим, судом встановлено, що кордон з Україною заявник перетнув нелегально, без візи, що відповідно до положень ч. 2 ст. 5 Закону №3671-VI покладає на особу, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну обов`язок без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. З огляду на вказане, 13.08.2018 ГУ ДМС України в м. Києві відносно позивача складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МКМ 003939 за порушення правил перебування іноземців в Україні і прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства. Факт досить тривалого зволікання із зверненням за міжнародним захистом ставить під сумнів реальність загрози життю позивача та вказує на те, що дане звернення до органу ДМС із заявою про набуття міжнародного захисту обумовлено лише потребою у легалізації на території України. Так, Верховний Суд у постанові від 14.03.2018 по справі №820/1502/17 зазначив, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення із даною заявою може бути іншим. Крім того, важливим є також та обставина, що до приїзду в Україну перебував у третій безпечній країні - Російській Федерації в якій перебував, як зазначив сам, протягом 6 місяців, однак за захистом не звертався, оскільки «не знав до кого звертатись» про що зазначив під час співбесіди 01.07.2019. Одночасно, в заяві-анкеті позивач зазначив, що не бажає повертатися до країни громадянської належності, та користуватися захистом своєї країни з політичних причин, а саме: позивач був політичним активістом, коли був студентом. Також, зазначив, що був активним членом [PERSON] і через це його переслідувала керуюча партія, яка порушила проти нього дві сфабриковані кримінальні справи. Наразі, лідер «Бангладеської націоналістичної партії» [PERSON] знаходиться у в`язниці на підставі сфабрикованої справи. В Бангладеш тисячі членів «Бангладеської націоналістичної партії», [PERSON] , [PERSON] знаходяться під вартою на підставі сфабрикованих справ і багато серед них зникли. У зв`язку із ситуацією в країні його життю загрожує небезпека, з огляду на що останній змушений був покинути країну. Отже, позивач фактично зазначив, що вимушений був покинути Бангладеш у зв`язку з тим, що він був членом «Бангладеської націоналістичної партії» та залишив Бангладеш через політичні проблеми в країні громадської належності та відкриті кримінальні провадження проти нього. Як правильно зауважено судом першої інстанції, будь-яких доказів на підтвердження членства в партії та наявності відкритих кримінальних проваджень з політичних мотивів до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області та до суду, позивач не надав. Надані представником позивача копія ордеру на арешт позивача та лист-підтримки з перекладами були правомірно відхилені судом першої інстанції, оскільки суперечать наданим позивачем під час співбесіди поясненням. Так, в неофіційному перекладі листа-підтримки зазначено, що, нібито позивач був президентом Джатіватабаді Чатрі Даль Тукер Базар Района Бангладеша, водночас, під час співбесіди 01.07.2019 позивач зазначив, що був «простим членом партії». Крім того, під час співбесіди позивач зазначив, що кримінальні провадження проти нього відкриті влітку 2018 року і саме після цього він покинув країну. Однак, як встановлено вище Бангладеш позивач покинув ще 10.01.2018. Щодо наданої копії ордеру на арешт позивача та його перекладу, колегія суддів зазначає, що в останньому зазначено про те, що: «звинувачений [PERSON] створив заяву 143/326/307/425/427 зі внесеними змінами 2002». При цьому, вказаний ордер видано 28.06.2015. Зі змісту перекладу неможливо встановити, які кримінальні провадження слугували підставою для його видання та в чому саме обвинувачується позивач. Також, під час співбесід позивач наголошував про легальний перетин кордону країни громадянської належності, однак якщо проти нього були відкриті кримінальні провадження, які і слугували підставою для виїзду останнім в іншу країну, як позивач міг виїхати легально, позивач суду не повідомив. Судом першої інстанції зауважено, що з аналізу пояснень наданих позивачем під час співбесід вбачається, що заявник не володіє інформацією про основні завдання та мету партії, у якій він приймав участь. Колегія суддів наголошує про відсутність задокументованих доказів переслідувань позивача, тобто інформація ґрунтується виключно на твердженнях самого позивача, а з інформації, наданої позивачем, не вбачається підстав вважати, що він переслідувався в Бангладеш за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Наведені висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 05.03.2020 у справі №520/4152/19 Окрім того, загальна ситуація у країні походження позивача не надає безумовних підстав для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. З огляду на встановлені обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що міграційним органом ухвалено законне та обґрунтоване рішення про відмову у визнанні громадянина Народної Республіки Бангладеш [PERSON] біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні. Доводи апеляційної скарги таких висновків не спростовують і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин справи. За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції винесене з дотриманням норм процесуального та матеріального права, судом встановлено всі обставини, що мають значення для справи, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається. У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Результат розгляду: denied