Рішення адміністративного суду від 2023-01-09 00:00:00+02

5 квітня 2022 року [PERSON] звернувся до адміністративного суду з позовом до ГУ ПФУ в Одеській області, в якому просив: - визнати протиправними дії Головного управління, які полягають у відмові, викладеної у листі від 11.02.2022 №3104-2058/С-02/8-1500/22 у перерахунку [PERSON] пенсії, врахувавши до його страхового стажу період з 02.06.1994 р. по 15.06.2003 р.; - зобов`язати Головне управління здійснити перерахунок пенсії [PERSON] врахувавши до його страхового стажу період з 02.06.1994 р. по 15.06.2003 р. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2022 року у задоволенні адміністративного позову було відмовлено. Не погоджуючись із постановленим у справі судовим рішенням позивач подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неповне з`ясуванні обставин, що мають значення для справи та порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким повністю задовольнити його позов. На думку апелянта, відповідачем не взято до уваги, що не усі недоліки у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці. До того ж, позивач не може нести відповідальності за правильність заповнення його трудової книжки. Відповідач своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористався, що відповідно до частини четвертої статті 304 КАС України не перешкоджає апеляційному перегляду справи. Справа розглянута судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження. Апеляційним судом справа розглянута в порядку письмового провадження відповідно до статті 311 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах поданої скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, [PERSON] є пенсіонером та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». [PERSON] звернувся до ГУ ПФУ в Одеській області із заявою, в якій просив здійснити перерахунок пенсії, врахувавши до страхового стажу період роботи в ТОВ "МЕТАЛИСТ" з 02.06.1994 року по 15.06.2003 року на посаді заступника директора, що підтверджено записами трудової книжки [NUMBER] , копія якої наявна в його пенсійні справі (а.с. 38). Листом від 11.02.2022 року №3104/2058/С-02/8-1500/22 Головне управління повідомило заявника, що при розрахунку його страхового стажу не враховано період роботи з 02.06.1994 по 15.06.2003 в ТОВ "МЕТАЛИСТ", оскільки в дублікаті трудової книжки не зазначено ПІБ та посада відповідальної особи, яка внесла запис про звільнення. Також у листі зазначено, що Період роботи з 20.03.1996 по 31.03.2003 підлягає зарахуванню за умови підтвердження документами, зокрема, довідками, виписками із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчених характеристик \~та інших документів, які містять відомості про цей період роботи (а.с. 36). Вважаючи, що пенсійним органом безпідставно не враховано стаж роботи, що підтверджений записами трудової книжки, [PERSON] звернувся до суду з даним адміністративним позовом. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції зазначив, що ГУ ПФУ в Одеській області діяло на підставі та в межах наданих йому повноважень, а також у спосіб, що передбачений чинним законодавством України. Проте позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження роботи в ТОВ "МЕТАЛИСТ" у спірному періоді. Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне. Так, частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. У свою чергу правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі Закон №1058-IV). Закон №1058-IV розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування та визначає, зокрема, принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом. Згідно з частиною 1 статті 9 Закону №1058-ІV в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати, зокрема, пенсія за віком. Відповідно до статті 1 Закону №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески. Таке ж визначення містить і частина 1 статті 24 Закону №1058-IV, яка передбачає, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Згідно з частиною другою статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом. Відповідно до частини четвертої статті 24 Закону №1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом. Закон №1058-IV набрав чинності 1 січня 2004 року. До цього моменту пенсійні відносини врегульовувалися Законом України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року №1788-XII (далі Закон №1788-XII). Як вбачається з предмету спору, дослідженню підлягає правомірність дій відповідача щодо не зарахування до страхового стажу позивача періоду роботи в ТОВ "МЕТАЛИСТ" з 02.06.1994 року по 15.06.2003 року. Так, статтею 62 Закону №1788-XII передбачено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України. Такий порядок затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 (далі Порядок №637), пунктами 2.1 та 2.4 якого передбачалося, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. Таким чином основним документом, який підтверджує наявний стаж роботи, є трудова книжка, а інші документи приймаються до уваги виключно у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній. Колегія суддів звертає увагу, що надання уточнюючої довідки підприємства, установи або організації необхідне лише у двох випадках: за відсутності трудової книжки, як такої або необхідних записів у ній, які визначають право на пільгове пенсійне забезпечення. Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постановах від 20.02.2018 року по справі №234/13910/17 та від 07.03.2018 року по справі №233/2084/17. Порядок ведення (внесення записів) до трудових книжок врегульовано Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України від 29.07.1993 року №58 (далі Інструкція №58). Станом на час початку праці позивача в ТОВ "МЕТАЛІСТ" (02.06.1994) діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, затверджена наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 р. за №11 Згідно із пунктів 2.2 та 2.4 Інструкції №58 до трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіхи в роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди. Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць - двозначними). Наприклад, якщо робітник або службовець прийнятий на роботу 5 січня 1993 р., у графі 2 трудової книжки записується "05.01.1993". Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилами чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення. Пунктом 4.1 Інструкції №58 у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів. При цьому 5.2. Дублікат трудової книжки або вкладиш до неї заповнюється за загальними правилами. У розділі "Відомості про роботу", "Відомості про нагородження" і "Відомості про заохочення" при заповненні дубліката вносяться записи про роботу, а також про нагородження і заохочення за місцем останньої роботи на підставі раніше виданих наказів (розпоряджень). Таким чином, у разі звільнення працівника записи про роботи засвідчуються підписом роботодавця і його печаткою. Як вбачається з копії дублікату трудової книжки [NUMBER] , запис про період роботи позивача з 02.06.1994 по 15.06.2003 в ТОВ "МЕТАЛИСТ" зроблено на підставі відповідних наказів та засвідчено підписом та печаткою товариства (а.с. 126). З огляду на викладене колегія суддів вважає, що неврахування відповідачем періодів страхового стажу позивача з 02.06.1994 року по 15.06.2003 року в ТОВ "МЕТАЛІСТ" з підстав того, що у дублікаті трудової книжки [NUMBER] не зазначено ПІБ та посада відповідальної особи, що внесла запис про звільнення, не ґрунтується на приписах Інструкції №58, а тому є протиправною. Відтак, вказаний період роботи підлягає зарахуванню до страхового стажу позивача. Слід також врахувати, що обов`язок ведення трудових книжок законодавцем покладено на адміністрацію підприємств, тому її не належне ведення не може позбавити позивача права на включення періодів роботи до його страхового стажу і на отримання пенсії з його врахуванням. Недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на його особисті права. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 року у справі №677/277/17, що відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення. Такого ж висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 24.05.2018 року у справі №490/12392/16-а. Крім того, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції помилково поклав на позивача тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці, адже відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретну посаду, яку займав позивач у той чи інший період його роботи у підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства та не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань з призначення пенсії за віком. Аналогічна правова позиція викладена і Верховним Судом у постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17, висновок якого суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин (частина п`ята статті 242 КАС України). З огляду на викладене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, та надав їм невірну правову оцінку, в зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про необґрунтованість позовних вимог [PERSON] . З урахуванням встановлених обставин, колегія суддів вважає, що порушені права позивача підлягають захисту шляхом визнання протиправним рішення відповідача про відмову у перерахунку пенсії позивача з урахуванням страхового стажу з 02.06.1994 по 15.06.2003, оформленого листом від 11.02.2022 року №3104/2058/С-02/8-1500/22, із зобов`язанням здійснити такий перерахунок на підставі його заяви від 25.01.2022 року. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. За приписами частини першої та частини другої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Відтак апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню. У відповідності до статті 139 КАС України, судові витрати, понесені позивачем по сплаті судового збору за подачу позовної заяви (992,40 грн.) та апеляційної скарги (1488,60 грн.) підлягають відшкодуванню йому за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.

Результат розгляду: granted