Рішення адміністративного суду від 2022-08-31 00:00:00+03

У червні 2021 року [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , позивач) звернулася до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради (далі - Департамент, відповідач) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, у якій просила: - визнати дії Департаменту щодо припинення їй виплати з травня 2021 року державної допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку протиправними; - зобов`язати відповідача поновити їй виплату державної допомоги по догляду за малолітньою дитиною [PERSON] з травня 2021 року і до досягнення нею трирічного віку, виплативши утворену заборгованість. Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 02.09.2021відмовлено в задоволенні позову. Не погодившись рішенням суду першої інстанції позивач подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 02.09.2021 та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю. В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначила, що суд прийняв до уваги рішення відповідача від 07.06.2021 про припинення виплати допомоги по догляду за дитиною з 01.06.2021 на підставі обставин викладених в службовій записці від 07.06.2021, а також саму службову записку від 07.06.2021, які були надані відповідачем з порушенням норм процесуального права, оскільки вказані документи позивач не отримав. Крім того зазначила, що фактично виплату допомоги при народженні дитини відповідачем було припинено їй не з 01.06.2021, а з травня 2021. Вказала, що відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» від 21.11.1992 №2811-ХІІ (далі - Закон №2811-ХІІ) громадяни України, в сім`ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених цим Законом та іншими законами України. Статтею 10 Закону №2811-ХІІ передбачено допомога при народженні дитини за цим Законом надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною. Таким чином мати, з якою дитина постійно проживає та яка виховує має право на призначення допомоги за цим Законом. Разом з тим, вказала, що судом першої інстанції, не було досліджено додані позивач докази відносно її звернення, а лише констатовано те, що відповідачем призначено допомогу при народженні дитини, причому на думку суду без відповідного та належного звернення. Щодо висновків суду першої інстанції стосовно встановлення факту можливого нецільового використання позивачем грошових коштів та позбавлення відповідача можливості це перевірити, зазначила, що відповідно до п. 13 Порядку №1751 контроль за цільовим використанням державної допомоги здійснюється працівниками центрів соціальних служб або уповноваженою особою, визначеною виконавчим органом ради об`єднаної територіальної громади, в межах повноважень. Тобто - Сумським міським центром соціальних служб, а не відповідачем. Щодо висновків суду першої інстанції стосовно того, що позивач постійно не поживає на території України, зазначила, що даного висновку суд дійшов на підставі довідки Державної прикордонної служби України, що була надана відповідачем і відповідно до якої [PERSON] протягом 2020 року не в`їзджала на територію України. Проте вказаний висновок є хибний та зроблений на підставі припущення. Щодо висновків суду першої інстанції про відповідність дій та рішення відповідача про припинення виплат позивачу допомоги при народженні дитини вимогам чинного законодавства, вказала, що ні прийняте відповідачем рішення ні службова записка не містить посилань на конкретну норму права, яка надає підстави відповідачу для припинення допомоги при народженні дитини, тобто вказане рішення не містить законних підстав його прийняття. Крім цього зазначила, що суд першої інстанції приймаючи оскаржуване рішення не звернув уваги, що своїми діями відповідач порушив насамперед не права позивача, а права малолітньої дитини. Від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просив суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. В обґрунтування відзиву на апеляційну скаргу зазначив, що апелянт дійсно звертався до департаменту з запитом від 19.07.2021 щодо повідомлення підстав припинення виплати допомоги при народженні дитини, однак питання щодо надання будь-яких копій документів останнім не підіймалось. На зазначений запит департаментом надано вичерпну відповідь від 04.08.2021 №А-1279/12.06-29. Зазначив, що будь-яких звернень від апелянта стосовно припинення виплати їй коштів допомоги при народженні дитини до департаменту не надходило. Питання надання допомоги при народженні дитини врегульовано Законом №2811-ХІІ та Порядком №1751. Вказав, що оскільки дитина позивача народилася за кордоном, неможливо підтвердити факт її народження шляхом електронної взаємодії електронних реєстрів Мінсоцполітики та Мін`юсту. Стосовно твердження апелянта в частині помилкових висновків суду першої інстанції щодо повноважень перевірки цільового використання коштів допомоги при народженні, зазначив, що відповідно до підпункту ж) пункту 3.2.2 Положення про департамент соціального захисту населення Сумської міської ради, затверджено рішенням Сумської міської ради від 21 жовтня 2020 року №7568-МР, до функцій департаменту належить, зокрема контроль відповідно до чинного законодавства за цільовим використанням коштів, спрямованих на надання державних соціальних допомог та інших видів соціальної підтримки, передбачених законодавством України. Так, з метою контролю за цільовим використанням бюджетних кошті департамент фактично ініціює проведення відповідної перевірки, а інший суб`єкт (в даному випадку це Сумський міський центр соціальних служб) її виконує, при цьому не перебираючи на себе повноваження з такого контролю. Щодо твердження апелянта в частині невідповідності дій та рішень департаменту чинному законодавству, відповідач вказав, що у даних спірних правовідносинах, суб`єкт прийняття рішення виходив із підстав та мотивів, які були зазначені у службовій записці, адресованій на його ім`я, тому і було зроблено відповідне позначення у рішенні від 07.06.2021. Отже службова записка фактично описує та деталізує всі існуючі обставини, за яких право на отримання допомоги при народженні дитини апелянт не має, саме на підставі таких обставин приймалося відповідне вмотивоване рішення департаменту. Від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій із доводами відповідача, викладеними у відзиві на апеляційну скаргу, не погоджується у повному обсязі та зазначає, що відповідач не зазначає з яких підстав їй було припинено виплату допомоги по догляду за дитиною, враховуючи те, що така допомога вже була призначена позивачу. Більш того, відповідач у відзиві зазначає про те, що кошти, виплачені на дитину, позивачем витрачаються не за цільовим призначенням, при цьому жодних доказів які підтверджують вказані обставини відповідачем не надано. Відповідно до положень ч. 1 ст. 308, п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) розгляд справи проведено в порядку письмового провадження за наявними у ній доказами та в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судовим розглядом встановлено обставини, які не оспорено сторонами. 05.02.2021 рішенням Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради позивачеві призначено допомогу при народженні дитини на період з 01.06.2020 по 30.06.2023 (з 01.06.2020 по 30.06.2020 у розмірі 10320,00 грн. одноразово та з 01.07.2020 по 30.06.2023 у розмірі 860,00 грн. щомісячно). 07.06.2021 рішення Департаменту з 01.06.2021 позивачу припинено виплату вказаної допомоги на підставі обставин, викладених у службовій записці від 07.06.2021. Згідно зазначеної службової записки, позивач та її родина постійно проживають за межами України. Відтак, заявниця порушила вимоги статей 5, 11 та 22 Закону №2811-ХІІ, пункту 43 та 13 Порядку №1751 в частині приховування обставин, що впливають на виплату державної допомоги, а саме: особистого не подання до департаменту необхідних документів, що призвело до безпідставного отримання коштів допомоги при народженні дитини та їх нецільової виплати. Не погоджуючись із прийнятим рішенням про припинення виплати допомоги при народженні дитини, позивач звернулася до суду із даним позовом. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що Департаментом правомірно було припинено виплату допомоги позивачеві через порушення нею вимог статей 5, 11, 22 Закону №2811-ХІІ та пункту 13 Порядку№1751. Надаючи оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України. Згідно ч. 1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Гарантований державою рівень матеріальної підтримки сімей з дітьми шляхом надання державної грошової допомоги з урахуванням складу сім`ї, її доходів та віку дітей і спрямований на забезпечення пріоритету державної допомоги сім`ям з дітьми у загальній системі соціального захисту населення встановлює Закон №2811-ХІІ. Умови призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми, передбачених Законом №2811-ХІІ визначає Порядок призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 року №1751 (далі - Порядок №1751). Частиною 1 статті 5 Закону №2811-ХІІ ( положення закону в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що допомога при народженні дитини, <…>, призначають і виплачують органи соціального захисту населення за місцем проживання батьків (усиновлювачів, опікуна, піклувальника). Відповідно до ч.2 ст. 10 Закону №2811-ХІІ допомога при народженні дитини за цим Законом надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною. Частиною 2 статті 11 Закону №2811-ХІІ передбачено, що для призначення допомоги при народженні дитини до органу праці та соціального захисту населення за умови пред`явлення паспорта або іншого документа, що посвідчує особу, та свідоцтва про народження дитини подається одним з батьків (опікуном), з яким постійно проживає дитина, заява за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері соціального захисту населення, та копія свідоцтва про народження дитини. Призначення і виплата державної допомоги сім`ям з дітьми здійснюються структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад (далі - органи соціального захисту населення) за зареєстрованим місцем проживання або місцем проживання заявника (абз. 5 п.2 Порядку №1751). Допомога за місцем проживання призначається за умови неотримання зазначеної допомоги за зареєстрованим місцем проживання заявника. Перевірка відомостей щодо неотримання допомоги здійснюється органами соціального захисту населення з використанням інформаційних систем. ( абз.6 п.2 Порядку №1751). Заяви з необхідними документами для призначення державної допомоги сім`ям з дітьми (далі - заяви з необхідними документами) приймаються від громадян органами соціального захисту населення. З 1 січня 2021 року заяви з необхідними документами приймаються від громадян органами соціального захисту населення районних держадміністрацій лише у разі надіслання їх поштою (крім допомоги при народженні дитини з урахуванням вимог абзацу четвертого пункту 43 цього Порядку) або в електронній формі (через офіційний веб-сайт Мінсоцполітики, інтегровані з ним інформаційні системи органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування або Єдиний державний веб-портал електронних послуг). Як встановлено під час судового розгляду позивач звернулась з відповідною заявою до відповідача через офіційний веб-сайт Мінсоцполітики шляхом заповнення електронної форми, що не суперечило нормам чинного законодавства та їй було призначено державну допомогу по догляду за дитиною, яка виплачувалась позивачу. Згідно долученої копії паспорта, зареєстрованим місцем проживання позивача з 23.12.2003, що не заперечувалося відповідачем, є [ADDRESS] . Частиною 9 статті 11 Закону №2811-ХІІ передбачено, що виплата допомоги при народженні дитини припиняється у разі: позбавлення отримувача допомоги батьківських прав; відібрання дитини в отримувача допомоги без позбавлення батьківських прав; тимчасового влаштування дитини на повне державне утримання; припинення опіки або звільнення опікуна від його повноважень щодо конкретної дитини; нецільового використання коштів і незабезпечення отримувачем допомоги належних умов для повноцінного утримання та виховання дитини. Статтею 22 Закону №2811-ХІІ передбачено, що одержувачі державної допомоги зобов`язані повідомляти органи, що призначають і здійснюють виплату державної допомоги, про зміну всіх обставин, що впливають на виплату допомоги. Суми державної допомоги, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку громадян (у результаті подання документів із свідомо неправдивими відомостями, неподання відомостей про зміни у складі сім`ї, приховування обставин, що впливають на виплату державної допомоги тощо), стягуються згідно з законом. Органи, що призначають і здійснюють виплату державної допомоги, мають право перевіряти матеріальний стан сімей з дітьми. Матеріалами справи підтверджується, що виплату допомоги при народженні дитини було припинено, згідно рішення Департаменту від 07.06.2021 з 01.06.2021, в зв`язку з тим, що позивач тривалий час разом із своєю дитиною перебуває за межами України, а саме в Республіці Ірак та неможливістю здійснення контролю за цільовим використанням коштів державної допомоги. Водночас, нормами Закону №2811-ХII та Порядку №1751 такої підстави для припинення виплати допомоги не встановлено. Відповідно до ч.2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. Перевіряючи рішення відповідача про припинення виплати позивачу допомоги при народженні дитини на відповідність критеріям передбачених ч.2 ст. 2 КАС України колегія суддів прийшла до висновку, що дане рішення прийняте не на підставі, не в межах повноважень, оскільки частиною 9 статті 11 Закону №2811-ХІІ таких підстав, як перебування особи тривалий час разом із своєю дитиною за межами України та неможливість здійснення контролю за цільовим використанням коштів державної допомоги не передбачено. Враховуючи принцип верховенства права, а також те, що рішення відповідача не містить посилання на конкретну норму права, яка є підставою для припинення допомоги при народженні дитини, а зазначена підстава не передбачена чинним законодавством, колегія суддів прийшла до висновку про наявні підстав для визнання незаконним та скасування рішення відповідача про припинення виплати допомоги при народженні дитини [PERSON] . Висновки суду першої інстанції щодо правомірності припинення виплати допомоги при народженні дитини колегія суддів вважає помилковими з урахуванням вище зазначеного. Посилання відповідача на те, що перелік випадків за яких допомога при народженні дитини припиняється і які визначені в ст. 22 Закону №2811-ХІІ та п.13 Порядку №1751 не є виключним, оскільки перелік таких умов є ширшим і пояснюється умовами за яких допомога не призначається колегія суддів вважає необгрунтованими та зазначає наступне. Згідно з Конституцією України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (стаття 3); сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (частина третя статті 51). Виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту; засади регулювання шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства (пункт 6 частини першої статті 92 Конституції України). Відповідно до Закону України "Про охорону дитинства" держава має забезпечувати належні умови для виховання, фізичного, психічного, соціального, духовного та інтелектуального розвитку дітей, їх соціально-психологічної адаптації та активної життєдіяльності, зростання в сімейному оточенні в атмосфері миру, гідності, взаємоповаги, свободи та рівності (стаття 4). За частиною першою статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Згідно з положеннями Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом (пункти 1, 2 статті 3); держави-учасниці визнають за кожною дитиною право користуватися благами соціального забезпечення, включаючи соціальне страхування, і вживають необхідних заходів щодо досягнення повного здійснення цього права згідно з їх національним законодавством; ці блага в міру необхідності надаються з урахуванням наявних ресурсів і можливостей дитини та осіб, які несуть відповідальність за утримання дитини, а також будь-яких міркувань, пов`язаних з одержанням благ дитиною чи від її імені (стаття 26). За ч.1 ст. 1 Закону2811-ХІІ громадяни України, в сім`ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених Законом та іншими законами України. Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 3 Закону №2811-ХІІ одним із видів державної допомоги сім`ям з дітьми є допомога при народженні дитини. Така допомога призначається і виплачується органами соціального захисту населення; надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною; покриття витрат на її виплату здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України у вигляді субвенцій до місцевих бюджетів (стаття 4, частина перша статті 5, частина перша статті 10 Закону), з урахуванням умов, визначених у статті 11 Закону. Таким чином, допомога при народженні дитини є різновидом державної допомоги у загальній системі соціального захисту населення і надається з метою забезпечення відповідного рівня матеріальної підтримки сімей, у яких є діти, створення належних умов для утримання та виховання дітей. Частиною 9 статті 11 Закону №2811-ХІІ передбачено випадки припинення виплати допомоги при народженні дитини і в тому числі і разі виникнення інших обставин (абзац сьоми1 зазначеної частини). Рішенням Конституційного суду України від 08.06.2016 по справі №3-рп/2016 (№ 1-2/2016) у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) абзацу сьомого частини дев`ятої статті 11 Закону України "Про державну допомогу сім`ям з дітьми" (справа про припинення виплати допомоги при народженні дитини) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), абзац сьомий частини дев`ятої статті 11 Закону № 2811-XII з наступними змінами, згідно з яким виплата допомоги при народженні дитини припиняється "у разі виникнення інших обставин". Ухвалюючи дане рішення Конституційний суд України виходив з того, що дискреційні повноваження органу державної влади щодо припинення виплати допомоги при народженні дитини мають бути однозначно визначені у Законі. Натомість існування в ньому нечітко визначеного переліку підстав для припинення виплати допомоги при народженні дитини і наявність у органів соціального захисту населення таких дискреційних повноважень без визначення їх меж у Законі може призвести до порушення права особи на отримання допомоги при народженні дитини. Законодавче врегулювання підстав для припинення виплати допомоги при народженні дитини, передбачене в абзаці сьомому частини дев`ятої статті 11 Закону, свідчить про недотримання принципу правової визначеності як елемента принципу верховенства права, гарантованого частиною першою статті 8 Основного Закону України. Враховуючи зазначене колегія суддів вважає правомірними доводи апелянта щодо протиправності припинення виплати допомоги при народженні дитини. Відповідно до ч.2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Як вбачається з адміністративного позову, позивач просив визнати протиправними дії Департаменту щодо припинення їй виплати з травня 2021 року державної допомоги. Під час судового розгляду встановлено, що припинення виплати державної допомоги при народженні дитини було проведено на підставі рішення Департаменту від 07.06.2021. Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав. Зважаючи на те, що порушення прав позивача на отримання державної допомоги при народженні дитини сталося в результаті прийняття рішення Департаментом від 07.06.2021 та враховуючи вище зазначені положення правових норм, колегія суддів, з метою ефективного способу захисту та поновлення порушеного права, прийшла до висновку про наявність підстав для виходу за межі позовних вимог та скасування рішення Департаменту від 07.06.2021 про припинення виплати [PERSON] допомоги при народженні дитини з 01.06.2021. Щодо позовних вимог в частині зобов`язання Департаменту поновити виплату державної допомоги з травня 2021 року, виплативши утворену заборгованість колегія суддів вважає такими , що підлягають частковому задоволенню, а саме поновлення виплати [PERSON] державної допомоги при народженні дитини з 01.06.2021, з моменту її припинення за рішення Департаменту від 07.06.2021. Докази не виплати державної допомоги позивачу за травень 2021 року матеріали справи не містять та судом не встановлено. Посилання відповідача на те, що позивачеві не призначалася допомога за дитиною до досягнення нею трирічного віку, оскільки чинним законодавством не передбачено такий вид допомоги, колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу, оскільки помилкове зазначення позивачем назви допомоги на дитину не може бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. Посилання відповідача на те, що документи позивачем були подані не особисто, оскільки остання знаходилася за межами України, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки чинним законодавством такі підстави для припинення виплати допомоги при народженні дитини не передбачені. Посилання Департаменту, що позивач порушила вимоги законодавства та особисто не подала заяву про призначення допомоги, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки заяву про призначення допомоги та легалізовані документи, позивач подала особисто, шляхом їх надання в електронній формі через офіційний веб сайт Міністерства соціальної політики України та скріплення заяви та документів особистим електронно - цифровим підписом. Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень. Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення. Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Згідно із приписами пункту другого частини першої статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Відповідно до статті 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Оскільки рішення суду першої інстанції ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції, з прийняттям постанови про задоволення частково позовних вимог [PERSON] у повному обсязі .

Результат розгляду: partial