Рішення адміністративного суду від 2022-01-10 00:00:00+02

У березні 2021 [PERSON] (надалі - [PERSON] , позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Харківській області (надалі - ГУ ДПС у Харківській області, відповідач), в якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення ГУ ДПС у Харківській області №0961394-1304-2023 від 15.08.2018, №0024497-5306-2023 від 13.05.2019, №0961395-1304-2023 від 15.08.2018, №0024498-5306-2023 від 13.05.2019. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20.05.2021 у задоволенні адміністративного позову відмовлено. Вважаючи рішення суду таким, що винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що спірними податковими повідомленнями-рішеннями податковий орган визначив позивачу грошові зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки, а саме за нежитлові будівлі, які не є об`єктами оподаткування, оскільки віднесені до будівель промисловості. Крім того, позивач зазначив про протиправне застосування ставки податку у розмірі 1 відсоток розміру мінімальної заробітної плати. Податковим органом завищено суму податкового зобов`язання, у зв`язку з неправильним визначенням ставки і порядку обчислення податку щодо нежитлових будівель за адресою: вул. Революції 1905 року, 10, м.Харків. Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін. Згідно з положеннями ч.1,3 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються документів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судовим розглядом були встановлені наступні обставини, які не оспорені сторонами. Згідно інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, [PERSON] зареєстрований 17.06.2009 фізичною особою-підприємцем. Основним видом діяльності є надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого майна. Позивачу на праві приватної власності належать нежитлові будівлі літ. «Б-2» загальною площею 406,3 кв. м. та літ. «В-1» загальною площею 522 кв. м. розташовані за адресою: м. Харків, вул. Революції 1905 року, 10. ГУ ДПС у Харківській області було винесено податкові повідомлення-рішення: - №0961394-1304-2023 від 15.08.2018 - на суму 16720,00 грн., про визначення податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017 рік. (нежитлова будівля літ. «В-1» розташована за адресою: м. Харків, вул. Революції 1905 року, 10, загальною площею 522,5 кв.м.); - №0024497-5306-2023 від 13.05.2019 - на суму 19452,68 грн., про визначення податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2018 рік (нежитлова будівля літ. «В-1» розташована за адресою: м. Харків, вул. Революції 1905 року, 10, загальною площею 522,5 кв.м.); - №0961395-1304-2023від 15.08.2018 - на суму 13001,60 грн., про визначення податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017 рік (нежитлова будівля літ. «Б-2» розташована за адресою: м. Харків, вул. Революції 1905 року, 10, загальною площею 406.3 кв.м.); - №0024498-5306-2023 від 13.05.2019 - на суму 15126,55 грн., про визначення податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2018 рік (нежитлова будівля літ. «Б-2» розташована за адресою: м. Харків, вул. Революції 1905 року, 10, загальною площею 406,3 кв.м.). Не погоджуючись з вказаними податковими повідомленнями-рішеннями, позивач звернувся до адміністративного суду. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що податкові повідомлення-рішення №0961394-1304-2023 від 15.08.2018, №0024497-5306-2023 від 13.05.2019, №0961395-1304-2023 від 15.08.2018, №0024498-5306-2023 від 13.05.2019 прийняті контролюючим органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Надаючи оцінку висновкам суду першої інстанції та встановленим обставинам справи, колегія суддів виходить з наступного. Положеннями пп. 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 Податкового кодексу України ( далі - ПК України) встановлено, що платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості. При цьому, об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (підпункт 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України), а базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток (підпункт 266.3.1 пункту 266.3 статті 266 ПК України). Відповідно до пп. 266.3.2 п. 266.3 ст. 266 ПК України база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності. Згідно з пп. 266.3.3 п. 266.3 ст. 266 ПК України база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності. Підпунктом «є» 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України визначено перелік об`єктів нерухомості, які не є об`єктом оподаткування, до яких віднесено будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств. У силу вимог пп. 14.1.1291 п. 14.1 ст. 14 ПК України у нежитловій нерухомості виділяють, зокрема будівлі офісні (будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей), будівлі промислові та склади. З матеріалів справи вбачається, що згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії ЕЕЕ № 515787, виданим Реєстраційною службою Харківського міського управління юстиції Харківської області 26.08.2014, позивач є власником нежитлової будівлі літ. «Б-2», загальною площею 406,3 кв.м., розташованої за адресою: м. Харків, вул. Революції 1905 року, буд. 10. Відповідно до Технічного паспорту від 27.07.2015 на виробничий будинок літ. «Б-2», загальною площею 406,3 кв.м., розташований за адресою: [ADDRESS] , виробничий будинок складається з декількох приміщень загальною площею 406,3 кв.м. та є цехом пасічного інвентаря. Крім того, згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії ЕЕМ № 255611, виданим Реєстраційною службою Харківського міського управління юстиції Харківської області 03.09.2014, позивач є власником нежитлової будівлі літ. «В-1», загальною площею 522,5 кв.м., розташованої за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до Технічного паспорту від 23.07.2014 на виробничий будинок літ. «В-1», загальною площею 522,5 кв.м., розташований за адресою: [ADDRESS] , виробничий будинок складається з одного приміщення загальною площею 522,5кв.м. та є цехом. Колегія суддів враховує, що Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у справі №820/3556/17 вирішив частково відступити від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 15.05.2018 справа № 806/2676/17 та сформував новий правовий висновок, відповідно до якого застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України можливе у разі якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду). Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосування норми до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. В апеляційній скарзі позивач зазначає, що виробничі будинки літ. «Б-2» та літ. «В-1», розташовані за адресою: [ADDRESS] , використовуються ним у виробництві продукції, однак доказів на підтвердження вказаних обставин матеріали справи не містять. Додані до апеляційної скарги видаткові накладні свідчать про придбання та продаж певної продукції ФОП [PERSON] за адресою реєстрації - [ADDRESS] , а не за місцезнаходженням виробничих будинків літ. «Б-2» та літ. «В-1» - [ADDRESS] 1905 року, буд. 10. Оскільки позивачем не підтверджено використання виробничих будинків літ. «Б-2» та літ. «В-1», розташованих за адресою: [ADDRESS] , за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва, колегія суддів зазначає, що наведені нежитлові приміщення є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Таким чином колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що на позивача не розповсюджується пільга, визначена пп. «є» 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України. Разом з тим, щодо визначення ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки колегія суддів зазначає наступне. Згідно з п.п. 266.5.1 п. 266.5 ст. 266 ПК України, ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування. У період виникнення спірних правовідносин ставки податку для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлені рішенням 11 сесії Харківської міської ради 7 скликання «Про місцеві податки і збори у м. Харкові» від 22.02.2017 № 542/17. Згідно п. 5 додатку 1 до рішення 11 сесії Харківської міської ради 7 скликання «Про місцеві податки і збори у місті Харкові» від 22.02.2017 № 542/17, ставки податку для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються у таких розмірах: 1) будівлі готельні - 1 відсоток; 2) будівлі офісні - 1 відсоток; 3) будівлі торговельні - 1 відсоток; 4) гаражі - 0,1 відсотка; 5) будівлі промислові та склади - 0,25 відсотка; 6) будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки) - 1 відсоток; 7) господарські (присадибні) будівлі - 0відсотків; 8) інші будівлі - 0,1 відсотка. З матеріалів справи вбачається, що для визначення розміру податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки нежитлових будівель літ. «Б-2» та літ. «В-1», розташованих за адресою: [ADDRESS] , податковим органом застосовано ставку податку у розмірі 1%, як за будівлі торговельні. При цьому, судовим розглядом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що нежитлові будівлі літ. «Б-2» та літ. «В-1», розташованих за адресою: [ADDRESS] , є будівлями промисловості, ставка податку на які встановлена у розмірі 0,25 відсотки. Обрання та застосування податковим органом, у спірних правовідносинах, ставки податку у розмірі 1 відсоток, як за будівлі торговельні, з огляду на відсутність інформації про цільове призначення нежитлових будівель, здійснено без належних підстав. Враховуючи викладене, колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції в частині правомірності застосування ставки податку у розмірі 1 відсоток, як за будівлі торговельні та зазначає, що відповідач при визначенні податкових зобов`язань з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, діяв не у визначений чинним законодавством спосіб, а тому спірні податкові повідомлення-рішення є протиправними та підлягають скасуванню. Згідно з ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Посилання податкового органу на правомірність оскаржуваних ППР зважаючи на те, що відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо [PERSON] не містять класифікаційної ознаки та відомості щодо їх цільового призначення колегія суддів вважає безпідставними, оскільки відповідно до положень ч.2 ст.2 КАС України рішення суб`єкта владних повноважень повинні бути прийняті в тому числі обґрунтовано, з урахування усіх обставин, що мають значення для прийнятого рішення. Оскільки податковим органом при обранні та застосуванні у спірних правовідносинах ставки податку не було встановлено усіх обставин, що мають значення для прийняття даних рішень, то колегія суддів вважає слушними доводи апеляційної скарги про наявність підстав для задоволення позову. Щодо інших доводів апелянта колегія суддів зазначає. Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень. Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення. Згідно з положеннями ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, а тому судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог. Судові витрати підлягають розподілу в порядку ст.139 КАС України.

Результат розгляду: granted