Рішення адміністративного суду від 2022-07-11 00:00:00+03

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Запорізької обласної державної адміністрації, Департаменту промисловості та розвитку інфраструктури Запорізької обласної державної адміністрації, в якому просила: -\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~визнати протиправним та скасувати розпорядження голови Запорізької облдержадміністрації від 20.05.2021 № 343 «Про зміну структури та штатної чисельності структурних підрозділів обласної державної адміністрації» (зі змінами); -\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~визнати протиправними та скасувати наказ Департаменту промисловості та розвитку інфраструктури Запорізької обласної державної адміністрації від 24.06.2021 № 92-к, яким 30.06.2021 позивача було звільнено з посади заступника начальника відділу транспорту та зв`язку управління транспорту та дорожнього господарства Департаменту промисловості та розвитку інфраструктури Запорізької обласної державної адміністрації у зв`язку з його ліквідацією; -\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~поновити [PERSON] на посаді заступника начальника відділу транспорту та зв`язку управління транспорту та дорожнього господарства Департаменту промисловості та розвитку інфраструктури Запорізької обласної державної адміністрації; -\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~стягнути з Департаменту промисловості та розвитку інфраструктури облдержадміністрації на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з дати звільнення і до дня ухвалення судом рішення у справі. В обґрунтування позовних вимог зазначено про те, що функції відділу транспорту та зв`язку управління транспорту та дорожнього господарства Департаменту промисловості та розвитку інфраструктури Запорізької облдержадміністрації, в якому позивач працювала, з 01.07.2021 повністю перейшли до Управління транспорту та зв`язку Запорізької обласної державної адміністрації із значним розширенням штатної чисельності останнього. Тобто держава в особі Запорізької облдержадміністрації не відмовилася від виконання завдань та функцій ліквідованого Департаменту промисловості та розвитку інфраструктури Запорізької облдержадміністрації, що, на думку позивача, свідчить фактично про його реорганізацію та, як наслідок, про обрання неправомірного способу припинення юридичної особи. Позивач вважає, що оскільки Управління транспорту та зв`язку, Управління стратегічних галузей виробництва та Департамент житлово-комунального господарства та будівництва Запорізької облдержадміністрації є правонаступниками Департаменту промисловості та розвитку інфраструктури Запорізької облдержадміністрації, тому вказане спростовує припустимі доводи відповідачів про ліквідацію цієї юридичної особи публічного права без правонаступництва. При цьому, питання щодо особливостей вивільнення працівників у разі реорганізації, ліквідації державного органу нормами спеціального закону не врегульовані, що, на думку позивача, свідчить про необхідність застосування положень законодавства про працю. Крім того, позивач вказує, що встановлена законодавством можливість реорганізації державної установи (організації) не виключає, а навпаки зумовлює обов`язок роботодавця (держави) щодо працевлаштування працівників, які попереджаються про наступне звільнення. Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 08 листопада 2021 року в задоволенні позовної заяви відмовлено. Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального права та неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення спору. В обґрунтування апеляційної скарги зазначено про те, що судом першої інстанції безпідставно не було взято до уваги правову позицію, викладену Верховним Судом України, зокрема, в постанові від 27.05.2014 в справі №21-108а14, в якій Верховний Суд України зазначив, що: «ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою. У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їх передачі іншим органам виконавчої влади. Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім. У зв`язку з цим при вирішенні спорів щодо поновлення на роботі працівників юридичної особи публічного права, про ліквідацію яких було прийнято рішення, судам належить крім перевірки дотримання трудового законодавства щодо таких працівників з`ясовувати реальність такої ліквідації із врахуванням вищенаведеного.». Мотивуючи апеляційну скаргу позивач вказує і про те, що питання щодо особливостей вивільнення працівників у разі реорганізації, ліквідації державного органу нормами спеціального закону не врегульовані, що на думку позивача, свідчить про необхідність застосування законодавства про працю. Позивач вказує, що аналогічний правовий висновок сформульовано Верховним Судом у постанові від 26.05.2021 №140/90/20. Запорізька обласна державна адміністрація подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила про те, що 23 листопада 2021 року проведена державна реєстрація припинення Департаменту промисловості та розвитку інфраструктури Запорізької обласної державної адміністраторці, тому, на думку відповідача, розпорядження голови Запорізької обласної державної адміністраторці №343 від 20 травня 2021 року вичерпало свою дію фактом виконання. Крім того, відповідач вказує про те, що з 06.03.2021 порядок вивільнення працівників за п. 1-1 ч. 1 ст. 87 ЗУ «Про державну службу» чітко регламентований ч. 3 ст. 87 ЗУ «Про державну службу» та не містить обов`язку суб`єкта призначення пропонувати інше місце роботи звільнюваному за п. 1-1 ч. 1 ст. 87 ЗУ «Про державну службу» працівнику. Відповідно до вимог статті 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження. Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів зазначає наступне. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що [PERSON] з 23.03.2018 по 30.06.2020 працювала в Департаменті промисловості та розвитку інфраструктури Запорізької обласної державної адміністрації. На момент звільнення займала посаду заступника начальника відділу транспорту та зв`язку управління транспорту та дорожнього господарства Департаменту промисловості та розвитку інфраструктури Запорізької обласної державної адміністрації, що підтверджується записами в трудовій книжці останньої (а.с. 12-19) Розпорядженням голови Запорізької облдержадміністрації від 20.05.2021 № 343 «Про зміну структури та штатної чисельності структурних підрозділів облдержадміністрації» (зі змінами) зобов`язано, зокрема припинити шляхом ліквідації з 01.07.2021 юридичну особу публічного права - Департамент промисловості та розвитку інфраструктури Запорізької обласної державної адміністрації, функції якого з питань: забезпечення реалізації державної політики у галузях транспорту (авіаційного, автомобільного, залізничного, морського і річкового, міського електричного транспорту), зв`язку, забезпечення організації пасажирських перевезень у межах області, реалізації єдиної державної політики у сфері функціонування ринків нафти та нафтопродуктів передаються до Управління транспорту та зв`язку Запорізької обласної державної адміністрації; забезпечення реалізації державної політики у промисловості області передаються до Управління промисловості Запорізької обласної державної адміністрації; забезпечення реалізації державної політики у галузі дорожнього господарства, в тому числі функції головного розпорядника коштів на утримання та розвиток автомобільних доріг та дорожньої інфраструктури, у паливно-енергетичному комплексі (за винятком сфери функціонування ринків нафти та нафтопродуктів) та у сфері енергозбереження передаються до Департаменту житлово-комунального господарства та будівництва Запорізької обласної державної адміністрації (а.с.21-25). 31.05.2021 позивача було ознайомлено з попередженням про наступне вивільнення у зв`язку з ліквідацією Департаменту промисловості та розвитку інфраструктури Запорізької обласної державної адміністрації з 01.07.2021 (а.с. 11). Наказом Департаменту промисловості та розвитку інфраструктури Запорізької обласної державної адміністрації від 24.06.2021 №92-к [PERSON] з 30.06.2021 звільнено з посади заступника начальника відділу транспорту та зв`язку управління транспорту та дорожнього господарства Департаменту промисловості та розвитку інфраструктури Запорізької обласної державної адміністрації у зв`язку з ліквідацією Департаменту промисловості та розвитку інфраструктури Запорізької обласної державної адміністрації з 01.07.2021, відповідно до п. 1-1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» (а.с. 36). За інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 23.11.2021 вчинено державну реєстрацію припинення юридичної особи Департаменту промисловості та розвитку інфраструктури Запорізької обласної державної адміністрації в результаті її ліквідації. Правомірність прийняття відповідачем розпорядження від 20.05.2021 №343 та наказу від 24.06.2021 №92-к є предметом судового розгляду у даній справі. Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Вирішуючи спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції виходить з наступного. За приписами статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Щодо питання правомірності розпорядження голови Запорізької обласної державної адміністрації від 20.05.2021 № 343 «Про зміну структури та штатної чисельності структурних підрозділів обласної державної адміністрації» суд апеляційної інстанції зазначає наступне. З урахуванням вимог статті 18 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», центральні органи виконавчої влади та їх територіальні органи, за винятком центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну регуляторну політику (далі - уповноважений орган), та місцеві органи виконавчої влади з метою реалізації покладених на них цим Законом повноважень у здійсненні державної регуляторної політики створюють у своєму складі в межах граничної чисельності структурні підрозділи з питань реалізації державної регуляторної політики або покладають реалізацію цих повноважень на один з існуючих структурних підрозділів чи окремих посадових осіб відповідних органів. Згідно з ст. 5 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» склад місцевих державних адміністрацій формують голови місцевих державних адміністрацій. У межах бюджетних асигнувань, виділених на утримання відповідних місцевих державних адміністрацій, а також з урахуванням вимог статті 18 Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності", їх голови визначають структуру місцевих державних адміністрацій. Типове положення про структурні підрозділи місцевої державної адміністрації та рекомендаційний перелік її структурних підрозділів затверджуються Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п. 1 Типового положення про структурний підрозділ місцевої державної адміністрації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.09.2012 №887 (далі Положення №887), структурний підрозділ місцевої держадміністрації (далі - структурний підрозділ) утворюється головою місцевої держадміністрації, входить до її складу і в межах відповідної адміністративно-територіальної одиниці забезпечує виконання покладених на цей підрозділ завдань. Згідно з п. 4 Положення №887 вид структурного підрозділу (департамент, управління, відділ, сектор, інший структурний підрозділ, передбачений законом) та його статус як юридичної особи публічного права визначаються головою місцевої держадміністрації. Пункт 9 Положення №887 передбачає можливість існування структурного підрозділу місцевої державної адміністрації як зі статусом юридичної особи публічного права, так і без такого статусу. Вказані зміни та можливість створення структурних підрозділів облдержадміністрації без статусу юридичної особи з`явилися з 23.05.2018 року з прийняттям постанови Кабінету Міністрів України від 23.05.2018 № 434 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України». Таким чином, законодавцем чітко визначено, що питання створення та ліквідації структурних підрозділів обласної державної адміністрації, а також обрання їх виду та статусу (юридична особа публічного права чи ні) відноситься до власних владних (дискреційних) повноважень голови обласної державної адміністрації. З огляду на викладене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не обґрунтовано відсутність повноважень у голови Запорізької обласної державної адміністрації щодо прийняття рішень з питань ліквідації структурних підрозділів та створення нових структурних підрозділів облдержадміністрації з передачею їм відповідних функцій ліквідовано органу та, як наслідок, зміну структури та штатної чисельності структурних підрозділів. Таким чином, вказані обставини свідчать про те, що розпорядження голови Запорізької обласної державної адміністрації від 20.05.2021 № 343 «Про зміну структури та штатної чисельності структурних підрозділів обласної державної адміністрації» прийнято відповідачем в межах повноважень та у спосіб, що передбачені вимогами чинного законодавства України. Щодо питання правомірності наказу Департаменту промисловості та розвитку інфраструктури Запорізької обласної державної адміністрації від 24.06.2021 №92-к, суд апеляційної інстанції зазначає наступне. З матеріалів справи встановлено, що підставою для видання наказу від 24.06.2021 №92-к про звільнення [PERSON] зазначено: п. 1-1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу», розпорядження голови Запорізької обласної державної адміністрації від 22.05.2021 №343 «Про зміну структури та штатної чисельності структурних підрозділів облдержадміністрації» та у зв`язку з припиненням шляхом ліквідації з 01.07.2021 Департаменту промисловості та розвитку інфраструктури Запорізької обласної державної адміністрації. Відповідно до положень статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Частина шоста статті 93 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення. Згідно зі статтею 5-1 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП) держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відносини щодо проходження публічної служби, врегульовані як загальним законодавством України про працю, так і спеціальним законодавством. При цьому у спірних правовідносинах пріоритетними є норми спеціального законодавства, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо спеціальними нормами не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі. Спеціальним законодавством, що визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях є Закон України «Про державну службу» від 10.12.2015 за №889-VIII (далі - Закон №889-VIII). Відповідно до ст. 83 Закону України «Про державну службу», державна служба припиняється, зокрема за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону). Відповідно до п. 1-1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є ліквідація державного органу. За змістом частини п`ятої статті 22 Закону №889-VIII у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу. Відповідно до ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу», суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю. Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду. З аналізу зазначеної вище норми, слідує те, що обов`язок для суб`єкта призначення запропонувати інше місце роботи робітнику передбачено у випадку скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу. При цьому, у разі звільнення на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу», питання щодо наявності обов`язку у суб`єкта призначення запропонувати інше місце роботи робітнику частиною 3 статті 87 Закону України «Про державну службу» не врегульовано. Разом з цим, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з поміж іншого, виходив з того, що відбулась саме ліквідація Департаменту промисловості та розвитку інфраструктури Запорізької обласної державної адміністрації, а отже настала обставина, яка зумовлює звільнення позивача на підставі пункту 1-1 частини першої 87 Закону №889-VIII без обов`язку для суб`єкта призначення запропонувати інше місце роботи робітнику. Однак, колегія суддів вважає за необхідне зазначити про те, що ліквідація юридичної особи публічного права, на відміну від ліквідації юридичних осіб приватного права, має певні особливості, що обумовлені відмінностями в їхньому правовому статусі. Правонаступництво у сфері управлінської діяльності органів державної влади (публічне правонаступництво) передбачає повне або часткове передання (набуття) адміністративної компетенції одного суб`єкта владних повноважень (суб`єкта публічної адміністрації) до іншого або внаслідок припинення первісного суб`єкта, або внаслідок повного чи часткового припинення його адміністративної компетенції (постанова Верховного Суду у від 12 червня 2018 року у справі №2а-23895/09/1270). Верховний Суд у подібних за змістом правовідносинах вже вирішував питання публічного правонаступництва для цілей визначення обставин припинення юридичної особи: ліквідація чи реорганізація. Так, у постановах від 22 квітня 2021 року у справі №440/395/20, від 17 червня 2021 року у справі №240/455/20 Верховний Суд виходив з того, що особливістю ліквідації державного органу як юридичної особи публічного права є те, що одночасно з його ліквідацією припиняється й реалізація державою функцій, покладених на цей орган. Ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою. У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їхньої передачі іншим органам виконавчої влади. Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім. Таким чином, Верховний Суд у наведених справах дійшов висновку, що для вирішення питання про те, що саме мало місце - ліквідація юридичної особи публічного права чи її реорганізація, необхідно надати оцінку правовому акту, який став підставою ліквідації, зокрема на предмет того, чи припинено виконання функцій ліквідованого органу, чи покладено виконання цих функцій на інший державний орган виконавчої влади. Підґрунтям такого підходу є правова позиція Верховного Суду України, сформована у постановах від 17 жовтня 2011 року у справі №21-237а11, від 04 березня 2014 року у справі №21-8а14, від 27 травня 2014 року у справі №21-108а14, від 28 жовтня 2014 року у справа №21-484а14, від 19 січня 2016 року у справі №810/1783/13-а, згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган мова йде фактично про його реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. Вищезазначена правова позиція підтримана Верховним Судом, зокрема, у постановах від 10 жовтня 2018 року у справі №816/979/17, від 12 грудня 2018 року у справі №826/25887/15, від 17 липня 2019 року у справі №820/2932/16, від 26 травня 2021 року у справі №140/90/20, від 07 липня 2022 року у справі №420/1070/21. З матеріалів даної справи судом апеляційної інстанції встановлено, що розпорядженням голови Запорізької обласної державної адміністрації від 20.05.2021 № 343 «Про зміну структури та штатної чисельності структурних підрозділів обласної державної адміністрації» ліквідовано як юридичну особу публічного права - Департамент промисловості та розвитку інфраструктури Запорізької обласної державної адміністрації, з одночасним утворенням Управління транспорту та зв`язку Запорізької обласної державної адміністрації та Управління промисловості Запорізької обласної державної адміністрації як самостійних структурних підрозділів Запорізької обласної державної адміністрації без статусу юридичної особи публічного права, та переданням функцій Департаменту промисловості та розвитку інфраструктури Запорізької обласної державної адміністрації щодо: забезпечення реалізації державної політики у галузях транспорту (авіаційного, автомобільного, залізничного, морського і річкового, міського електричного транспорту), зв`язку, забезпечення організації пасажирських перевезень у межах області, реалізації єдиної державної політики у сфері функціонування ринків нафти та нафтопродуктів передаються до Управління транспорту та зв`язку Запорізької обласної державної адміністрації; забезпечення реалізації державної політики у промисловості області передаються до Управління промисловості Запорізької обласної державної адміністрації; забезпечення реалізації державної політики у галузі дорожнього господарства, в тому числі функції головного розпорядника коштів на утримання та розвиток автомобільних доріг та дорожньої інфраструктури, у паливно-енергетичному комплексі (за винятком сфери функціонування ринків нафти та нафтопродуктів) та у сфері енергозбереження передаються до Департаменту житлово-комунального господарства та будівництва Запорізької обласної державної адміністрації (а.с.21-25). Таким чином, у розпорядженні від 20.05.2021 №343, як у розпорядчому акті органу державної влади, не наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій Департаменту промисловості та розвитку інфраструктури Запорізької обласної державної адміністрації або передачі їх іншим органам державної влади. Натомість, передбачено передання функцій департаменту, що припиняється, в нові структурні підрозділи Запорізької обласної державної адміністрації (Управління транспорту та зв`язку Запорізької обласної державної адміністрації та Управління промисловості Запорізької обласної державної адміністрації) та в Департамент житлово-комунального господарства та будівництва Запорізької обласної державної адміністрації. Підсумовуючи вищенаведене та зважаючи на висловлену Верховним Судом правову позицію щодо вирішення питання публічного правонаступництва для цілей визначення обставин припинення юридичної особи, колегія суддів дійшла висновку, що внаслідок реалізації приписів розпорядження від 20.05.2021 №343 фактично відбулася реорганізація Департаменту промисловості та розвитку інфраструктури Запорізької обласної державної адміністрації як юридичної особи публічного права, із створенням нових самостійних структурних підрозділів Запорізької обласної державної адміністрації, а не ліквідація юридичної особи публічного права з відмовою держави від виконання завдань та функцій такої особи. Вказані обставини свідчать про те, що внаслідок фактичної реорганізації Департаменту промисловості та розвитку інфраструктури Запорізької обласної державної адміністрації при звільненні позивача повинні застосовуватись положення ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу», які (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, тобто після 23.02.2021) передбачають обов`язок для суб`єкта призначення запропонувати інше місце роботи робітнику у випадку реорганізації державного органу. Однак, в межах спірних правовідносин, Департаментом промисловості та розвитку інфраструктури Запорізької обласної державної адміністрації персонально попереджено позивача про наступне звільнення на підставі пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII, але не запропоновано будь-яку вакантну посаду та не вжито жодних заходів для працевлаштування позивача. При цьому відповідачами не надано доказів відсутності вакантних посад на час звільнення позивача, так як і не надано доказів вжиття заходів із встановлення наявності у позивача права на переважне залишення на роботі або відмови позивача від переведення на запропоновану посаду. Із зазначеного слідує те, що з урахуванням обставин фактичної реорганізації на підставі розпорядження від 20.05.2021 №343 Департаменту промисловості та розвитку інфраструктури Запорізької обласної державної адміністрації як юридичної особи публічного права, при вивільненні [PERSON] не пропонувалися всі наявні вакантні посади як станом на дату ознайомлення із попередженням про вивільнення, так і перед самим звільненням, що свідчить про те, що звільнення позивача відбулось з порушенням процедури, визначеної ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу», а тому колегія суддів дійшла висновку про протиправність наказу Департаменту промисловості та розвитку інфраструктури Запорізької обласної державної адміністрації №92-к від 24.06.2021 про звільнення [PERSON] . Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що Верховний Суд у своїй практиці неодноразово наголошував, що повноваження суду при вирішенні трудового спору про поновлення працівника на попередній роботі не слід ототожнювати із процедурою призначення на посаду, що належить до компетенції роботодавця. Так, повноваження щодо призначення працівника в порядку переведення на відповідну посаду, згідно із затвердженим штатним розписом в новоствореній юридичній особі, яка є правонаступником роботодавця, є винятковою компетенцією роботодавця і суд, як орган, що розглядає трудовий спір, не повинен і не може втручатися у здійснення дискреційних повноважень державного органу. Обов`язок по працевлаштуванню незаконно звільненого працівника покладений на роботодавця, яким у випадку реорганізації державної установи є її правонаступник, якому передані відповідні завдання і функції. Такий правовий висновок щодо застосування приписів частини першої статті 235 КЗпП України висловлено, зокрема, у постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року у справі № 809/2894/13-а. Суд апеляційної інстанції враховує запис від 23.11.2021, внесений до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань за №1001031110019007995 про державну реєстрацію припинення юридичної особи Департаменту промисловості та розвитку інфраструктури Запорізької обласної державної адміністрації. Водночас, суд зауважує, що Департамент промисловості та розвитку інфраструктури Запорізької обласної державної адміністрації, в якому позивач обіймала посаду, входив до структури Запорізької обласної державної адміністрації, а тому його припинення, як юридичної особи, не означало припинення усього органу обласної державної адміністрації, що, підтверджує обов`язок відповідача по працевлаштуванню незаконно звільненого працівника. Аналогічний висновок зазначено в постанові Верховного Суду від 14.02.2018 у справі №821/26/16. З огляду на вищезазначене, з урахуванням висновку про протиправність наказу про звільнення позивача, суд апеляційної інстанції вважає, що наявні підстави для поновлення позивача на тій посаді, з якої його звільнено, а саме: на посаді заступника начальника відділу транспорту та зв`язку управління транспорту та дорожнього господарства Департаменту промисловості та розвитку інфраструктури Запорізької обласної державної адміністрації з 01.07.2021. Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Суд зазначає, що позивача звільнено з 30.06.2021, проте цей день був останнім робочим днем позивача, тому період вимушеного прогулу має обчислюватися з наступного дня 01.07.2021. Зі змісту довідки про заробіток [PERSON] від 30.06.2021 р. №576/05 встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача за два місяці, що передували звільненню становить 705,47 грн. (17912,62 грн. за квітень 2021 року + 10306,34 грн. за травень 2021 року) / (22 робочих дні + 18 робочих днів) (а.с. 20). Згідно з листом Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2021 рік» від 12.08.2020 №3501-06/219 кількість робочих днів: у липні 2021 року становить 22 дні, у серпні 2021 року - 21 день, у вересні 2021 року - 22 дні, у жовтні 2021 року - 20 днів, у листопаді 2021 року - 22 дні, у грудні 2021 року 22 дні. Відповідно до листа Міністерства економіки України від 12.08.2021 №47-03/520 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2022 рік» та з урахуванням Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 № 2136-IX кількість робочих днів: у січні 2022 року становить 19 днів, у лютому 2022 року 20 днів, у березні 2022 року 22 дні, у квітні 2022 року 21 день, у травні 2022 року 22 дні, у червні 2022 року - 22 дні, з 01 липня 2022 року по 11 липня 2022 року 7 днів. Таким чином, кількість робочих днів за період з 01 липня 2021 року по 11 липня 2022 року, за який позивачу підлягає нарахуванню середній заробіток за час вимушеного прогулу, становить 262 робочі дні. Отже, зважаючи на середньоденну заробітну плату, визначену за два місяця до звільнення, в розмірі 705,47 грн та загальну кількість робочих днів вимушеного прогулу у кількості 262 робочі дні, середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу становить 184\~ 833,14 грн. (705,47 грн. х 262), який підлягає стягненню з Департаменту промисловості та розвитку інфраструктури Запорізької обласної державної адміністрації на користь [PERSON] , ця сума обчислена судом без утримання податків та інших обов`язкових платежів. При цьому, суд звертає увагу, що згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 15.02.2019 у справі №826/6583/14, суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів. Крім того, справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів. Щодо доводів апеляційної скарги позивача про незгоду з ухвалою суду першої інстанції від 02.08.2021, якою позовну заяву [PERSON] залишено без руху та зобов`язано сплатити судовий збір за одну вимогу немайнового характеру у розмірі 908 грн. (за оскарження розпорядження від 20.05.2021 №343), суд апеляційної інстанції зазначає наступне. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Із аналізу зазначеної статті слідує, що позивач має пільги зі сплати судового збору за подання позовної заяви з питань стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Натомість, у даній справі позивач, з поміж іншого, оскаржує розпорядження голови Запорізької облдержадміністрації від 20.05.2021 № 343 «Про зміну структури та штатної чисельності структурних підрозділів обласної державної адміністрації» (зі змінами), яке безпосередньо не стосується питання проходження та припинення публічної служби позивача, тому правовідносини, які склалися між позивачем та Запорізькою обласною державною адміністрацією, не є трудовими. Відтак на вказану позовну вимогу позивача щодо визнання протиправним та скасування розпорядження голови Запорізької облдержадміністрації від 20.05.2021 № 343 «Про зміну структури та штатної чисельності структурних підрозділів обласної державної адміністрації» (зі змінами) не розповсюджується дія п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», тому вимога суду першої інстанції щодо сплати позивачем судового збору за подання позову в частині оскарження такого розпорядженні відповідає положення чинного законодавства України. Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що за наслідками розгляду апеляційної скарги позивача, рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про визнання протиправним та скасування розпорядження голови Запорізької облдержадміністрації від 20.05.2021 № 343 «Про зміну структури та штатної чисельності структурних підрозділів обласної державної адміністрації» (зі змінами) скасуванню не підлягає. Таким чином, в даному випадку, відсутні підстави для повернення позивачу сплаченого судового збору у розмірі 908 грн. За даних обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи не повно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, застосував до правовідносин, які виникли між сторонами у справі, норми права які регулюють саме ці правовідносини, однак зроблені судом першої інстанції висновки не в повному обсязі відповідають фактичним обставинам справи, тому рішення суду першої інстанції у даній адміністративній справі від 08 листопада 2021 року підлягає частковому скасуванню.

Результат розгляду: partial