Рішення адміністративного суду від 2022-11-03 00:00:00+02

Приватне акціонерне товариство "Агро-Продукт" звернулося до Тернопільського окружного адміністративного суду з позовом до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (надалі відповідач - 1), Міністерства юстиції України (надалі відповідач - 2), в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог згідно заяви від 09.11.2021, просило: 1) визнати дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо відкриття 07 липня 2021 року виконавчого провадження №66020913 на підставі виконавчого документу (постанови від 08 травня 2019 року №59060079 про стягнення виконавчого збору) протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення дій щодо відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого документу постанови Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України №59060079 від 08.05.2019 про стягнення виконавчого збору, до завершення апеляційного провадження за апеляційною скаргою на рішення Господарського суду Тернопільської області від 31 жовтня 2013 року у справі №921/730/13-г/3; 2) визнати неправомірними дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо відкриття 07 липня 2021 року виконавчого провадження ВП№66020913; 3) визнати неправомірними дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо накладення 07 липня 2021 року у виконавчому провадженні ВП №66020913 арешту на кошти боржника. Позов обґрунтовано тим, що при винесенні спірних постанов про відкриття виконавчого провадження та накладення арешту на кошти боржника державний виконавець діяв не на підставі, не в межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Законом України "Про виконавче провадження", а тому його дії є неправомірними. Просить врахувати, що постанова від 08.05.2019 №59060079 про стягнення виконавчого збору видано за рішенням суду, яке не набрало законної сили, оскільки рішення суду оскаржене в апеляційному порядку. Щодо позовної вимоги про зобов`язання утриматися від вчинення дій щодо відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого документу постанови Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України №59060079 від 08.05.2019 про стягнення виконавчого збору до завершення апеляційного провадження за апеляційною скаргою на рішення Господарського суду Тернопільської області від 31 жовтня 2013 року у справі №921/730/13-г/3, зазначив, що дана позовна вимога спрямована на майбутній захист у випадку майбутнього порушення прав та інтересів позивача про стягнення виконавчого збору до набрання законної сили рішенням Господарського суду Тернопільської області від 31.10.2013 у справі №921/730/13-г/3. Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2022 року позовні вимоги було задоволено частково. Визнано протиправним дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо відкриття 07 липня 2021 року виконавчого провадження ВП№66020913. Визнано протиправними дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо накладення 07 липня 2021 року у виконавчому провадженні ВП №66020913 арешту на кошти боржника. У задоволенні позовної вимоги щодо зобов`язання утриматися від вчинення дій щодо відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого документу - постанови Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України №59060079 від 08.05.2019 про стягнення виконавчого збору, до завершення апеляційного провадження за апеляційною скаргою на рішення Господарського суду Тернопільської області від 31 жовтня 2013 року у справі №921/730/13-г/3 відмовлено. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на користь позивача \~2270 грн сплаченого судового збору. Із таким судовим рішенням не погодився Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, \~просить його скасувати в частині задоволення позову та прийняти нове про відмову в задоволенні всіх позовних вимог. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що державний виконавець діяв у відповідності до норм чинного законодавства. Також вказав, що спір щодо виконання постанови № 590600079 від 8 травня 2019 року про стягнення виконавчого збору вже вирішено рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 4 серпня 2021 року у справі № 500/4222/21. Отже, є підстави для відмови в позові в повному обсязі. ПАТ «Агро-Продукт» також подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права, просило скасувати рішення суду в частині відмови в позові та прийняти нове про задоволення позову в повному обсязі. Апелянт зауважив, що належним способом захисту від порушень прав та охоронюваних законом інтересів позивача є саме зобов`язання відповідача утриматись від вчинення дій щодо відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого документу постанови Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України №590600079 від 8 травня 2019 року про стягнення виконавчого збору до завершення апеляційного провадження за апеляційною скаргою на рішення Господарського суду Тернопільської області від 31 жовтня 2013 року у справі № 921/730/13-г/13. Такий спосіб захисту відповідає ст. 5 КАС України та принципу процесуальної економії. У судовому засіданні представник позивача Осів П.В. заперечив щодо задоволення апеляційної скарги відповідача та просив задовольнити апеляційну скаргу позивача з підстав, що в ній викладені. Пояснив, що позовні вимоги є обґрунтованими. Відповідачі у судове засідання не з`явились, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду справи. Апелянт був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду шляхом надіслання судової повістки на офіційну електронну адресу, зазначену в апеляційній скарзі, судова повістка одержана апелянтом 26.10.2022 о 11:40 год, що підтверджено звітом про доставку електронного листа. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши письмові докази, доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що на примусовому виконанні у відповідача-1 перебував наказ № 921/730/13-г/3, виданий 04.11.2016 Господарським судом Тернопільської області про стягнення, солідарно, із ЗАТ «Агропродукт» на користь ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» в особі філії АТ «Укрексімбанк» заборгованості за кредитними угодами № 18105К15/2102 від 13.07.2005 та № 6605К48 від 13.07.2005, договорами поруки № 18105Р1 від 13.07.2005 та № 6605Р8 від 13.07.2005 - 41003252,65 грн заборгованості за кредитом; 5426712,21 грн заборгованості за несплаченими відсотками; 574509,51 грн заборгованості за несплаченими комісіями; 1353420,28 грн пені за несвоєчасне виконання зобов`язань. 08.05.2019 відповідач відкрив виконавче провадження № 59060079 та цього ж дня прийняв постанову про стягнення виконавчого збору на суму 4835789,46 грн. 07.07.2021 відповідач прийняв постанову про повернення виконавчого документа стягувачу. У зв`язку поверненням виконавчого документа стягувачу, відповідач 07.07.2021 відкрив виконавче провадження №66020913 з примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору №59060079 від 08.05.2019. Того ж дня відповідач прийняв постанову про арешт коштів боржника. Не погоджуючись із такими діями державного виконавця, позивач звернувся з позовом до суду. Суд першої інстанції, вирішуючи позов, дійшов висновку про протиправність вказаних дій відповідача, посилаючись на скасування судом постанов державного виконавця про відкриття виконавчого провадження та арешт коштів. Апеляційний суд з такими висновками суду першої інстанції не погоджується, виходячи з наступного. Відповідно до п.5 ч.1 ст.3 Закону України «Про виконавче провадження» підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: 5) постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди. Відповідно до ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення. У заяві про примусове виконання рішення стягувач має право зазначити відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (рахунок боржника, місце роботи чи отримання ним інших доходів, конкретне майно боржника та його місцезнаходження тощо), рахунки в банківських установах для отримання ним коштів, стягнутих з боржника, а також зазначає суму, яка частково сплачена боржником за виконавчим документом, за наявності часткової сплати. Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону. Згідно п. 10 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо, зокрема, виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю. Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 04.08.2021 у справі №500/4222/21за наслідками вирішення позову ПАТ «Агро-Продукт» було визнано протиправною та скасовано постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кузьменка О.С. від 07.07.2021 про відкриття виконавчого провадження ВП №66020913, визнано протиправною та скасовано постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кузьменка О.С. від 07.07.2021 про арешт коштів боржника ВП№66020913. Вказане рішення залишене без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08.12.2021. Таким чином, судове рішення у справі №500/4222/21 набрало законної сили. Отже, права та охоронювані законом інтереси позивача захищені судом шляхом скасування постанов головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кузьменка О.С. від 07.07.2021 про відкриття виконавчого провадження ВП №66020913 та про арешт коштів боржника . Апеляційний суд зазначає, що самі оскаржувані дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо відкриття 07 липня 2021 року виконавчого провадження ВП№6602091 та щодо накладення арешту на кошти боржника мали процесуальний вияв у складанні відповідних постанов. Отже, юридично значимими у даних правовідносинах є саме вищевказані постанови державного виконавця як відповідні рішення суб`єкта владних повноважень, тобто індивідуальні акти. При цьому сам процес прийняття цих рішень у даному випадку не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів позивача. У контексті завдань адміністративного судочинства (ст. 2 КАС України) звернення до суду є способом захисту порушених прав, свобод або законних інтересів позивача. Тому особа повинна довести (а суд - встановити), що їй належать права, свободи або законні інтереси, за захистом яких вона звернулася до суду. Права, свободи та законні інтереси, які належать конкретній особі (особам) є предметом судового захисту. Заінтересованість повинна мати правовий характер, який виявляється в тому, що рішення суду повинно мати правові наслідки для позивача. Заінтересованість повинна мати об`єктивну основу. Юридична заінтересованість не випливає з факту звернення до суду, а повинна передувати йому. Отже, під час розгляду справи адміністративної юрисдикції, позивач повинен зазначити, які саме його права або законні інтереси порушено діями суб`єкта владних повноважень. У рішенні від 1 грудня 2004 року №18-рп/2004 Конституційний суд України розтлумачив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально-правовим засадам. Суд констатує, що завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах, причому, захист прав, свобод та інтересів особи є похідним, тобто, передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення. Позивач не вказав, як саме порушено його права безпосередньо діями відповідача (а не рішеннями щодо відкриття виконавчого провадження та арешту майна). Верховний Суд у постанові від 20.02.2019 у справі №522/3665/17 зазначив, що у разі встановлення обставин, що свідчать про очевидну відсутність законного інтересу (матеріально-правової заінтересованості), адміністративний суд не має юрисдикції для розгляду справи. Об`єктом судового захисту в адміністративному судочинстві є не будь-який законний інтерес, а порушений суб`єктом владних повноважень. При цьому, адміністративний суд під час розгляду справи повинен встановити факт або обставини, що свідчать про порушення інтересу. Позивач має довести, що він має законний інтерес і є потерпілим від порушення цього інтересу з боку суб`єкта владних повноважень. Апеляційний суд зазначає, що оспорювані в межах цієї справи дії державного виконавця щодо відкриття виконавчого провадження та арешту майна, які мали вияв у складанні відповідних постанов, що визнані протиправними та скасовані судом, не мають безпосереднього впливу на позивача, \~отже такі дії не порушують його прав та охоронюваних законом \~інтересів. Враховуючи викладене, підстав для визнання їх протиправними немає. Отже, апеляційний суд дійшов висновку про безпідставність задоволення позову судом першої інстанції. Щодо позовної вимоги про зобов`язання утриматися від вчинення дій щодо відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого документу - постанови Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України №59060079 від 08.05.2019 про стягнення виконавчого збору, до завершення апеляційного провадження за апеляційною скаргою на рішення Господарського суду Тернопільської області від 31 жовтня 2013 року у справі №921/730/13-г/3, апеляційний суд зазначає наступне. Доводи позивача у цій частині спрямовані на майбутній захист у випадку майбутнього порушення прав та інтересів позивача про стягнення виконавчого збору до набрання рішенням Господарського суду Тернопільської області від 31.10.2013 у справі №921/730/13-г/3 законної сили. Як вже було зазначено раніше, кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання у сфері цивільних, господарських, публічно-правових відносин та за наявності неврегульованих питань. Порушення права означає необґрунтовану заборону на його реалізацію або встановлення перешкод у його реалізації, або значне обмеження можливостей його реалізації тощо. Суд захищає лише порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин, та не може ґрунтувати свої висновки на припущеннях щодо можливих порушень прав та інтересів позивача у майбутньому. Оскільки судом скасовані постанови про відкриття виконавчого провадження та накладення арешту на кошти, апеляційний суд вважає, що порушені \~права позивача вже були судом захищені у встановлений законом спосіб. Вчинення дій щодо відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого документу є виключним повноваженням органів державної виконавчої служби, відтак, з огляду на положення КАС України щодо компетенції адміністративного суду останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які Конституцією та Законами України віднесені по компетенції цього органу державної влади. Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовна вимога про зобов`язання утриматися від вчинення дій щодо відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого документу - постанови Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України №59060079 від 08.05.2019 про стягнення виконавчого збору, до завершення апеляційного провадження за апеляційною скаргою на рішення Господарського суду Тернопільської області від 31 жовтня 2013 року у справі №921/730/13-г/3 до задоволення не підлягає. Отже, апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства «Агро-Продукт" до задоволення не підлягає. За таких обставин, колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла до висновку про те, що оскаржуване судове рішення в частині задоволення позовних вимог прийнято з порушенням норм матеріального права, викладені у ньому висновки не відповідають фактичним обставинам справи, а тому його необхідно скасувати та прийняти нове про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Результат розгляду: denied