Рішення адміністративного суду від 2022-04-28 00:00:00+03

Короткий зміст позовних вимог та їхнє обґрунтування У січні 2020 року [PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (далі - відповідач, ГУ ДМС України в Одеській області), в якому просила: визнати протиправним та скасувати наказ ГУ ДМС України в Одеській області від 11.01.2020 № 6 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати ГУ ДМС України в Одеській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності з процедурою, передбаченою статтею 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». На обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що вона 23.12.2019 звернулась до управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про звернення за захистом в Україні, однак відповідач на підставі наказу від 11.01.2020 № 6 відмовив їй в оформленні документів для вирішення питання про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Вважає спірне рішення необґрунтованим та безпідставним, оскільки воно приймалося без врахування та дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення і стосуються справи. Так, позивачка зазначає, що вона є громадянкою Демократичної республіки Конго, де ситуація характеризується як ситуація загальнопоширеного насильства та систематичного порушення прав. На думку позивачки, зазначені обставини беззаперечно свідчать про наявність підстав для надання їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, а отже рішення органу міграційної про відмову у наданні їй цього статусу суперечить вимогам Закону та підлягає скасуванню. Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи [PERSON] , [INFO] , є громадянкою Демократичної республіки Конго. За національністю - житель Демократичної республіки Конго, за етнічною належністю - луба, за віросповіданням - християнка-п`ятидесятниця. Рідна мова - луба, вільно володіє мовами - лінгала, суалі та французькою, розуміє - російську. За сімейним станом - незаміжня. Має сина [PERSON] , [INFO] . Позивачка має середню освіту, яку здобула в країні громадянської належності та незакінчену вищу освіту, яку здобувала в Донецькому національному університеті на філологічному факультеті. [INFO] [PERSON] , на підставі національного паспорту та студентської візи, авіарейсом м. Кіншаса (Конго) - м. Аддіс- Адеба (Ефіопія ) вилетіла з Конго до Ефіопії, де побула 6 годин. З Ефіопії літаком прибула до м. Стамбул (Туреччина) де побула 2 годин та 04.11.2011 прибула до України (м. Донецьк). 02.06.2016 позивачка вперше звернулась до ГУ ДМС в Одеській області із заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. На обґрунтування зазначеної заяви зазначила, що не може повернутися на Батьківщину, через конфлікт з її батьками, який виник через її небажання укласти шлюб із заможнім та старшим за неї чоловіком, до якого її примушують батьки. 13.01.2017 відповідачем складено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту, в якому зазначено, що за результатом розгляду заяви позивача та інформації по країні походження, відповідач дійшов висновку, що заява є очевидно необґрунтованою за відсутністю умов визначених пунктами 1, 13 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». На підставі вищезазначеного висновку, рішенням Державної міграційної служби України від 31.01.2017 № 31-17 позивачці було відмовлено у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Не погоджуючись із зазначеним рішенням, позивачка звернулась до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом. Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 20.07.2017 у справі № 815/2006/17, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 12.10.2017 та постановою Верховного Суду від 13.11.2019, у задоволенні адміністративного позову [PERSON] до Державної міграційної служби України було відмовлено у повному обсязі. Разом з тим, 23.12.2019 [PERSON] вдруге звернулась до відповідача із заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 11.01.2020, розглянувши вдруге заяву [PERSON] , на підставі проведених анкетувань та співбесід, управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області було повторно складено висновок про відмову позиваці в оформленні документів для вирішення питання щодо надання їй статусу біженця або додаткового захисту в Україні. Зазначений висновок обґрунтований тим, що позивачка вже вдруге звертається до відповідача із заявою про набуття статусу біженця або додаткового захисту в Україні. При цьому у повідомленій позивачем інформації міститься низка суттєвих розбіжностей, які [PERSON] використовувала задля посилення власної історії для набуття міжнародного захист, що свідчить про зловживання позивачем процедурою набуття міжнародного захисту. Крім того, органом міграційної служби не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявниці нелюдського поводження або катування; у разі повернення на Батьківщину. Також у висновку зазначено, що виїзд позивачки за межі країни громадянського походження пов`язаний з бажанням легалізації на території України. На підставі вищезазначеного висновку, наказом ГУ ДМС України в Одеській області від 11.01.2020 № 6 позивачці було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Не погоджуючись із даним наказом відповідача та вважаючи його протиправним, [PERSON] звернулась до суду з адміністративним позовом. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій Одеський окружний адміністративний суд рішенням від 03.02.2021, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13.07.2021, у задоволенні адміністративного позову відмовив. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції зазначив, що позивачка залишила країну громадянської належності та потрапила на територію України легально, з метою здобуття вищої освіти та без будь-яких перешкод з боку державних органів країни громадянської належності. Разом з тим, судом було встановлено, що матеріали особової справи позивача містять багато протиріч, суттєвих розбіжностей, які піддаються сумніву та свідчать про зловживання позивачем процедурою набуття міжнародного захисту. Суд звернув увагу на те, що при зверненні до органів Державної міграційної служби України позивачкою не було надано інформації, яка могла би бути підставою для висновку про обґрунтованість її побоювань стати жертвою переслідувань, а також щодо загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо себе смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання, або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини. Також судом встановлено, що до [PERSON] в країні її походження не застосовувалися адміністративні заходи, до кримінальної відповідальності вона не притягувалась. Позивачка не була членом жодних політичних, релігійних, військових, громадських організацій, в інцидентах із застосуванням насильства, що пов`язано з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами, участі не брала. Крім того з матеріалів особової справи судом встановлено, що позивачка особисто неодноразово зазначала, що до неї жодних погроз чи переслідувань на території Конго не було. Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачка не надала жодних переконливих пояснень або підтверджень щодо побоювань повертатись в країну громадянського походження. Водночас суд зазначив, що сімейні конфлікти не є підставами для звернення за міжнародним захистом і не містять у собі відповідні ознаки статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту. Крім того, з наявного в матеріалах справи висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд встановив, що відповідачем враховувалась небезпека в країні походження позивачки, водночас, на думку останнього, зазначена інформація в сукупності з іншими обставинами справи та її поведінкою, яка підлягає дослідженню та оцінюванню, не дала відповідачу підстав вважати, що позивачка прибула в Україну саме із метою уникнення стати жертвою переслідувань у країні своєї громадянської належності. Також суд встановив, що з матеріалів особових справ [PERSON] не спостерігаються факти її переслідування в країні громадянської належності за конвенційними ознаками визначення статусу біженця, а саме: за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Разом з тим, суд зазначає, що лише інформація по країні походження не може бути єдиною та достатньою підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом. Таким чином, суд дійшов висновку, що побоювання, які виникли у [PERSON] мають суто суб`єктивний характер, вони не підтверджені жодними документальними даними, заявниця не має речових, письмових або будь-яких інших об`єктивних доказів наявності погроз у її бік, як і не має інших документальних підтверджень власних слів. Також судом ураховано, що позивачка прибула на територію України 04.11.2011, проте за захистом до міграційної служби вперше звернулась лише 02.06.2016, тобто майже через п`ять років після знаходження на території України. При цьому легальне перебування позивача на території України закінчилось ще у 2014 році. Крім того, суд зазначив, що за умов наявності вирішеного судового спору в адміністративній справі № 815/2006/17, в якій були вирішені позовні вимоги [PERSON] щодо оскарження попереднього рішення ГУ ДМС в Одеській області від 31.01.2017 № 31-17 про відмову позивачці в оформленні документів щодо визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, [PERSON] при зверненні до суду в адміністративній справі № 420/454/20 не було зазначено про виникнення у період з 02.06.2016 по 23.12.2019 (дати першого та повторного звернення позивачки до міграційного органу із заявами) якихось нових або особистих обставин, або обставин політичного або суспільного життя в країні походження - Конго, що свідчили б про наявність підстав у цієї особи повторно звертатись до міграційного органу для отримання бажаного нею статусу після вирішення справи в адміністративному суді. Суд апеляційної інстанції з наведеними висновками суду першої інстанції погодився. Зокрема зауважив, що у заяві від 23.12.2019 позивачкою не наведено обставин, які б свідчили про зміну/появу умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», необхідних для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також не наведено нових доказів, які б свідчили про утиски в країні походження, а тому суд погодився з висновком суду першої інстанції про відсутність законодавчо передбачених підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] . Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги Не погоджуючись з такими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, позивачка звернулася до суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм процесуального та матеріального права, просить їх скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Підставою звернення з касаційною скаргою позивачка зазначила пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України). Обґрунтовуючи посилання на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, позивачка зазначає, що при винесенні оскаржуваних судових рішень не було ураховано висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 21.05.2020 у справі № 815/3428/17. Крім того, скаржниця зазначає, що судами попередніх інстанцій неправильно застосовано норму частини першої статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» щодо прийнятності заяв та їхнього розгляду по суті. Також позивачка стверджує, що суди попередніх інстанцій допустили неправильне тлумачення частини четвертої статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» щодо оцінки інформації по країні її походження. Посилається на те, що суди також не взяли до уваги Позиції Управління Верховного Комісару ООН (далі - УВКБ ООН) у справах біженців з оцінки потреби в міжнародному захисті осіб, що шукають притулок з ДР Конго (остання - 2019 року), незважаючи на те, що зазначені позиції УВКБ ООН є достовірним та загальновизнаним джерелом інформації щодо ситуації в Демократичній республіки Конго. Наголошує на тому, що ситуація в Демократичній республіки Конго характеризується як ситуація загальнопоширеного насильства. Позиція інших учасників справи Відповідач у відзиві на касаційну скаргу просить залишити її без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін. Рух касаційної скарги 08.09.2021 до Верховного Суду надійшла касаційна скарга [PERSON] на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03.02.2021 та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13.07.2021. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.09.2021 визначено склад колегії суддів, а саме: головуючого суддю (суддю-доповідача) Мельник-Томенко Ж. М., суддів Жука А. В., Мартинюк Н. М. для розгляду судової справи № 420/454/20. Ухвалою Верховного Суду від 23.09.2021 відкрито касаційне провадження за скаргою [PERSON] на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03.02.2021 та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13.07.2021. Ухвалою Верховного Суду від 27.04.2022 закінчено підготовку даної справи до касаційного розгляду та призначено її касаційний розгляд в порядку письмового провадження. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ Релевантні джерела права й акти їх застосування Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з частиною першою статті 14 Загальної декларації прав людини від 10.12.1948, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах і користуватися цим притулком. Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України від 08.07.2011 № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. У статті 1А (2) Конвенції про статус біженців від 28.07.1951 також дано поняття «біженець», який означає особу, що внаслідок подій, які відбулися до 1 січня 1951 року, і через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою расової належності, релігії, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних поглядів знаходиться за межами країни своєї національної належності і не в змозі користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися таким захистом внаслідок таких побоювань; або, не маючи визначеного громадянства і знаходячись за межами країни свого колишнього місця проживання в результаті подібних подій, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок таких побоювань. Пунктом 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань. Згідно з частиною п`ятою статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України. Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. Частиною сьомою статті 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин. Згідно з частиною четвертою статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту. Відповідно до частини шостої статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися. Згідно з частинами сьомою, восьмою статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», у разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення. У разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи. Пункт 42 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця (згідно з Конвенцією 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців) УВКБ ООН у справах біженців, видання 1992 року (далі - Керівництва) передбачає, що знання умов країни походження прохача - якщо не основна мета, то вельми важливий елемент в оцінці достовірності відомостей, наданих прохачем. Загалом, побоювання прохача повинні вважатися цілком обґрунтованими, якщо він може довести в межах розумного, що його тривале перебування в країні походження стало нестерпним для нього з причин, вказаних у визначенні, чи з тих же причин було б нестерпним, якби він повернувся назад. Відповідно до пунктів 45 та 66 Керівництва для того, щоб уважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані, в першу чергу, самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника. Відповідно до частини першої статті 5 Директиви 2011/95/EU від 13.12.2011 «Про стандарти для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту, єдиного статусу для біженців, або для осіб, які підпадають під додатковий захист, а також змісту цього захисту» обґрунтовані побоювання зазнати переслідування або ризику постраждати від серйозної шкоди можуть ґрунтуватися на подіях, які сталися після виїзду заявника з країни походження. Оцінка висновків судів, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права (частина перша статті 341 КАС України). Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 КАС України). Підставою відкриття касаційного провадження у справі було посилання скаржника на те, що судами попередніх інстанцій до спірних правовідносин не застосовано правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 21.05.2020 у справі № 815/3428/17, де позивач також є громадянином Демократичної Республіки Конго. Так, у справі, на яку посилається скаржниця, Верховний Суд, зокрема, вказав, що Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року визначено, що поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань. Положеннями пункту 6, пункту 7 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» зазначається, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися. Згідно зі статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту» (29.04.2004) у разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви і встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри. Також Верховний Суд у справі № 815/3428/17 зазначив, що у висновку щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту обов`язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Цей висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел. Отже, Верховний Суд у справі № 815/3428/17 дійшов висновку, що ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником. У справі, що розглядається, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивачка не надала жодних переконливих пояснень або підтверджень щодо побоювань повертатись в країну громадянського походження. Також суд встановив, що з матеріалів особових справ [PERSON] не спостерігаються факти її переслідування в країні громадянської належності за конвенційними ознаками визначення статусу біженця, а саме: за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Разом з тим, суд зазначив, що лише інформація по країні походження не може бути єдиною та достатньою підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом. Отже, суд дійшов висновку, що побоювання, які виникли у [PERSON] мають суто суб`єктивний характер, вони не підтверджені жодними документальними даними, заявниця не має речових, письмових або будь-яких інших об`єктивних доказів наявності погроз у її бік, як і не має інших документальних підтверджень власних слів. Колегія суддів Верховного Суду вважає наведені висновки судів першої та апеляційної інстанцій передчасними, з огляду на таке. Аналіз наведених правових норм у цій справі дає підстави для висновку, що у відповідача наявний обов`язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії осіб, які потребують додаткового захисту або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання. Водночас, слід зазначити, що заявник, в свою чергу, не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру. Тобто, залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, яка звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту. Отже, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження. Ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою. Крім того, при розгляді зазначених справ слід враховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником. Побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо). Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, і незалежно від нього з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ України тощо. Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця чи особою, яка потребує додаткового захисту є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні. Подібна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 27.05.2021 у справі № 380/5727/20, від 23.11.2021 у справі № 520/11155/2020, від 15.12.2021 у справі № 804/14800/15, від 23.12.2021 у справі № 420/5312/20. Відповідно до частини третьої статті 78 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказуванню. Чинні міжнародні договори, до яких приєдналася Україна, є частиною національного законодавства України згідно з Конституцією України. Право на життя і заборона катувань також закріплені в ратифікованих Україною міжнародних договорах, таких як Конвенція проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання, 1984 року, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Згідно положень статті 3 Конвенції проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання, 1984 року жодна держава-сторона не повинна висилати, повертати чи видавати будь-яку особу іншій державі, якщо є серйозні підстави вважати, що їй там може загрожувати застосування катувань. Відповідно до статей 2, 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року право кожного на життя охороняється законом. Нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню. Як встановлено судами попередніх інстанцій і підтверджено матеріалами справи, причинами звернення позивачки із заявою про надання статусу біженця або особи яка потребує додаткового захисту стали неможливість її повернення до країни громадської належності через, зокрема, небезпеку в країні походження. Одночасно факт того, що позивачка прибула в Україну не через загрозу її життю, безпеці чи свободі в країні походження, а з інших причин (з метою навчання), не може впливати на результат розгляду її заяви, оскільки ситуація в країні могла суттєво змінитися після її виїзду і стала небезпечною для життя та безпеки, що також повинно враховуватись при прийнятті рішення та наданні оцінки поясненням позивачки, чому вона просить залишитися в Україні. Отже, на переконання Верховного Суду судами першої та апеляційної інстанцій під час розгляду справи не враховано приписи статті 9 КАСУкраїни, відповідно до якої розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. З матеріалів справи встановлено, що на підтвердження обґрунтованості побоювань позивачки стати жертвою переслідувань останньою надано до суду першої інстанції інформацію по країні походження переклад: Сполучене Королівство: Home Office, Національна політка та інформаційна записка по Демократичній Республіці Конго (ДРК): Гендерне насильство, Вересень 2018, доступ за посиланням: https://www.refworld.org/country,,,,COD,,5ba8d7a44,0.html; Центр новостей ООН, Межэтническая вражда на западе ДРК обернулась немыслимыми зверствами, 12 марта 2019, доступ по следующему адресу: https://www.refworld.org.ru/country,,,,COD,,5c8f615da,0.html; Центр новостей ООН, ООН: на юго-востоке Демократической Республики Конго совершаются чудовищные зверства, 20 февраля 2018, доступ по следующему адресу: https://www.refworld.org.ru/country,,,,COD,,5a8ebcd74,0.html; Центр новостей ООН, Полмиллиона детей в Демократической Республике Конго страдают от истощения, 17 января 2018, доступ по следующему адресу: https://www.refworld.org.ru/country,COI,,,COD,,5a6195294,0.html; Центр новостей ООН: «Последнее, что запомнилось - это усыпанная трупами земля» - 22 тыс. человек бежали из ДРК в течение 3 дней, 13 февраля 2018, доступ по следующему адресу: https://www.refworld.org.ru/country,,,,COD,,5a8681374,0.html; Центр новостей ООН: Миротворцы ООН пришли на помощь жителям конголезского города Увира, 28 сентября 2017, доступ по следующему адресу: https://www.refworld.org.ru/country,,,,COD,,59ce53d54,0.html; Центр новостей ООН, в ЮНИСЕФ требуют прекратить «ужасающее» насилие в отношении мирного населения ДРК, 7 августа 2017, доступ по следующему адресу: https://www.refworld.org.ru/country,COI,,,COD,,598dc9ef4,0.html; Центр новостей ООН, Вооруженные столкновения в конголезской провинции Касаи обернулись массовыми потоками беженцев в Анголу, 12 мая 2017, доступ по следующему адресу: https://www.refworld.org.ru/country,COI,,,COD,,59195си64,0.html; Центр новостей ООН, Эксперты ООН обнаружили в ДРК семнадцать массовых захоронений, 19 апреля 2017, доступ по следующему адресу: https://www.refworld.org.ru/country,COI,,,COD,,58fdf0374,0.html; УВКБ ООН, позиція щодо Повернення в Північний Ківу, Південний Ківу, Ітурі та прилеглі райони Демократичної Республіки Конго враженні продовжуючим конфліктом та насиллям, Вересень 2019 року, доступ за посиланням: https://www.refworld.org/country,,,,COD,,5d6d794f4,0.html. Судами попередніх інстанцій при перегляді адміністративної справи оцінку наданим позивачем доказам не надано. За наведених обставин, Верховний Суд доходить до висновку, що висновки судів попередніх інстанцій ґрунтуються на неповно встановлених обставинах справи. Викладене в сукупності дає підстави для висновку про недотримання судами попередніх інстанцій принципу офіційного з`ясування всіх обставин справи під час дослідження зібраних у справі доказів, що унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Виходячи із змісту принципу офіційного з`ясування всіх обставин у справі в адміністративному судочинстві саме на суд покладається обов`язок визначити характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги, матеріальний закон, який їх регулює, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі позовних вимог та заперечень; з`ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів, і вжити заходів для виявлення та витребування необхідних доказів. Оскільки вказані обставини та фактичні дані залишилися поза межами дослідження судів попередніх інстанцій, тому з урахуванням повноважень касаційного суду (які не дають касаційній інстанції права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні) відсутня можливість перевірити правильність їхніх висновків в цілому по суті спору. В той же час критерій обґрунтованості за статтею 242 КАС України означає, що судове рішення має містити пояснення (мотиви), чому суд вважає ту чи іншу обставину доведеною або не доведеною, чому суд врахував одні докази, але не взяв до уваги інших доказів, чому обрав ту чи іншу норму права (закону), а також чому застосував чи не застосував встановлений нею той чи інший правовий наслідок. Кожен доречний і важливий аргумент особи, яка бере участь у справі, повинен бути проаналізований і одержати відповідь суду. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги Відповідно до пункту 1 частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Згідно з частиною четвертою статті 353 КАС України справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції. З огляду на викладене, а також ураховуючи той факт, що судами попередніх інстанцій на підставі належних та допустимих доказів не було з`ясовано належним чином обставини справи, в той час як їх не встановлення впливає на правильність вирішення спору, ухвалене у справі судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Таким чином, з огляду на приписи частини другої статті 353 КАС України, касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій скасуванню із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Суду першої інстанції під час нового розгляду необхідно ретельно дослідити спірні правовідносини з урахуванням викладених у цій постанові висновків і надати оцінку заявленим позовним вимогам крізь призму частини другої статті 2 КАС України та з урахуванням установленого статтею 6 цього Кодексу принципу верховенства права, а також прийняти рішення та постановити рішення відповідно до вимог статті 242 КАС України. Висновки щодо розподілу судових витрат З огляду на результат касаційного розгляду, судові витрати розподілу не підлягають.

Результат розгляду: partial