Рішення адміністративного суду від 2023-08-29 00:00:00+03

21.12.2021 [PERSON] звернувся в суд з позовом до Департаменту патрульної поліції, просив визнати протиправною та скасувати постанову серії ДП 18 №856805 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, від 14 грудня 2021 року за частиною 1 статті 127 КУпАП у зв`язку з відсутністю в діях складу адміністративного правопорушення. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 20 липня 2023 року в задоволенні позову відмовлено. Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що доводи позивача про допущення грубих порушень вимог ПДР саме працівниками поліції під час розгляду іншої адміністративної справи, є його особистим судженням, і кожен громадянин вправі висловитися та заперечити ту чи іншу дію посадової особи, яка може бути перевірена керівником працівника в порядку визначеним законом. Суд першої інстанції вказав, що вбачає доведеним відповідачем порушення ПДР пішоходом [PERSON] , оскільки позивач підійшовши до місця події стояв на проїзній частині, при цьому перешкоджав виконувати посадові обов`язки поліцейського під час розгляду іншої адміністративної справи, що підтверджується відеодоказом, наданим відповідачем. Суд першої інстанції вказав, що при розгляді працівниками поліції іншої адміністративної справи, не було необхідності у залученні свідків та бажання тієї особи відносно якої інспектором проводився розгляд справи. Суд першої інстанції не прийняв до уваги доводи позивача, що поліцейський, перебуваючи на проїзній частині дороги також створював небезпеку собі та іншим учасникам руху, оскільки як вбачається з відеозапису поліцейський перебував при виконанні відповідно до покладених на нього завдань, а позивач як пішохід діяв всупереч пункту 4.14 ПДР, яким встановлено заборону пішоходам виходити на проїзну частину, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху. Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, [PERSON] подав апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 20 липня 2023 року та ухвалити нове, яким позов задовольнити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що був свідком події, а не пішоходом. Скаржник вказує, що саме при виконанні роботи працівниками поліції та в присутності особи, яка керувала транспортним засобом, будучи свідком події, перебував на крайній праві частині дороги, не здійснюючи при цьому участі в дорожньому русі, а виконував свій обов`язок як свідок. Скаржник зазначає, що перебування на крайній правій частині дороги не створювало небезпеки для інших учасників руху, адже вони не рухались по даній частині дороги, яка є частиною для зупинки і стоянки, а також позаду стояв службовий транспортний засіб поліції з ввімкненими проблисковими маячками та фактично перекривав всю смугу руху, на якій позивач перебував поруч з працівниками поліції. Скаржник вказує, що рух будь-якого транспортного засобу по смузі руху, де перебував позивач, працівники поліції, а також водій іншого транспортного засобу був неможливий. Скаржник наголошує, що перебування поруч з поліцейським не призвело до зміни будь-якої дорожньої обстановки. Враховуючи положення статті 286 та статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів. Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України не відповідає. З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що відповідно до постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ДП 18 №856805 [PERSON] , будучи пішоходом здійснив вихід на проїжджу частину не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху, чим порушив пункт 4.14 «а» ПДР України. Постановлено застосувати до [PERSON] адміністративне стягнення штраф у розмірі 255 грн. Вважаючи вказану постанову протиправною, такою, що підлягає скасуванню, [PERSON] звернувся з позовом до суду. Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн. Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень. Стаття 14 Закону України «Про дорожній рух» від 30.06.1993 № 3353-XII, в редакції чинній на час винесення оскаржуваної постанови, зобов`язує учасників дорожнього руху знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху. Учасниками дорожнього руху є особи, які використовують автомобільні дороги, вулиці, залізничні переїзди або інші місця, призначені для пересування людей та перевезення вантажів за допомогою транспортних засобів. До учасників дорожнього руху належать водії та пасажири транспортних засобів, пішоходи, особи, які рухаються в кріслах колісних, велосипедисти, погоничі тварин. Відповідно до положень статті 17 вказаного Закону пішохід, тобто особа, яка бере участь у дорожньому русі поза транспортними засобами і не виконує на дорозі будь-яку роботу (до пішоходів належать також особи, які рухаються в кріслах колісних із швидкістю пішохода, ведуть велосипед, мопед чи мотоцикл, везуть санки, візок, дитячу коляску або крісло колісне) зобов`язаний: рухатися по тротуарах, пішохідних або велосипедних доріжках, узбіччях, а в разі їх відсутності - по краю проїзної частини автомобільної дороги чи вулиці; перетинати проїзну частину автомобільної дороги, вулиці по пішохідних переходах, а в разі їх відсутності - на перехрестях по лінії тротуарів і узбіч; керуватися сигналами регулювальника та світлофора в місцях, де дорожній рух регулюється; не затримуватися і не зупинятися без необхідності на проїзній частині автомобільної дороги, вулиці і залізничному переїзді; не переходити проїзну частину автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів безпосередньо перед транспортними засобами, що наближаються, поза пішохідними переходами при наявності роздільної смуги, а також у місцях, де встановлені пішохідні чи дорожні огородження; стримуватися від переходу проїзної частини при наближенні транспортного засобу з включеними проблисковим маячком та спеціальним звуковим сигналом; не виходити на проїзну частину із-за нерухомого транспортного засобу або іншої перешкоди, що обмежує видимість, не переконавшись у відсутності транспортних засобів, що наближаються. Згідно з пунктом 1.3 Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, в редакції чинній на час винесення оскаржуваної постанови, учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими. Пунктом 1.10 Правил дорожнього руху встановлено, що пішохід - особа, яка бере участь у дорожньому русі поза транспортними засобами і не виконує на дорозі будь-яку роботу. До пішоходів прирівнюються також особи, які рухаються в кріслах колісних без двигуна, ведуть велосипед, мопед, мотоцикл, везуть санки, візок, дитячу коляску чи крісло колісне. Відповідно до підпункту «а» пункту 4.14 Правил дорожнього руху пішоходам забороняється виходити на проїзну частину, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху. Згідно з частиною 1 статті 127 КУпАП непокора пішоходів сигналам регулювання дорожнього руху, перехід ними проїзної частини у невстановлених місцях або безпосередньо перед транспортними засобами, що наближаються, невиконання інших правил дорожнього руху - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі п`ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Виходячи із змісту пункту 1 статті 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів. Відповідно до статті 7 КУпАП України ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. З метою забезпечення дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, індивідуалізації її відповідальності та реалізації вимог статті 245 КУпАП, відповідно до статті 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Частиною 1 статті 268 КУпАП законодавцем визначено права особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. У наведених положеннях визначено систему правових механізмів щодо забезпечення дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, на стадії розгляду уповноваженим органом (посадовою особою) справи про адміністративне правопорушення, зокрема, з метою запобігти безпідставному (необґрунтованому) притягненню такої особи до відповідальності. Статтею 251 КУпАП визначено перелік фактичних даних в справі про адміністративне правопорушення, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами. Судом апеляційної інстанції переглянуто та досліджено відеозаписи, долучені представником відповідача до матеріалів справи, з яких не вбачається безпосереднього вчинення адміністративного правопорушення позивачем, зокрема, факту того, що позивач допустив непокору сигналам регулювання дорожнього руху, перейшов проїзну частину у невстановлених місцях або безпосередньо перед транспортними засобами, що наближаються, невиконав інших правил дорожнього руху. Також не встановлено, що позивач створював своїми діями перешкоди для інших учасників дорожнього руху. Оскільки законодавство України про адміністративні правопорушення має каральну направленість, а тому, з урахуванням принципів і загальних засад Кодексу України про адміністративні правопорушення, практики Європейського Суду з прав людини, передбачається принцип презумпції невинності особи, поки її винуватість не буде доведена у встановленому законом порядку. З аналізу відеозаписів вбачається, що такі містять лише фіксацію фактів спілкування працівників патрульної поліції з позивачем біля патрульного автомобілю та подальшого складання оскаржуваної постанови. Також відеозаписами підтверджено обставини зазначені позивачем, що до складання оскаржуваної постанови відповідач проводив розгляд іншої адміністративної справи, тоді як позивач, побачивши ситуацію на дорозі за участі зупиненого автомобіля та автомобіля патрульної поліції, підійшов як свідок. Суд апеляційної інстанції зауважує, що відеозапис з нагрудної камери поліцейського не може бути доказом порушення ПДР, якщо не відображає відомостей про вчинення правопорушення, а лише містить процесуальну послідовність винесення постанови. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного адміністративного суду Верховного Суду від 18.07.2019 у справі № 216/5226/16-а. Щодо показань, наданих в судовому засіданні суду першої інстанції свідком [PERSON] , то такі, на переконання суду апеляційної інстанції, не можуть бути самодостатнім доказом вчинення позивачем правопорушення, яке ставиться йому у вину, оскільки [PERSON] є працівником поліції, що ставить під сумнів об`єктивність та безсторонність його показань. Будь-яких інших доказів вчинення позивачем адміністративного правопорушення, зазначеного в оскаржуваній постанові про притягнення позивача до адміністративної відповідальності матеріали справи не містять. На переконання суду апеляційної інстанції, відповідачем не надано жодних належних та достатніх доказів на підтвердження порушення позивачем частини 1 статті 127 КУпАП. Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Згідно з частиною 1 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Таким чином, в адміністративному процесі, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень тягар доказування правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності покладається на відповідача - суб`єкта владних повноважень, який повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, що можуть бути використані як докази у справі. На обов`язок та важливість доведення саме відповідачем як суб`єктом владних повноважень правомірності винесення рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності, правомірності та законності прийнятої постанови вказує Верховний Суд у постановах від 24 квітня 2019 року (справа №537/4012/16-а), від 17.07.2019 (справа №295/3099/17). Європейський суд з прав людини, судова практика якого в силу приписів статті 6 КАС України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» застосовується судами як джерело права, в рішеннях у справах «Малофєєва проти Росії» та «Карелін проти Росії» зазначив, що у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу, оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом. У справі «Федорченко та Лозенко проти України» Європейського Суду з прав людини зазначив, що при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом». Враховуючи конституційний принцип правової держави, усі сумніви щодо доведеності вини особи слід тлумачити на її користь. Підсумовуючи вказане, надаючи правову оцінку аргументам сторін, враховуючи принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що в діях позивача відсутня об`єктивна сторона адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 127 КУпАП, тоді як відповідачем не доведено наявність в діях позивача складу вказаного адміністративного правопорушення та, як наслідок, не доведено правомірності прийнятої постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ДП 18 №856805 від 14.12.2021. У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. З огляду на викладене, враховуючи положення статей 317 та 286 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що суд першої інстанції при винесені оскаржуваного рішення неповно з`ясував обставин, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права, що має наслідком скасування рішення суду першої інстанції та задоволення позовних вимог. Також, суд апеляційної інстанції не може залишити поза увагою недотримання судом першої інстанції, встановлених нормами КАС України розумних строків розгляду справи та строків розгляду окремих категорій термінових адміністративних справ до яких належать справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності. Як це зазначено у практиці ЄСПЛ, судовий розгляд справи повинен відповідати вимозі «розумного строку» в розумінні частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Обґрунтованість тривалості провадження має оцінюватися з урахуванням конкретних обставин справи та з урахуванням критеріїв, викладених у прецедентній практиці Суду, зокрема, складності справи та поведінку заявника та відповідних органів. (п.41 рішення ЄСПЛ у справі «Зяя проти Польщі» (заява №45751/10)). Відповідно до частини 1 статті 286 КАС України адміністративна справа з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності вирішується місцевими загальними судами як адміністративними судами протягом десяти днів з дня відкриття провадження у справі. Суд апеляційної інстанції за наслідком апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції не знайшов обґрунтування затримки у розгляді даної справи, яка з 22.12.2021 перебувала на розгляді в суді першої інстанції.

Результат розгляду: granted