Рішення адміністративного суду від 2022-01-18 00:00:00+02

Позивач, звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання незаконним та скасування рішення про примусове повернення в країну походження, мотивуючи його тим, що він не може бути повернутий в Бангладеш, оскільки там існує небезпека для його життя та здоров`я. По-перше, в країні мають місце численні порушення прав людини, загальнопоширеним є явище насильства, що підтверджується інформацією з різних джерел. По-друге, існує особиста загроза життю позивача, через офіційне членство в опозиційній партії «BNP» на території Бангладеш з боку представників провладної партії «Авамі Лік». Позивач був членом опозиційної партії Bangladesh Nationalist Party. Отже, оскаржуване рішення прийнято без урахування інформації щодо країни походження позивача. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2021 року в задоволенні позову громадянина Народної Республіки Бангладеш [PERSON] відмовлено. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, [PERSON] подав апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги. В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції не досліджував питання щодо наявності загрози життю та безпеці позивача у разі повернення до Бангладеш. Рішення по справі було прийнято без дослідження інформації по країні походження. На підставі ст. 311 КАС України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з наступних підстав: Судом першої інстанції встановлено, що [PERSON] , [INFO] , є громадянином Бангладеш. 14.06.2018 року [PERSON] залишив країну громадянської належності авіарейсом Дакка (Бангладеш) - Дубай (ОАЕ) - Москва (РФ) легально, на підставі паспортного документу серії [NUMBER] та візи. На території Дубай (ОАЕ) перебував транзитом протягом 2 годин. На території РФ перебував з 15.06.2018 по 03.08.2018. Державний кордон України перетнув 05.08.2018 легковим автомобілем нелегально, поза пунктом пропуску. Зі слів позивача, оригінал паспортного документу у нього забрав посередник під час перетинання кордону. 18.04.2019 року позивач звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. За результатами розгляду заяви громадянина Бангладеш [PERSON] наказом № 87 від 10.05.2019 ГУ ДМС України в Одеській області відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Відмову заявник оскаржив до суду. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 29.07.2019 року (справа №420/2996/19), залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 01.10.2019, відмовлено в задоволенні позову. Ухвалою Верховного Суду від 18.11.2019 відмовлено у відкритті касаційного провадження. 19.10.2021 року співробітниками ГУ ДМС України в Одеській області виявлено громадянина Бангладеш [PERSON] за адресою Одеська область, Овідіопольський район, Промринок «7 км». За результатами перевірки та проведеного опитування громадянина Народної Республіки Бангладеш [PERSON] встановлено, що він порушив правила перебування іноземців в Україні, а саме проживав без документів на право проживання в Україні, постійного місця проживання та законного джерела існування не має. Вчинене діяння є підставою для притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП про що складено протокол. Процедура притягнення до адміністративної відповідальності оформлена за участю перекладача Салім Мухаммад Аслан Хан. Також, 19.10.2021 року складено постанову № 006448 про накладення на [PERSON] адміністративного стягнення у виді штрафу 1700 грн. Протокол та постанова підписані [PERSON] . 19.10.2021 року [PERSON] сплатив штраф у розмірі 1700 грн. 19.10.2021 року ГУ ДМС України в Одеській області прийнято рішення № 346 про примусове повернення [PERSON] в країну походження у термін до 17.11.2021 та під розписку за участю перекладача повідомлено про необхідність залишення території України у встановлений строк. Головним спеціалістом відділу міграційного контролю ГУ ДМС України в Одеській області від [PERSON] відібрано пояснення, за змістом яких він жертвою торгівлі людьми себе не вважає, пересувається вільно, коштів для виїзду за кордон немає. Пояснення підписані ним та перекладачем. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що до прийняття оскаржуваного рішення від 19.10.2021, під час звернення за міжнародним захистом, [PERSON] зазначив, що 05.01.2018 року він став учасником автомобільної катастрофи, за результатами якої була травмована 8 річна дівчинка, яка від тяжких пошкоджень загинула в лікарні. Додатково, позивач зазначив, що не бажає повертатися на Батьківщину у зв`язку із ймовірними політичними проблемами через офіційне членство в опозиційній партії «BNP» на території Бангладеш з боку представників провладної партії «Авамі Лік», до якої відноситься батько загиблої у автокатастрофі дівчини. З представниками партії «Авамі Лік» у нього проблем немає, але члени партії «Авамі Лік» заважають іншим партіям. Крім того, під час співбесіди 10.05.2019 року він зазначив, що через неможливість виплатити 9000 - 10000 доларів батьку померлої дитини, він змушений був покинути Батьківщину в пошуках заробітку за кордоном та в разі виплати цієї суми буде відчувати себе в повній безпеці в Бангладеш. Дружина та діти [PERSON] залишилися проживати в регіоні постійного місця проживання [ADDRESS]. Родина має житло та працюють. Не погоджуючись з рішенням про примусове повернення [PERSON] звернувся до суду за захистом своїх прав. Відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні загальновідомі офіційні документи та повідомлення ЗМІ, які підтверджують обґрунтованість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження, а в країні немає військового конфлікту, що свідчить про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду погоджується з означеними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне. Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначається Законом України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22.09.2011 №3773 (далі Закон України № 3773). Згідно з п. 14 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України. Відповідно до частини 3 статті 3 Закону України № 3773, іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави. Пунктом 2 статті 25 цього Закону передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування в Україні або які не можуть виконати обов`язок виїзду з України, не пізніше дня закінчення відповідного строку їх перебування у зв`язку з відсутністю коштів або втратою паспортного документа, можуть добровільно повернутися в країну походження або третю країну, у тому числі за сприяння міжнародних організацій. За приписами частини 1 статті 26 Закону №3773-VI іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України. Іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення (ч. 5 ст. 26 Закону №3773-VI). Отже, іноземець або особа без громадянства підлягає примусовому поверненню в країну походження за рішенням уповноваженого на це органу виключно за умови наявності у його діях ознак порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або якщо вони суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України. Обставини за яких іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн визначені ч. 1 ст. 31 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", зокрема: - де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; - де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; - де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; - де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки. Як зазначалось раніше, перебуваючи в Україні 18.04.2019 року позивач звернувся за захистом до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Так, при зверненні за міжнародним захистом, позивач зазначив, що 05.01.2018 року він став учасником автомобільної катастрофи, за результатами якої була травмована 8 річна дівчинка, яка від серйозних пошкоджень загинула в лікарні. Додатково зазначив, що не бажає повертатися на Батьківщину у зв`язку із ймовірними політичними проблемами через офіційне членство в опозиційній партії «BNP» на території Бангладеш з боку представників провладної партії «Авамі Лік» до якої відноситься батько загиблої у автокатастрофі дівчини. Під час співбесіди [PERSON] пояснив, що з представниками партії «Авамі Лік» у нього проблем немає, але члени партії «Авамі Лік» заважають іншим партіям. Крім того, зазначив, що через неможливість виплатити 9 000 - 10 000 доларів батьку померлої, він змушений був покинути Батьківщину в пошуках заробітку за кордоном та в разі виплати цієї суми він буде відчувати себе в повній безпеці в Бангладеш. Таким чином, в разі повернення в країну походження та повернення батьку померлої дівчини грошей, він матиме змогу спокійно проживати на території громадянської належності. При цьому, [PERSON] ніколи не переслідувався за ознаками раси, національності, віросповідання, громадянства, належністю до певної соціальної групи або політичними переконаннями на Батьківщині, що підтверджується протоколом співбесіди 10.05.2019 року. Його дружина та діти залишилися проживати в регіоні постійного місця проживання [ADDRESS], родина забезпечена житлом та можливістю працювати. За твердженнями позивача вони проживають в безпеці". Відмову визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту заявник оскаржив до суду. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 29.07.2019 року (справа №420/2996/19), залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 01.10.2019, відмовлено в задоволенні позову. Ухвалою Верховного Суду від 18.11.2019 відмовлено у відкритті касаційного провадження. Суди у зазначених судових рішеннях погодились з доводами органу міграційної служби про те, що за результатами розгляду особової справи позивача разом з інформацією, наданою ним, співбесід останнього з посадовими особами відповідача, не встановлено об`єктивного підтвердження наявності обґрунтованих побоювань позивача та реальної небезпеки для останнього стати в Народній Республіці Бангладеш жертвою переслідувань за конвенційними ознаками, що свідчить про відсутність у заявника умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», які є необхідними для визнання особи біженцем або такою, яка потребує додаткового захисту в Україні. Позивач стверджує, що перешкодою в можливості його повернення до країни походження (НР Багладеш) є те, що він є членом політичної партії «BNP» на території Бангладеш, представники якої зазнають переслідувань. Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації: із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження. Так, право на життя і заборона катувань, зокрема, закріплені в ратифікованих Україною міжнародних договорах, таких як Конвенція проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання, 1984 року, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Згідно положень статті 3 Конвенції проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання, жодна держава-сторона не повинна висилати, повертати чи видавати будь-яку особу іншій державі, якщо є серйозні підстави вважати, що їй там може загрожувати застосування катувань. Відповідно до статей 2, 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право кожного на життя охороняється законом. Нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню. Колегія суддів зазначає, що позивачем не надано доказів на підтвердження обґрунтованості побоювань, які б підтвердили факти переслідування в країні громадянського походження, та які б слугували причиною його вимушеного від`їзду з країни, а ті обставини, які характеризують загальне положення в країні, в тому числі політичну ситуацію, не містять конкретних відомостей про утиски саме позивача та членів його родини. Крім того, посилання апелянта на інформацію по країні походження колегія суддів не приймає, оскільки зазначене питання має досліджуватися при прийнятті рішення про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, в даному ж випадку рішення про примусове повернення прийнято через порушення позивачем вимог законодавства про законне перебування на території України. Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Частиною 1 статті 72 КАС України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Статтю 73 КАС України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги [PERSON] про визнання незаконним та скасування рішення про примусове повернення в країну походження належним чином не обґрунтовані, не підтверджені наявними матеріалами справи та задоволенню не підлягають. Інші доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається. Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Результат розгляду: denied