Рішення адміністративного суду від 2022-02-07 00:00:00+02

Позивач, [PERSON] , звернувся до Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області із позовною заявою, в якій просив скасувати постанову серії ЕА № 4486740 від 14.07.2021 р. у справі про адміністративні правопорушення, передбачені ч. 1 ст. 126 та ч. 2 ст. 122 КУпАП. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 14 липня 2021 року близько 14.30 год. відповідач постановою серії ЕАН № 4486740 притягнув його до адміністративної відповідальності у виді штрафу в сумі 425 грн 00 коп. за ч.1 ст. 126 та за ч. 1 ст. 122 КУпАП. З постановою не згоден, вважає її незаконною та просить скасувати з тієї підстави, що правопорушення він не вчиняв. Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 04.10.2021 року по справі № 524/6910/21 позовні вимоги задоволено. Скасовано постанову поліцейського роти № 1 Батальйону ПП у м. Кременчук УПП в Полтавській області ДПП Придибайла Богдана Олександровича серії № 4486740 від 14.07.2021 року про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 126 КУпАП, провадження по адміністративній справі закрито. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Департаменту патрульної поліції (ідентифікаційний код 40108646, адреса: 03048, м. Київ, вул. Федора Ернста, 3) на користь [PERSON] , [INFO] , рнокпп [NUMBER] , судові витрати у вигляді судового збору у сумі 454 (чотириста п`ятдесят чотири) гривні. Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права з підстав, викладених в апеляційній скарзі. Позивач відзив на апеляційну скаргу не подав. За правилами ч. 1 ст. 286 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - \~КАС України), адміністративна справа з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності вирішується місцевими загальними судами як адміністративними судами протягом десяти днів з дня відкриття провадження у справі. Відповідно до ст. 268 КАС України у справах, визначених, зокрема ст. 286 КАС України, щодо подання позовної заяви та про дату, час і місце розгляду справи суд негайно повідомляє відповідача та інших учасників справи шляхом направлення тексту повістки на офіційну електронну адресу, а за її відсутності - кур`єром або за відомими суду номером телефону, факсу, електронною поштою чи іншим технічним засобом зв`язку. Учасник справи вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, визначеної частиною першою цієї статті, з моменту направлення такого повідомлення працівником суду, про що останній робить відмітку у матеріалах справи, та (або) з моменту оприлюднення судом на веб-порталі судової влади України відповідної ухвали про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду. Неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій. Відповідачі повідомлялись про дату, час і місце розгляду справи засобами електронного зв`язку на електронні адреси. Позивач повідомлений про дату, час і місце розгляду справи телефонограмою від 03.02.2022 р. Також, у відповідності до положень ст. 268 КАС України на веб-порталі Судова влада розміщено повідомлення про виклик у судове засідання учасників справи. Колегія суддів визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ч. 4 ст. 229 КАС України. Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено, що 14.07.2021 року поліцейський роти № 1 Батальйону ПП у м. Кременчук УПП в Полтавській області ДПП Придибайло Б.О. виніс постанову серії ЕАН № 4486740 про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності у виді штрафу в сумі 425 грн. 00 коп. за ч. 1 ст. 126 та за ч. 1 ст. 122 КУпАП. У постанові зазначено, що [PERSON] 14.07.2021 року о 14 год. 33 хв. у місті Кременчуці на просп. Свободи, 67, керуючи транспортним засобом Skoda Oktavia, номерний знак [NUMBER] , перевищив встановлені обмеження руху більш як на 20 км/год, рухався зі швидкістю 75 км/год, швидкість вимірювалась за допомогою приладу TRUCAM. Крім того у водія був відсутній поліс цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, чим порушив п. 2.1 «ґ» ПДР України. Не погодившись з винесеною постановою, позивач звернувся до суду першої інстанції із вищевказаними позовними вимогами. Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов до висновку, що позивач був притягнутий до адміністративної відповідальності за керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в посвідченні водія відповідної категорії, реєстраційному документі на транспортний засіб, а також полісі (договорі) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за ч.1 ст. 126, за перевищення швидкості руху в населеному пункті не притягнутий до адміністративної відповідальності, хоча швидкість руху у 75 км/год, яка вимірювалась приладом TRUCAM, стала причиною зупинення. Як вказав суд першої інстанції, з відео, яке надано відповідачем встановлено, що позивач не відмовлявся надавати поліс. Навпаки, виконав вимогу поліцейського, але помилково надав поліс, строк дії якого сплинув. У той же час, за даними розділу «перевірка чинності полісу внутрішнього страхування» на сайті МТСБУ суд встановив, що цивільно-правову відповідальність водія автомобіля Skoda Oktavia, номерний знак [NUMBER] станом на 14.07.2021 р., було застраховано в АТ «СК «ІНГО». За таких обставин суд дійшов до висновку, що підстав для притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 126 КУпАП не було. Також суд зазначив, що оскільки позивача не було притягнуто до адміністративної відповідальності за перевищення швидкості в населеному пункті, суд не обговорює у рішенні питання правомірності застосування відповідного приладу TruCAM. В доводах апеляційної скарги поліцейський послався на те, що під час патрулювання 14.07.2021 року було виявлено транспортній засіб SKODA Oktavia, номерний знак [NUMBER] , водій якого в м. Кременчук по просп. Свободи 67, рухався зі швидкістю 75 км/год. в населеному, що с порушенням п. 12.4 ПДР України. На місці зупинки транспортного засобу, в порядку ст. 279 КУпАП, поліцейський представився, повідомив водія про причину зупинки, а саме порушення ним п.п. 12.4 ПДР України. Вказує, що на вимогу поліцейського пред`явити для перевірки поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, водій повідомив, що чинного полісу він не має. Доказів наявності у позивача при собі вказаного документу водій на місці розгляду справи не надав, останньому було повідомлено про відповідальність за порушення п. 2.1 «і» ПДР України. Просить врахувати, що відповідно до п.п. 2.1 «ґ» ПДР України, водій механічною транспортного засобу повинен мати при собі поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Зазначив, що водієві було роз`яснено, що він має право під час розгляду справи надавати докази, клопотання, пояснення, вимоги ст. 268 КУпАП та ст. 63 Конституції України. Повідомлено порядок оскарження та строки оскарження постанови у справі про адміністративне правопорушення, порядок та строки виконання постанови. На місці розгляду справи від надання письмових пояснень водій відмовився, жодних клопотань не заявляв, користувався юридичною допомогою засобами мобільного зв`язку. На підставі цього зазначає, що поліцейським було прийнято до уваги порушення водієм ПДР України, враховано пояснення водія, які відповідно до ст. 251 КУпАП є належними та допустимими доказами у справі про адміністративне правопорушення, з`ясовано всі фактичні обставини справи та прийнято правомірне рішення про накладення на останнього адміністративного стягнення за ч. 1 ст. 126 КУпАП. Позивач на місці розгляду справи отримав копію постанови. Колегія суддів погоджується із загальним висновком суду першої інстанції та відхиляє доводи апелянта, з огляду на наступне. Порядок діяльності органів державної влади, їх посадових осіб, уповноважених складати протоколи про адміністративні правопорушення, розглядати справи про такі правопорушення та притягати винних осіб до адміністративної відповідальності за їх вчинення, регулюється Кодексом України про адміністративні правопорушення. Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України Про дорожній рух від 30.06.1993 № 3353 (далі Закон № 3353), встановлений Правилами дорожнього руху, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 (далі - ПДР). Правила дорожнього руху відповідно до Закону України Про дорожній рух встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством (ПДР України). Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків. Кожний учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, що й інші учасники виконують ці Правила. Статтею 14 Закону № 3353 встановлено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух. Відповідно до пункту 1.9 ПДР особи, які порушують ці правила, несуть відповідальність згідно із законодавством. Згідно з пунктом 12.4 ПДР України у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год. З матеріалів справи судом встановлено, що саме перевищення позивачем допустимої швидкості в межах населеного пункту слугувало підставою для зупинення транспортного засобу, яким керував позивач. Вказана обставина сторонами у справі не заперечується. Приписи ч. 1 ст. 122 КУпАП (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) передбачають адміністративну відповідальність, в т.ч. за перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, у вигляді штрафу в розмірі п`ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів. Таким чином, за перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, відповідальність настає саме на підставі ч. 1 ст. 122 КУпАП. У фабулі постанови серії ЕА № 4486740 від 14.07.2021 р. зазначено, що [PERSON] 14.07.2021 року о 14 год. 33 хв. у місті Кременчуці на просп. Свободи, 67, керуючи транспортним засобом Skoda Oktavia, номерний знак [NUMBER] , перевищив встановлені обмеження руху більш як на 20 км/год, рухався зі швидкістю 75 км/год, швидкість вимірювалась за допомогою приладу TruCAM. Крім того у водія був відсутній поліс цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, чим порушив п. 2.1 «ґ» ПДР України. Разом з тим, зі змісту цієї ж постанови вбачається, що позивача притягнуто до відповідальності за ч.1 ст. 126 КУпАП. Відповідно до п. 2.1. ПДР водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі, зокрема: а) посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії; б) реєстраційний документ на транспортний засіб; ґ) поліс (сертифікат) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Згідно п. 2.4 ПДР України, на вимогу поліцейського водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також: пред`явити для перевірки документи, зазначені в пункті 2.1; дати можливість перевірити номери агрегатів і комплектність транспортного засобу; дати можливість оглянути транспортний засіб відповідно до законодавства за наявності на те законних підстав, у тому числі провести з використанням спеціальних пристроїв (приладів) перевірку технічного стану транспортних засобів, які відповідно до законодавства підлягають обов`язковому технічному контролю. Відповідно до ст. 21 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, з урахуванням положень пункту 21.3 цієї статті на території України забороняється експлуатація транспортного засобу (за винятком транспортних засобів, щодо яких не встановлено коригуючий коефіцієнт в залежності від типу транспортного засобу) без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України, або поліса (сертифіката) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладеного в іншій країні з уповноваженою організацією із страхування цивільно-правової відповідальності, з якою МТ СБУ уклало угоду про взаємне визнання договорів такого страхування. Право для витребування полісу відповідним підрозділом Національної поліції у водія транспортного засобу виникає за наявності двох виключних випадків, передбачених Законом України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, а саме: при складанні протоколу щодо порушень правил дорожнього руху; при оформленні дорожньо-транспортної пригоди. Отже, вимозі працівника поліції щодо пред`явлення для перевірки поліса (договору) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів обов`язково має передувати порушення водієм ПДР, скоєння дорожньо-транспортної пригоди або інші підстави, передбачені вищезазначеною статтею Закону. Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 15.03.2019 в адміністративній справі № 686/11314/17, яка в силу приписів ст. 242 КАС України є обов`язковою для суду. Приписами ч. 1 ст. 126 КУпАП встановлено, що керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката "Зелена картка"), - тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. З наданого до суду відеозапису із фіксацією процедури розгляду справи про притягнення до адміністративної відповідальності встановлено, що інспектор патрульної поліції повідомила водію, що ним ч. 1 ст. 122 КУпАП так і ч. 1 ст. 126 КУпАП, але з урахуванням приписів ст. 36 КУпАП інспектор патрульної поліції також повідомив водію, що за ч. 1 ст. 122 КУпАП він до відповідальності не притягається, оскільки санкція за порушення ч. 1 ст. 126 КУпАП є суворішою. Відповідно до ст. 283 КУпАП розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі. Постанова повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення. Згідно зі ст. 36 КУпАП, при вчиненні однією особою двох або більше адміністративних правопорушень адміністративне стягнення накладається за кожне правопорушення окремо. Якщо особа вчинила кілька адміністративних правопорушень, справи про які одночасно розглядаються одним і тим же органом (посадовою особою), стягнення накладається в межах санкції, встановленої за більш серйозне правопорушення з числа вчинених. До основного стягнення в цьому разі може бути приєднано одне з додаткових стягнень, передбачених статтями про відповідальність за будь-яке з вчинених правопорушень. З положень приписів ст. 283 КУпАП та ст. 36 КУпАП вбачається, що в постанові у справі про адміністративне правопорушення поліцейський зобов`язаний зазначити нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення (а в разі вчинення двох і більше правопорушень зазначити відомості щодо кожного з них), а застосовувати повинен стягнення (санкцію), яка встановлена за більш серйозне правопорушення з числа вчинених. Таким чином, колегія суддів дійшла до висновку, що у спірній постанові серії ЕА № 4486740 від 14.07.2021 р. поліцейським не зазначено нормативний акт, який передбачає відповідальність за перевищення допустимої швидкості в межах населеного пункту, хоча саме це порушення було підставою для зупинки транспортного засобу, яким керував позивач. Що стосується непред`явлення страхового полісу, суд зазначає, що страховий поліс пред`являється інспектору лише у двох випадках. Відповідно до п. 2.1 ПДР водій повинен мати при собі посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб та поліс страхування. Однак, згідно ст. 16 Закону "Про дорожній рух" водій зобов`язаний мати при собі та на вимогу поліцейського пред`являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, страховий поліс. Відповідно до ч. 2 ст. 21 Закону "Про обов`язкове страхування" контроль за наявністю полісу страхування здійснюється поліцією при складанні протоколів щодо порушень правил дорожнього руху та оформленні матеріалів ДТП. Отже, вимагати для перевірки поліс страхування поліцейський має право лише: якщо водій порушив правила дорожнього руху; якщо є учасником ДТП. При цьому, порушення Правил дорожнього руху повинні бути підтверджені доказами. З наданого до суду відеозапису із фіксацією процедури розгляду справи про притягнення до адміністративної відповідальності встановлено, що після зупинки транспортного засобу та на вимогу поліцейського позивачем було надано посвідчення водія, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, також страховий поліс. Разом з тим, інспектор патрульної поліції повідомив водія, що наданий ним страховий поліс є «простроченим» (слід розуміти, що закінчився термін його дії), але доказів на підтвердження цієї обставини відповідачем у справі не надано. Натомість, судом першої інстанції встановлено, що за даними розділу «Перевірки чинності полісу внутрішнього страхування» на сайті МТСБУ, цивільно-правову відповідальність водія автомобіля Skoda Oktavia, номерний знак [NUMBER] станом на 14.07.2021 р., було застраховано в АТ «СК «ІНГО». Вказана обставина знайшла своє підтвердження і під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції. Враховуючи факт пред`явлення водієм страхового полісу, не надання поліцейським доказів щодо того, що термін дії цього полісу закінчився, враховуючи об`єктивну можливість поліцейського перевірити наявність чинного страхового полісу через відриті (загальнодоступні) бази МТСБУ, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що обґрунтованих підстав для притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 126 КУпАП не було. Крім того, колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 283 КУпАП, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі. Постанова повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення. Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис;\~ \~\~\~розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу. Враховуючи приписи наведеної вище норми КУпАП, суд зазначає про відсутність належних доказів вчинення позивачем правопорушення, встановленого ч. 2 ст. 122 КУпАП, оскільки відеозапис, поданий відповідачем на підтвердження факту порушення позивачем правил дорожнього руху, не може вважатися належним доказом у зв`язку з тим, що оскаржувана постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не містить посилань на технічний засіб, за допомогою якого здійснено даний відеозапис. При цьому, суд зазначає, що відомості про технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис підлягають зазначенню у постанові про адміністративне правопорушення не лише у випадку фіксації правопорушення здійсненої у автоматичному режимі, а й у інших випадках, оскільки ч. 3 ст. 283 КУпАП прямо передбачено, що постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості, зокрема про технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис. Вимоги ж до постанови по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режими, визначені частиною четвертою вказаної статті. Аналогічну правову позицію викладено в постанові Верховного Суду від 15.11.2018 р. по справі № 524/5536/17 (адміністративне провадження № К/9901/1403/17), яка враховується судом апеляційної при вирішенні цих правовідносин. Положеннями ст. 72 КАС України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Положеннями ст. 40 Закону № 580-VIII визначено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою забезпечення дотримання ПДР. Зі змісту постанови серії ЕА № 4486740 від 14.07.2021 р. судом встановлено, що у п. 7 «До постанови додаються» не міститься посилання на технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис у постанові по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху. Згідно правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду від 17.07.2019 у справі № 295/3099/17, від 13.02.2020 у справі № 524/9716/16-а, приписами частини 3 статті 283 КУпАП чітко передбачено імперативний обов`язок відповідача щодо зазначення технічного засобу, яким здійснено фото або відеозапис у постанові по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху. У разі відсутності в оскаржуваній постанові по справі про адміністративне правопорушення посилань на технічний засіб, за допомогою якого здійснено відеозапис, такий відеозапис не може вважатися належним та допустимим доказом вчинення адміністративного правопорушення. Верховний Суд також звернув увагу на те, що процесуальний обов`язок щодо доказування правомірності винесення постанови про притягнення особи до адміністративної відповідальності відповідно до положень діючого на час виникнення спірних правовідносин процесуального законодавства покладено на відповідача. При цьому, згідно з ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених\~ статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Так, відповідачем в порушення вимог ст. 72 КАС України не надано жодних письмових доказів у підтвердження правомірності прийняття оскаржуваної постанови та факту вчинення позивачем адміністративного правопорушення. Враховуючи вище викладене колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги не підтверджені належним доказом, визначеним ст. 72 КАС України та ст. 251 КУпАП України та спростовуються встановленими у справі обставинами. Також, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно з ч. 3 ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Частиною 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що українські суди при вирішенні справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17.06.2011 року), суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте, таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумцій щодо фактів. У своєму рішенні від 10 лютого 1995 року, у справі "Алене де Рібермон проти Франції" Європейський Суд з прав людини зазначив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших суспільних відносин. У відповідності до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 11 жовтня 2016 року по справі №816/4340/14, визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі й обов`язок суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень. При цьому, суд вважає за потрібне наголосити на необхідності дотримуватися позиції, вказаної у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі "Федорченко та Лозенко проти України", відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Так, у п. 29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994р. Справа Руїз Торіха проти Іспанії (серія А, № 303А) Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Окрім зазначеного вище колегія суддів звертає увагу, що усі сумніви у правомірності рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень на користь особи-позивача. Для позивача достатньо вказати на факт прийняття рішення, вчинення дії чи допущення бездіяльності, якщо допустимі докази для цього недоступні. У свою чергу відповідач має довести факт прийняття такого рішення чи вчинення дії і їх правомірність, або ж спростувати цей факт і довести правомірність своєї бездіяльності. У разі невиконання цього обов`язку адміністративний суд повинен задовольнити вимогу позивача і визнати протиправними рішення, дії чи бездіяльність, на які вказував позивач. Таким чином, суд вважає, що фактичні обставини справи не можуть ґрунтуватися на припущеннях, а в даному випадку відповідачем, в порушення вимог 72 КАС України не виконано обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, не надано належних і допустимих доказів наявності в діях позивача складу адміністративного правопорушення, що в свою чергу не дає можливості встановити винність позивача у вчиненні адміністративного правопорушення. У зв цим, колегія суддів погоджується із загальними висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог. Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права. Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін. У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

Результат розгляду: denied