Рішення адміністративного суду від 2022-11-22 00:00:00+02

У січні 2022 року Фізична особа [PERSON] (далі ФОП [PERSON] ) звернулася до суду із адміністративним позовом, у якому просила визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ДПС у Волинській області (далі ГУ ДПС) від 30 грудня 2020 року №000376-09, яким до неї застосовано фінансові санкції у загальній сумі 37000,00 грн, а саме: - 10000 грн за роздрібну торгівлю алкогольними напоями за цінами, нижчими за встановлені мінімальні роздрібні ціни на такі напої; - 10000 грн за роздрібну торгівлю тютюновими виробами за цінами, вищими від максимальних роздрібних цін на тютюнові вироби, встановлених виробниками таких тютюнових виробів, збільшеними на суму акцизного податку з реалізації через роздрібну мережу тютюнових виробів; - 17000 грн за зберігання алкогольних напоїв без марок акцизного податку встановленого зразка. Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 25 липня 2022 року у справі № 140/886/22, ухваленим за правилами спрощеного провадження без повідомлення сторін, позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ДПС про застосування фінансових санкцій від 30 грудня 2020 року №000376-09 у частині застосування до ФОП [PERSON] фінансової санкції у вигляді штрафу у сумі 17000,00 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. При цьому суд першої інстанції виходив із того, що у ході розгляду справи було встановлено, що наявні у позивачки підакцизні товари були марковані, а протилежні висновки контролюючого органу є хибними. Разом із тим, підстави для визнання протиправним та скасування рішення ГУ ДПС від 30 грудня 2020 року №000376-09 у частині застосування фінансових санкцій у зв`язку із продажем тютюнових виробів за роздрібною ціною, вищою за встановлену максимальну роздрібну ціну для таких виробів, а також у зв`язку із продажем алкогольних напоїв за цінами, нижчими за встановлені мінімальні роздрібні ціни, відсутні. У апеляційній скарзі ФОП [PERSON] просила скасувати вказане рішення суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні її позовних вимог та задовольнити позов у повному обсязі. Свої апеляційні вимоги обґрунтовує тим, що судом першої інстанції не враховано ряд правових позицій Верховного Суду, відповідно до яких незалежно від прийнятого платником податків рішення про допуск (недопуск) посадових осіб до перевірки, оскаржуючи в подальшому наслідки проведеної контролюючим органом перевірки у вигляді податкових повідомлень-рішень та інших рішень, платник податків не позбавлений можливості посилатись на порушення контролюючим органом вимог законодавства щодо проведення такої перевірки, якщо вважає, що вони зумовлюють протиправність таких податкових повідомлень-рішень. Таким підставам позову суди повинні надавати правову оцінку в першу чергу, а у разі, якщо вони не визнані судом такими, що тягнуть протиправність рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки, - переходити до перевірки підстав позову щодо наявності порушень податкового та/або іншого законодавства. Підстави проведення перевірки, зазначені в наказі на перевірку, повинні бути очевидними і зрозумілими не лише для контролюючого органу, але й для платника податків, що безпосередньо пов`язано з реалізацією останнім права на захист своїх інтересів. Однак, у наказі відповідача від 13 липня2020 року №1316 лише перелічено підпункти, пункти та статті Податкового кодексу України (далі ПК) і зазначено назви двох Законів, а також вказано про проведення перевірки дотримання чинного законодавства щодо обігу алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального. \~ Наполягає на тому, що у наказі на проведення перевірки не було зазначено обґрунтувань га фактичних підстав (обставин), що зумовлювали необхідність проведення фактичної перевірки. Про наявність податкової інформації на день прийняття наказу стверджувати не можна, оскільки про неї жодним чином у ньому не згадується. Вважає, що відповідач не дотримався принципу «належного урядування», оскільки чіткої підстави у наказі на проведення фактичної перевірки не було вказано, чим порушено право позивача на належний захист своїх інтересів. Тому дії щодо проведення перевірки та її наслідки у формі рішення про застосування фінансових санкцій є протиправними. ГУ ДПС у своїй апеляційній скарзі просило скасувати рішення суду першої інстанції та у задоволенні позову відмовити повністю. Вимоги за апеляційною скаргою обґрунтовує тим, що перевіркою було встановлено зберігання на вітрині у магазині позивачки двох пляшок по 0,75 л вина ординарного столового н/с білого без марок акцизного податку встановленого зразка. Прийняття судом постанови про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення за відсутністю складу адміністративного правопорушення, не свідчить про відсутність в діях позивача порушення норм Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального» (далі Закон \~№481/95-ВР) та не перешкоджає її притягненню до фінансової відповідальності шляхом застосування штрафних (фінансових) санкцій, передбачених Податковим кодексом України (далі ПК) та Законом № 481/95-ВР. Наявність у позивачки акцизних марок серії 15ААВЖ №598409 та серії 15ААВЦ №598600 не вказує на те, що вони відносяться саме до тих двох пляшок 0,75 л вина, що були виставлені на вітрині. Враховуючи зазначене ГУ ДПС діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України і підстави для задоволення позовних вимог ФОП [PERSON] відсутні. У відзиві на апеляційну скаргу ФОП [PERSON] відповідач ГУ ДПС підтримав доводи, викладені у оскаржуваному судовому рішенні у частині відмови у задоволення позову, заперечив обґрунтованість апеляційних вимог позивачки та просив її апеляційну скаргу залишити без задоволення. Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження. Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційних скарг, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення лише апеляційних вимог ФОП [PERSON] , виходячи із такого. Як безспірно встановлено судом першої інстанції та слідує з матеріалів справи, 14 липня 2020 року на підставі наказу від 13 липня2020 року №1316 та направлень від 13 липня 2020 року №280, №281 посадовими особами ГУ ДПС була проведена фактична перевірка магазину «Квадрат-3», що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , де здійснює торгівельну діяльність ФОП [PERSON] . Результати перевірки оформлено актом перевірки від 15 липня 2020 року №03/107/32-05/ [NUMBER] , у якому зазначено про виявлення порушення вимог: постанови Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2008 року №957 «Про встановлення розміру мінімальних оптово-відпускних і роздрібних цін на окремі види алкогольних напоїв» роздрібна торгівля алкогольними напоями за цінами нижчими за встановлені мінімальні роздрібні ціни на такі напої; статті 11 Закону № 481/95-ВР та Положення про виготовлення, зберігання, продаж марок акцизного податку та маркування алкогольних напоїв та тютюнових виробів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1251 від 27 грудня 2010 року зберігання алкогольних напоїв без марок акцизного податку встановленого зразка; статті 11-1 Закону №481/95-ВР реалізація тютюнових виробів за цінами вищими від максимальних роздрібних цін на тютюнові вироби, встановлених виробником таких тютюнових виробів, збільшених на суму 5% акцизного податку з реалізації через роздрібну торговельну мережу тютюнових виробів. З огляду висновки, викладені у вказаному акті перевірки, ГУ ДПС 30 грудня 2020 року прийняло рішення №000376-09, яким до ФОП [PERSON] застосовано фінансові санкції на загальну суму 37000,00 грн, а саме: 10000 грн за роздрібну торгівлю алкогольними напоями за цінами, нижчими за встановлені мінімальні роздрібні ціни на такі напої; 10000 грн за роздрібну торгівлю тютюновими виробами за цінами, вищими від максимальних роздрібних цін на тютюнові вироби, встановлених виробниками таких тютюнових виробів, збільшеними на суму акцизного податку з реалізації через роздрібну мережу тютюнових виробів; 17000 грн за зберігання алкогольних напоїв без марок акцизного податку встановленого зразка. ФОП [PERSON] не погодилася із вказаним рішенням контролюючого органу та за захистом своїх прав звернулася до адміністративного суду з позовом, що розглядається. При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого. Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Відповідно до приписів частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Пунктом 75.1 статті 75 ПК передбачено, що контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки. Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи. Згідно із підпунктом 75.1.3 пункту 75.1 статті 75 ПК фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами). Приписами пункту 81.1 статті 81 ПК встановлено, що посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред`явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, зокрема, копії наказу про проведення перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, найменування та реквізити суб`єкта та у разі проведення перевірки в іншому місці - адреса об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична перевірка), підстави для проведення перевірки, визначені цим Кодексом, дата початку і тривалість перевірки, період діяльності, який буде перевірятися. Порядок проведення фактичних перевірок, в тому числі й підстав їх призначення, регламентовано статтею 80 ПК. Відповідно до матеріалів справи, у наказі ГУ ДПС від 13 липня 2020 року №1316 зазначено про проведення фактичної перевірки ФОП [PERSON] згідно із підпунктом 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК. За приписами підпункту 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства в частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів та цільового використання спирту платниками податків, обладнання акцизних складів витратомірами-лічильниками та/або рівномірами-лічильниками, а також здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального. Разом із тим, приймаючи наказ від 13 липня 2020 року №1316 «Про проведення фактичної перевірки», контролюючий орган обмежився лише посиланнями на норми чинного законодавства, у тому числі норми ПК, якими визначено підстави для проведення фактичної перевірки платника податків, однак жодним чином не обґрунтував що саме зумовило необхідність проведення перевірки ФОП [PERSON] , наявність (отримання) якої саме інформації стало приводом для її проведення, а також не вказав мету перевірки, що має визначатися з підстав проведення перевірки, вказавши лише як мету перевірки дотримання чинного законодавства щодо обігу алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального. Водночас апеляційний суд наголошує на тому, що стаття 80 ПК передбачає вичерпні підстави для проведення фактичної перевірки. Втім, застосовуючи конкретну правову підставу для призначення такої перевірки, у наказі на перевірку контролюючий орган зобов`язаний не тільки зазначити відповідний підпункт пункту 80.2 статті 80 ПК, але й обґрунтувати (пояснити), які саме фактичні підстави (обставини) зумовлюють необхідність проведення фактичної перевірки. \~ Верховний Суд у постанові від 21 лютого 2020 року у справі №826/17123/18 сформулював висновок, відповідно до якого незалежно від прийнятого платником податків рішення про допуск (недопуск) посадових осіб до перевірки, оскаржуючи в подальшому наслідки проведеної контролюючим органом перевірки у вигляді податкових повідомлень-рішень та інших рішень, платник податків не позбавлений можливості посилатись на порушення контролюючим органом вимог законодавства щодо проведення такої перевірки, якщо вважає, що вони зумовлюють протиправність таких податкових повідомлень-рішень. При цьому таким підставам позову, за їх наявності, суди повинні надавати правову оцінку в першу чергу, а у разі, якщо вони не визнані судом такими, що тягнуть протиправність рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки, - переходити до перевірки підстав позову щодо наявності порушень податкового та/або іншого законодавства. Наявність порушення при призначенні та/або проведенні перевірки може бути покладено в підстави позову про скасування податкового повідомлення-рішення чи іншого рішення, якщо таке було прийнято за результатами перевірки. З урахуванням встановлених обставин та наведених правових норм, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність у ГУ ДПС на час прийняття наказу від 13 липня 2020 року №1316 «Про проведення фактичної перевірки» дійсних, фактичних підстав для ухвалення такого рішення та необхідності здійснення податкового контролю за діяльністю ФОП [PERSON] саме у формі фактичної перевірки, а отже про протиправність зазначеного правозастосовчого акту відповідача. Аналогічна позиція була висловлена Верховним Судом у постановах від 08 вересня 2020 року у справі №640/21536/19), від 19 листопада 2020 року у справі №160/7971/19, від 17 грудня 2020 року у справі №520/12028/18. В силу приписів частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» зазначені висновки суду касаційної інстанції враховуються апеляційним судом під час вирішення цього спору. При цьому апелянтом було слушно наголошено на тому, що наявність абстрактних формулювань у наказі на проведення перевірки не лише унеможливлює захист прав платника податків на етапі ознайомлення з таким актом, але й потурає можливому протиправному свавіллю контролюючого органу. Згідно із частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. За правилами частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Частиною 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. У пункті 110 рішення Європейського суду з прав людини від 23 липня 2002 року у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» (Vastberga taxi Aktiebolag and Vulic v. Sweden № 36985/97) Суд визначив, що «…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління». У своєму рішенні від 7 липня 2011 року справі «Серков проти України» Європейським судом з прав людини порушення встановлено у зв`язку з тим, що, по-перше, відповідне національне законодавство не було чітким та узгодженим та, відповідно, не відповідало вимозі «якості» закону, що мало наслідком його суперечливе тлумачення Верховним Судом України (п. 42 Рішення), та, по-друге, незастосування судами, всупереч національному законодавству, підходу, який був би сприятливішим для заявника, коли у його справі законодавство припускало неоднозначне тлумачення \~(п. 43 Рішення) Окрім того, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії», № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Одночасно апеляційний суд вважає за можливе врахувати позицію Європейського суду з прав людини, яку він висловив у справі «Федорченко та Лозенко проти України» (заява № 387/03, 20 вересня 2012 року, п.53), відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом», тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими. У пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (Заява № 4909/04) від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати \~обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29). У Висновку № 11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Приписами частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. Відтак, на переконання апеляційного суду, з огляду на встановлення порушення ГУ ДПС вимог закону при призначенні та проведенні перевірки ФОП [PERSON] оспорюване рішення від 30 грудня 2020 року №000376-09, що було прийняте за результатами такої перевірки, підлягає визнанню протиправним та скасуванню. Приписами частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Підсумовуючи викладене, на переконання апеляційного суду, при вирішенні публічно-правового спору, що розглядається, суд першої інстанції допустив невідповідність висновків, викладених у своєму рішенні, обставинам справи, що призвело до помилкової відмови у задоволенні частини позовних вимог ФОП [PERSON] . При цьому доводи апеляційної скарги ГУ ДПС, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції, а доводи апеляційної скарги ФОП [PERSON] узгоджуються із фактичними обставинами справи та веденими правовими нормами. Тому оскаржуване судове рішення у частині відмови у задоволенні позову ФОП [PERSON] слід скасувати та задовольнити її позовні вимоги повністю, відмовивши у задоволенні апеляційної скарги ГУ ДПС. На підставі приписів частин 1 та 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, Закону України «Про судовий збір» та Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» суд апеляційної інстанції вважає за необхідне стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС на користь ФОП [PERSON] сплачений при зверненні до суду першої та апеляційної інстанції судовий збір у розмірі 992,40 + 1488,60 = 2481 грн.

Результат розгляду: granted