Рішення адміністративного суду від 2022-02-11 00:00:00+02

У серпні 2021 року [PERSON] звернулась до суду першої інстанції з позовом, в якому просила стягнути з Військової частини [NUMBER] Національної гвардії України на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку з 24.10.2019 року по 23.07.2021 року відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою КМУ від 08.02.1995 року №100. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2021 року позов частково задоволено. Суд зобов`язав Військову частину [NUMBER] Національної гвардії України нарахувати та виплатити [PERSON] середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні з 24.10.2019 року по 23.07.2021 року відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою КМУ від 08.02.1995 року №100. В іншій частині позовних вимог відмовив. Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Військова частина подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи. Апелянт зазначив, що суд першої інстанції приймаючи судове рішення у справі не врахував, що Національна гвардія України входить до Міністерства внутрішніх справ України, а отже наказ МОУ від 07.06.2018р №260, а також постанова КМУ від 08.02.1995 року №100 не розповсюджуються на спірні правовідносини. Вважає, що Військова частина вжила усіх залежних від неї заходів спрямованих на вчасну виплату належної позивачу компенсації за невикористану додаткову відпустку, як жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, а отже підстави для виплати середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні, відсутні. З огляду на зазначене апелянт просить скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2021 року та прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів, вважає, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено, що наказом командира Військової частини [NUMBER] від 24.10.2019року №226 (по стройовій частині) [PERSON] було звільнено з військової частини у запас на підставі пп. «г» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та виключено зі списків складу військової частини та знято з усіх видів забезпечення. Під час звільнення з військової служби позивачу не було виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28.05.2021 року у справі №420/4347/21, що набрало законної сили, зобов`язано Військову частину [NUMBER] Національної гвардії України нарахувати та виплатити [PERSON] грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної додаткової відпустки за період проходження військової служби, як військовослужбовцю-жінці, яка має двох дітей віком до 15 років. З наявної у справі виписки з АКБ «ПриватБанку, вбачається, що остаточна виплата позивачу грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки проведена відповідачем \~23.07.2021 року. На думку позивача, оскільки відповідач невчасно виплатив на її адресу компенсацію за невикористані дні щорічної додаткової відпустки, вона має право на отримання середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, передбачений ст.117 КЗпП України, що стало підставою її звернення до суду з відповідним позовом. Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції погодився з позивачем щодо наявності у неї права на отримання середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні з військової служби та зобов`язав відповідача нарахувати та виплатити їй середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні з 24.10.2019 року по 23.07.2021 року, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою КМУ від 08.02.1995 року №100. Колегія суддів частково погоджується з таким вказаним висновком суду першої інстанції, ат ходячи з наступного. Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. В свою чергу, згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, наказом командира Військової частини [NUMBER] від 24.10.2019 року №226 (по стройовій частині) позивача було звільнено з військової частини у запас на підставі пп. «г» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та виключено зі списків складу військової частини та знято з усіх видів забезпечення. Водночас, суд першої інстанції встановив, що грошову компенсацію за невикористані дні щорічної додаткової відпустки за період проходження військової служби, як військовослужбовцю-жінці, яка має двох дітей віком до 15 років позивачу було виплачено лише у липні 2021 року, на виконання судового рішення. Зазначені обставини не оспорюються апелянтом. За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач має право на отримання відшкодування за затримку виплати грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної додаткової відпустки за період проходження військової служби, як військовослужбовцю-жінці, яка має двох дітей віком до 15 років, на підставі статті 117 КЗпП України. Посилання відповідача в апеляційній скарзі на неможливість застосування до спірних правовідносин положень ст.ст. 116, 117 КЗпП України з огляду на те, що виплата грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки військовослужбовцям регулюються спеціальним законодавством та така грошова компенсація не входить до структури грошового забезпечення, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Колегія суддів звертає увагу на те, що питання відповідальності за затримання розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення)) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. У той же час такі питання врегульовані КЗпП України. З огляду на неврегульованість спеціальним законодавством питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи КЗпП України, зокрема, його стаття 117, що повністю спростовує доводи відповідача. Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги щодо відсутності у позивача права на отримання відшкодування за затримку виплати грошової компенсації за невикористану ним додаткову відпустку на підставі статті 117 КЗпП України з огляду на наявність спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівникові сум, та здійснення виплати позивачу грошової компенсації за невикористану ним додаткову відпустку за рішенням суду, колегія суддів зазначає наступне. Нормами статті 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником. Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору. Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення. Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця. Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення. На підставі наведеного, враховуючи, що не проведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність у позивача права на отримання відшкодування за затримку виплати грошової компенсації за невикористану \~додаткову відпустку на підставі статті 117 КЗпП України. Водночас, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вирішуючи вимоги позивача щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні мав врахувати правову позицію Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постановах від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц та від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, згідно якої, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Велика Палата Верховного Суду у наведених справах дійшла висновку, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до\~ статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. В свою чергу, застосовуючи до обставин даної справи критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, колегія суддів виходить з наступного: позивача виключено зі списків особового складу військової частини 24.10.2019 року; на момент звільнення вона не мала претензій щодо остаточного розрахунку; вперше за виплатою грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки \~звернулась до відповідача лише у січні 2021 року, тобто, через рік та три місяці з дати звільнення, а до суду - 20.08.2021 року; між сторонами існував спір щодо виплати грошової допомоги, який вирішений судом і рішення набрало законної сили 30.06.2021 року, а виплата здійснена 23.07.2021 року. Крім того, колегія суддів враховує, що позивач із даним позовом звернувся лише у серпні 2021 року та сума компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій (17 876, 52грн.), менша, ніж сума середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні, яка підлягає стягненню. Для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за 2018 - 2020 р.р. можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя. Водночас, вирішуючи справу суд першої інстанції помилково не визначив суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та виплати компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, що не відповідає наведеній вище позиції Верховного Суду. З огляду на розмір виплаченої позивачу заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, колегія суддів вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 4000 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників. За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає зміні із викладенням резолютивної частини у новій редакції про стягнення за статтею 117 КЗпП за час затримки розрахунку при звільненні позивача відшкодування у сумі 4000 грн. Висновки суду апеляційної інстанції відповідають також правовим позиціям Верховного Суду, викладеним у постанові від 20.05.2020 року у справі № 816/1640/17. Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч.5 ст.328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягають.

Результат розгляду: partial