Рішення адміністративного суду від 2022-02-03 00:00:00+02

в грудні 2021 року [PERSON] звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниця про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії. Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 30 грудня 2021 року позовну заяву \~\~ [PERSON] повернуто особі, яка ії подала. Не погоджуючись з судовим рішенням позивач подав апеляційну скаргу, у якій, з посиланням на порушення норм процесуального права, просить її скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.\~Позивач зазначив, що підставою звернення до суду є відмова відповідача в телефонному режимі від 20.11.2021 року. Оскільки відмову відповідач отримав 20.11.2021 року, відтак вважає, що у місячний строк 14.12.2021 року звернувся з позовом до суду відповідно до ч. 5 ст. 122 КАС України. Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 312 КАС України. \~\~\~\~\~\~\~ Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків. Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, що до Вінницького окружного адміністративного суду надійшли матеріали позовної заяви [PERSON] до Квартирно-експлуатаційного відділу м.Вінниці про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії. Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 20.12.2021 року позовну заяву було залишено без руху та запропоновано позивачеві усунути виявлені недоліки шляхом надання обґрунтованого клопотання про поновлення строку звернення до суду із доказами поважності причин його пропуску. 29.12.2021 року позивачем подано до суду першої інстанції заяву про поновлення строку звернення до суду, в якій останній наголосив, що вказаний строк ним пропущено, адже про порушення своїх прав дізнався після відмови відповідача у телефонному режимі 20.11.2021 року, а до суду звернувся 14.12.2021 року, тобто в межах місячного строку визначеного ч.5 ст.122 КАС України. Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що наведені представником позивача обставини не можуть свідчити про поважність причин пропуску позивачем строку звернення до суду. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне. Частинами 1, 5 статті 122 КАС України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк. Як вбачається із змісту позовних вимог, предметом оскарження за даним адміністративним позовом є дії відповідача щодо нарахування та виплати позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою КМ України №889 від 22.09.2010. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 положення частини другої статті 233 КЗпП України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. При цьому, слід вказати, що структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України "Про оплату праці", за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Згідно положень Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України 13.01.2004 №5, грошова допомога при звільненні не входить до складу фонду основної та додаткової заробітної плати. Із наведеного вище слідує, що одноразова грошова допомога при звільненні не входить до структури заробітної плати, а тому підстави для застосування частини третьої статті 233 КЗпП відсутні. Окрім того, сам лише факт того, що розмір одноразової грошової допомоги при звільненні обраховується виходячи із місячного грошового забезпечення, жодним чином не може свідчити про те, що така допомога входить до складу грошового забезпечення чи/або пов`язана з оплатою праці, адже вона має разовий характер та виплачується лише у випадку звільнення особи. При цьому, суд акцентує увагу на тому, що під час обчислення строку звернення до суду із позовом цієї категорії застосуванню підлягають саме положення КАС України як норми спеціального процесуального закону. В апеляційній скарзі позивачем не заперечувалось вищевказаного. А тому, враховуючи те, що предметом оскарження в межах даної справи є дії відповідача щодо невірного, на думку позивача, обрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні, яка хоч і не входить до складу грошового забезпечення, однак виплачується у зв`язку із звільненням особи з публічної служби, тому застосуванню підлягають саме положення ч. 5 ст. 122 КАС України. В даному ж випадку, як слідує із матеріалів справи, позивача виключено зі списків особового складу КЕВ м.Вінниці 06.09.2013, однак до суду останній звернувся лише 14.12.2021, тобто із пропуском місячного строку звернення, визначеного ч. 5 ст. 122 КАС України. Суд наголошує, що допомога при звільненні є платежем, розмір якої в будь-якому разі відомий особі, яка її отримує. Така особа має реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації з яких складових вона складається, як обрахована та на підставі яких нормативно-правових актів був здійснений саме такий її розрахунок чи розрахунок її складових. Отже, з дня отримання розрахунку при звільненні, особа вважається такою, що повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів. Винятком з цього правила є випадок, коли така особа без зайвих зволікань, в розумний строк після отримання виплати, демонструючи свою необізнаність щодо видів та розміру складових призначеної їй допомоги при звільненні звернулась до відповідного органу із заявою про надання їй відповідної інформації. В такому випадку особа вважається такою, що дізналась про порушення її прав при отриманні від органу відповіді на подану нею заяву. Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача. При цьому, позивач не був позбавлений можливості звернутись протягом 2013-2021 років до відповідача та отримати відповідь. Однак позивач, необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду. Доказів неможливості звернення до відповідача протягом 2013-2021 років матеріали справи не містять. Колегія суддів не приймає до уваги твердження апелянта про те, що про порушення своїх прав останній дізнався після відмови відповідача у телефонному режимі 20.11.2021 року, а до суду звернувся 14.12.2021 року, тобто в межах місячного строку визначеного ч.5 ст.122 КАС України. Суд вважає, що звернення до відповідача у 2021 році, не змінює момент, з якого позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в даному випадку, оскільки такі дії позивач почав вчиняти більш ніж через 7 років після отримання грошового забезпечення. До того ж, належних та допустимих доказів звернення позивача \~до відповідача апелянтом не надано. Разом з тим, варто наголосити, що досудовий порядок врегулювання спору законом в таких спорах не передбачений. Верховний Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних спорів Касаційного адміністративного суду у постанові від 31.03.2021 по справі №240/12017/19, зазначив, що для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом визначеного законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів. Крім того, Верховний Суд у своєму рішенні, зокрема від 08.08.2019 у справі №127/13736/16-а зазначив, що "незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду. Поважними ж причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами." Доводів, які б свідчили про наявність об`єктивно непереборних обставин, пов`язаних з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення дій щодо звернення до суду з позовом за захистом порушеного права, протягом установленого законом строку, позивачем суду не наведено. А відтак, \~суд першої інстанції правомірно зазначив, що наведені позивачем обставини не можуть свідчити про поважність причин пропуску позивачем строку звернення до суду. Апеляційна скарга містить аналогічні доводи, які були викладені позивачем в заяві про поновлення строку звернення до суду 29.12.2021 року. Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року у справі "Перетяка та Шереметьєв проти України", пункту 53 рішення ЄСПЛ від 8 квітня 2010 року у справі "Меньшакова проти України"). За висновком ЄСПЛ, викладеним в його рішенні від 18 жовтня 2005 року у справі "МПП "Голуб" проти України", право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги, оскільки за своєю природою це право вимагає регулювання з боку держави, яка щодо цього користується певними меж. Таким чином, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо пропущення позивачем місячного строку звернення до суду, оскільки вказані позивачем в заяві про поновлення строку звернення до суду підстави є неповажними, а тому позовна заява підлягає поверненню. Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права. Згідно з ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.\~\~\~\~\~

Результат розгляду: denied