Рішення адміністративного суду від 2023-06-05 00:00:00+03

У травні 2023 року [PERSON] звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області про визнання протиправною та скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення. Позивач свої вимоги обґрунтовує тим, що 01 травня 2023року близько 17 год., перебуваючи в м.Ічня по вул. Дрофаня він не керував транспортним засобом, а стояв поруч з ним, обабіч дороги, біля магазину, куди він йшов, рух транспортним засобом в цей час не здійснювався. До нього під`їхав автомобіль, з якого вийшли працівники поліції та попросили його надати документи, повідомили, що у нього немає відповідної категорії на керування транспортним засобом та склали постанову. Його не ознайомили з його правами та не надали можливості скористатися допомогою фахівця у галузі права. Порушення права скористатись правом на правову допомогу та не вжиття жодних дій щодо надання можливості реалізувати своє право на отримання такої допомоги, свідчить про порушення порядку розгляду справи про адміністративне правопорушення. За правовою допомогою він звернувся вже після винесення постанови. Вищевказаною постановою на позивача накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 3 400 грн 00 коп. Вважає, що спірна постанова про адміністративне правопорушення не відповідає обставинам справи. Посилаючись на викладене, позивач просив суд визнати протиправною та скасувати постанову у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БАВ №630259 від 08 липня 2022 року, винесену суб`єктом владних повноважень поліцейським Прилуцького РВП ГУНП в Чернігівській області сержантом поліції Драненком Р.В. про притягнення його до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 126 КУпАП, та накладення адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі 3 400 грн 00 коп.; закрити справу про адміністративне правопорушення відносно нього за ч.2ст. 126 КУпАП; судові витрати покласти на відповідачів. Відповідач- ГУНП в Чернігівській області надіслав відзив на позовну заяву в якій зазначає, що постанова серії БАД №303097 від 01.05.2023 року стосовно [PERSON] складена за вчинення водієм діяння, за яке передбачене настання адміністративної відповідальності правомірно, а поліцейський діяв у межах своїх повноважень. Позивач [PERSON] поставив підпис та отримав постанову про накладення адміністративного стягнення, чим фактично погодився з вчиненим ним адміністративним правопорушенням. Просив у позові [PERSON] відмовити. Просить справу розглядати у відсутності представника ГУНП в Чернігівській області. В судове засідання позивач не з`явився, через канцелярію суду представник позивача надав заяву про розгляд справи у відсутності позивача та його представника, на задоволенні позову наполягали. У відповідності до ст.229 КАС України, в разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Відповідно до ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди, перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дій). Cудом встановлено, що 01 травня 2023року о 16 год. 18 хв. поліцейським Прилуцького РВП Чернігівської області, сержантом поліції Драненком Р.В. винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії БАД №306097, згідно з якої [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 126 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 3 400 грн 00коп. Відповідно до вказаної постанови 01 травня 2023року о 16год.18 хв. в м. Ічня по вул. Дрофаня біля буд.№7 Прилуцького району [PERSON] керував транспортним засобом, не маючи права керування таким видом транспортних засобів, чим порушив п. 2.1 (а) ПДР (а.с. 9). Вирішуючи питання про наявність в діях позивача [PERSON] складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 126 КУпАП, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до положень частини 2 статті 126 КУпАП керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Згідно з п. 2.1 (а) Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року (з послідуючими змінами і доповненнями), водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. У постанові поліцейського зазначено порушення Зінченком О.В. п.2.1 ПДР України, однак даний пункт передбачає шість підпунктів. У постанові не зазначено, який саме підпункт пункту 2.1 ПДР України було ним порушено, тобто чіткого посилання на нормативний акт, що передбачає відповідальність за адміністративне правопорушення зазначено не було. Також у графі «7 До постанови додаються» відсутні будь- які записи про докази , що підтверджують про вчинення ним адміністративного правопорушення. Згідно правової позиції ВС України у постанові №338/1/17 від 26.04.2018 року оскаржувана постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не є беззаперечним доказом вчинення ним правопорушення, оскільки саме по собі описання адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення особою такого правопорушення. Така постанова по своїй природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення. Статтею 14 Закону України «Про дорожній рух» визначено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватись вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух. Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Згідно із статтею 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Отже, у адміністративному процесі закріплена презумпція вини суб`єкта владних повноважень, яка покладає на нього обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення (дії чи бездіяльності) та спростувати твердження іншої сторони про порушення його прав свобод чи інтересів. З матеріалів\~справи вбачається,\~що відповідач не надав суду докази, на підставі яких поліцейський прийняв рішення про притягнення позивача до адміністративної відповідальності. Стаття 62 Конституції України встановлює, що вина особи, яка притягується до відповідальності, має бути доведена належним чином, а не ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п. 43 рішення Європейського суду з прав людини від 14лютого 2008 року у справі «Кобець проти України» (з відсиланням на первісне визначення цього принципу у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey), п. 282), доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом. Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення. Висновок про наявність чи відсутність в діях особи складу адміністративного правопорушення повинен бути обґрунтований, тобто зроблений на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин та доказів, які підтверджують факт вчинення адміністративного правопорушення. Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за умови наявності юридичного складу адміністративного правопорушення, в тому числі, встановлення вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними та допустимими доказами. Визначення доказів в справі про адміністративне правопорушення та їх перелік регламентований ст. 251 КУпАП, а саме: доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. Виходячи з викладеного, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 126 КУпАП. Верховний Суд у постанові від 26 квітня 2018 року у справі №338/1/17 вказав, що візуальне спостереження за дотриманням правил дорожнього руху працівниками органу Національної поліції може бути доказом у справі лише у тому випадку, коли воно зафіксовано у встановленому законом порядку. Посилання на оскаржувану постанову про притягнення позивача до адміністративної відповідальності як на беззаперечний доказ вчинення ним правопорушення є помилковим, оскільки саме по собі описання адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення особою такого порушення. Така постанова по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення. Таким чином, окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї. В силу принципу презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості. Враховуючи наведене, оцінюючи всі досліджені судом докази в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача є обґрунтованими, доведеними, а тому підлягають задоволенню. Відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у разі відсутності події та складу адміністративного правопорушення. \~ \~ \~ \~ Оскільки\~в матеріалах\~справи відсутні\~докази,\~які б\~давали суду\~підстави прийти\~до обґрунтованого\~висновку щодо\~вчинення позивачем\~адміністративного правопорушення,\~суд вважає\~за необхідне\~закрити провадження\~у справі\~про адміністративне\~правопорушення,\~передбачене ч.2ст.\~126\~КУпАП. З огляду на викладене, враховуючи, що позивач заперечує факт вчинення адміністративного правопорушення, а відповідач не надав жодних належних та допустимих доказів, які можуть бути прийняті судом на підтвердження факту порушення позивачем Правил дорожнього руху, вчинення адміністративного правопорушення, суд дійшов висновку, що відповідач не довів факт вчинення позивачем правопорушення, передбаченого, ч. 2 ст. 126 КУпАП, не спростував доводи позивача про те, що він взагалі не керував транспортним засобом, не довів правомірності свого рішення про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності, що є його обов`язком відповідно до ст. 77 КАС України, а відтак суд визнає позов таким, що підлягає задоволенню, а винесена постанова - скасуванню. Аналогічні правові позиції висловлені Верховним Судом у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №524/1284/17, у постанові від 08.07.2020 року у справі №463/1352/16-а та інших, вказана судова практика є сталою і не змінювалась. Відповідно до положень ч. 1 ст. 139 КАС України за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Національної поліції України в Чернігівській області підлягають стягненню на користь позивача понесені ним витрати з оплати судового збору в сумі 537,00 грн.

Результат розгляду: granted