Рішення адміністративного суду від 2022-01-19 00:00:00+02

23.07.2021 року [PERSON] (далі по тексту позивач, [PERSON] ) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини [NUMBER] (далі по тексту відповідач, в/ч [NUMBER] ), у якому просив суд: визнати протиправною бездіяльність військової частини [NUMBER] щодо не нарахування та невиплати суми індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року; зобов`язати військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити позивачу суми індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року; визнати протиправними дії військової частини [NUMBER] щодо нарахування та виплати одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби без урахування пільгової вислуги років, що разом складає повних\~13 років; зобов`язати військову частину [NUMBER] нарахувати одноразову грошову допомогу в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з урахуванням пільгової вислуги років, що разом складає повних 13 років та здійснити доплату донарахованих сум. В обгрунтування позовних вимог [PERSON] зазначив, що відповідачем протиправно не проведено нарахування та виплату індексації грошового забезпечення у 2016-2018 роках та невірно визначено вислугу років, що призвело до зменшення розміру одноразової грошової допомоги при звільненні. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 28.09.2021 адміністративний позов задоволено. Визнано протиправною бездіяльність військової частини [NUMBER] щодо не нарахування та невиплати [PERSON] суми індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року. Зобов`язано військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити [PERSON] суми індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року. Визнано протиправними дії військової частини [NUMBER] щодо нарахування та виплати [PERSON] одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби без урахування пільгової вислуги років, що разом складає повних 13 років. Зобов`язано військову частину [NUMBER] нарахувати [PERSON] одноразову грошову допомогу в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з урахуванням пільгової вислуги років, що разом складає повних 13 років та здійснити доплату донарахованих сум. Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його прийняття із \~порушенням норм процесуального та матеріального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.09.2021 по справі № 520/13564/21 та ухвалити нове , яким \~у задоволенні позову відмовити повністю. Апеляційна скарга вмотивована тим, що під час проходження військової служби виплата сум індексації в спірний період здійснювалась у межах бюджетних коштів та роз`яснень Департаменту фінансів МОУ, відповідно до яких нарахування індексації не передбачалось, тоді як виплата одноразової грошової допомоги при звільненні \~проведена з урахуванням вислуги років позивача. Також відповідачем вказано , що позивачем не дотримано строку звернення до суду, визначеного ст.122 КАС України . Позивач не скористався правом на подання \~відзиву. Відповідно до п. 3 ч. 1\~ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав. Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що позивач проходив службу у \~в/ч [NUMBER] та є \~учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії [NUMBER] від 05.05.2017 (а.с.6). Відповідно до наказу командира військової частини [NUMBER] (по стройовій частині) від 25.06.2021 № 133 капітана [PERSON] , начальника командного пункту-заступника начальника штабу з бойового управління військової частини [NUMBER] звільнено наказом командира військової частини [NUMBER] від 24.05.2021 № 26 з військової служби у запас за підпунктом «а» пункту 2 частини 5(у зв`язку із закінченням строку контракту) ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу». [PERSON] ,вважати таким, що 26 червня 2021 справи та посаду здав, з 26 червня 2021 року виключено зі списків особового складу частини, всіх\~видів забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік до Індустріального районного ТЦКта СП м. Харкова. Вказаним наказом зазначено, що щорічну основну відпустку за 2021 рік позивач використав частково (10 діб). Також вказано, що відповідно до статті 10 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» виплатити грошову компенсацію за 5 діб невикористаної щорічної \~основної відпустки за 2021 рік. Додаткові відпустки як учаснику бойових дій відповідно до п.12 частини першої статті 12 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2017, 2018, 2019,2020,2021 роки не надавались. Відповідно до вимог розділу ХХХІ наказу МО України від 07.06.2018р. № 260, роз`яснення Директора Департаменту фінансів МО України від 04.10.2019р. № 248/7096 виплатити грошову компенсацію за невикористані дні додаткових відпусток як учаснику бойових дій за 2017-2021 роки по 14 днів за рік (за 70 днів). Також зазначено, що відповідно до наказу МО України від 07.06.2018р. № 260 та рішення МО України від 27.01.2021р. № 248\~612 за період з 01 по 26 червня 2021 року виплатити: премію в повному обсязі 41% від посадового окладу (ТР-21); надбавку за особливості проходження служби згідно рішення -78% посадового окладу, окладу за військове звання та надбавки за вислугу років (шість бойових чергування у червні 2021 року). Вислуга років в Збройних Силах на 26 червня 2021 року складає 11 повних календарних років та у пільговому обчисленні 13 років 01 міс. 02 дню Відповідно до постанови КМУ від 17 липня 1992 року № 393 виплатити одноразову грошову допомогу по звільненню у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. Відповідно до вимог частини першої статті 91 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Постанови КМУ № 178 від 16 березня 2016 року, на підставі наданого рапорту і довідки про вартість речового майна, що належить до видачі у зв`язку із звільненням виплатити грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно урозмірі- 23159,64 грн. (а.с.7). Вважаючи бездіяльність відповідача протиправною, а свої права порушеними, позивач звернувся до суду. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, щодо позовних вимог про визнання дій протиправними та зобов`язання військової частини [NUMBER] нарахувати та виплатити позивачу суму індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року, колегія суддів зазначає наступне. Згідно з\~ст. 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення", індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг Відповідно до ч.1\~ст. 2 Закону\~України "Про індексацію грошових доходів населення", індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, пенсії. Стаття 3 даного\~Закону України "Про індексацію грошових доходів населення"\~передбачає, що індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Відповідно до статей\~4,\~6 Закону № 1282-ХІІ\~індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього\~Закону. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті. Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін. У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв`язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку визначеному Кабінетом Міністрів України. У разі виникнення обставин, передбачених\~статтею 4 цього Закону, грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін. Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України. Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення, визначені Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим\~постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078\~(далі Порядок № 1078). Згідно з п.11\~Порядку № 1078 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 101 відсотка (у 2016 році - 103 відсотка). Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту. Відповідно до п. 2 Порядку № 1078 індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби. За змістом п. 4 Порядку № 1078 індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних\~і демографічних груп населення. У межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, індексуються оплата праці (грошове забезпечення), розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, допомога по безробіттю та матеріальна допомога у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації безробітного, що надаються залежно від страхового стажу у відсотках середньої заробітної плати, стипендії. Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків. Пунктом 5 Порядку № 1078 визначено, що у разі підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків. Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що місяць, в якому відбулося підвищення оплати праці (суми її постійних складових), є базовим при проведенні індексації. Відповідно до п. 6 Порядку № 1078 виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, а саме: підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету. У разі коли грошовий дохід формується з різних джерел і цим Порядком не встановлено черговість його індексації, сума додаткового доходу від індексації виплачується за рахунок кожного джерела пропорційно його частині у загальному доході. Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік (вказана норма застосовується з 01.12.2015). Таким чином, індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці. Суд звертає увагу, що відповідно до вимог чинного законодавства України, проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи. При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що нормами\~Закону № 1282-ХІІ\~та Порядку № 1078 визначено джерело коштів на проведення індексації. Пунктом 6 Порядку №1078 безпосередньо не скасовано виплату індексації заробітної плати (грошового забезпечення) та не пов`язано індексацію з надходженням коштів до власника підприємства, установи, організації. В\~Законі\~йдеться про фінансові ресурси бюджетів всіх рівнів. У\~рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року у справі № 9-рп/2013\~за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положення частини другої\~статті 233 Кодексу законів про працю України\~зазначено, що індексація заробітної плати як складова належної працівникові заробітної плати спрямована на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. Тому системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що індексація грошового забезпечення, як складова грошового забезпечення військовослужбовців, є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, а отже підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті. Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 07.08.2019 року по справі №825/694/17, яка враховується відповідно до положень частини 5\~статті 242 КАС України. Коллегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що у 2016 - 2018 роках кошти на виплату індексації грошового забезпечення головним розпорядником коштів не виділено, а тому відповідач діяв правомірно. Виплата індексації грошового забезпечення здійснюється за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні\~і обмежене фінансування жодним чином не впливає на право позивача отримати індексацію грошового забезпечення, а також звертає увагу, що звільнення особи з військової служби жодним чином не позбавляє її права на отримання виплат, на які вона має право, проте не отримувала їх під час проходження служби за незалежних від неї обставин. З матеріалів справи вбачається, що належних та допустимих доказів щодо підтвердження нарахування та виплати індексації грошового забезпечення з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року відповідачем не було надано. Апелянт, \~посилаючись на численні листи (роз`яснення) Мінсоцполітики та роз`яснення Департаменту фінансів МОУ, зазначив, що фінансових ресурсів у військової частини [NUMBER] , яка входить до складу Збройних Сил України та фінансується виключно з коштів, передбачених Державним бюджетом України для виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовцям у 2016 - 2017 роках, Державним бюджетом України на 2016 - 2017 роки взагалі не передбачено. З цього приводу, як правильно зазначено судом першої інстанції, що\~статтею 18 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії",\~встановлена державна гарантія, яка полягає в індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін. Відповідно до\~статті 16 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії"\~держава гарантує забезпечення основних потреб громадян на рівні встановлених\~законом\~державних соціальних стандартів і нормативів. Державні соціальні гарантії, відповідно до\~статті 19 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії"\~є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності. Надання державних соціальних гарантій здійснюється за рахунок бюджетів усіх рівнів, коштів підприємств, установ і організацій та соціальних фондів на засадах адресності та цільового використання (стаття 20 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії"). Тобто, індексація грошового забезпечення військовослужбовців здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, з яких здійснюється виплата грошового забезпечення. Відповідно до статті 1 Протоколу N 1 до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~від 1952 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених\~законом\~і загальними принципами міжнародного права. Відсутність механізму виплати індексації за минулі періоди не може слугувати підставою для позбавлення позивача права на отримання належних йому сум індексації грошових доходів, виплата яких гарантована статтею 1 Протоколу N 1 до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів того, що у бюджеті відповідного рівня, з якого фінансується військова частина [NUMBER] , кошти на індексацію грошового забезпечення відсутні. Крім того, матеріали справи не містять доказів того, що апелянтом, надсилалися до відповідного органу листи про потреби на виділення додаткових коштів для виплати військовослужбовцям індексації грошового забезпечення. Посилання відповідача в апеляційній скарзі, на листи (роз`яснення) Мінсоцполітики та роз`яснення Департаменту фінансів МОУ як підставу для невиплати індексації грошового забезпечення позивачу, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки військова частина [NUMBER] має діяти відповідно до норм чинного законодавства, а вказані роз`яснення не є нормативно-правовими актами. Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правомірно задовольнив позовні вимоги шляхом визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання військової частини [NUMBER] нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за спірний період. Щодо доводів апеляційної скарги відповідача, в частині порушення строку звернення до суду, колегія суддів зазначає наступне. Згідно з ч.3 ст.99 КАС України \~\~\~(в редакції, яка діяла до 15.12.2017), та \~ч. 3 ст. 122 КАС України (в редакції, яка діє з 15.12.2017), для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для захисту прав, пов`язаних з проходженням публічної служби встановлено місячний строк. Водночас, відповідно до частини першої \~\~\~статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою \~\~\~статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. У рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці» № 1774-VIII, зі змінами та доповненнями від 1 січня 2017 року, за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. У постанові від 03.04.2019 Верховний Суд у складі суддів Судової палати для розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду за результатами розгляду справи №638/9697/17 висловив правову позицію, згідно якої індексація грошового забезпечення має систематичний (щомісячний) характер, а її правова природа полягає у підтриманні купівельної спроможності рівня заробітної плати (грошового забезпечення) внаслідок її знецінення через подорожчання споживчих товарів і послуг, а тому вона має бути врахована у складі грошового забезпечення військовослужбовців для розрахунку пенсії за вислугу років, що забезпечує дотримання пенсійних прав осіб, звільнених з військової служби, як складової конституційного права на соціальний захист. З врахуванням висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у складі суддів Судової палати для розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду від 03.04.2019 у справі №638/9697/17, індексація грошового забезпечення враховується у складі грошового забезпечення військовослужбовців. На підставі вищевикладеного, колегія суддів не вбачає підстав для застосування до спірних правовідносин положень ст.122,240 КАС України. Щодо позовних вимог [PERSON] , щодо не нарахування та невиплати одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 50% грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби за наявності вислуги 10 років і більше, колегія суддів зазначає наступне. Відповідно до ч. 2\~ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»\~військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, на підставах, визначених пунктом 1 \~\~частини другої\~статті 36 Закону України "Про розвідку", а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше. Позивач посилається на те, що зі змісту витягу з наказу командира військової частини вбачається, що станом на 26.06. 2021року позивачу встановлено час служби в пільговому обчисленні 13 років. Водночас, у даному наказі зазначено, що вислуга років для нарахування одноразової грошової допомоги при звільненні станом на 26.06.2021 року складає: час служби в календарному обчисленні 11 повних календарних роки. Виплата грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу здійснюється в порядку, що затверджується Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством інфраструктури, Державною службою з надзвичайних ситуацій, Службою безпеки, Адміністрацією Державної прикордонної служби, Управлінням державної охорони, Службою зовнішньої розвідки, Державною пенітенціарною службою, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації (далі - державні органи) (пункт 2\~постанови КМУ №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 07 листопада 2007 року). Відповідно до п. 1,2 \~\~Розділу ХХХІІ Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам, затвердженої Наказом МВС № 200 \~\~\~\~\~\~\~Особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, що звільняються зі служби, виплачується одноразова грошова допомога в розмірах, визначених\~статтею 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Строк календарної служби для визначення розміру одноразової грошової допомоги обчислюється згідно з \~\~пунктом 1 \~\~постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей». Колегія суддів зазначає, що ч. 2 \~\~ст. 15 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не передбачає будь-яких обмежень щодо обчислення такої вислуги лише в календарних роках, а передбачає виплату одноразової грошової допомоги у разі звільнення за наявності вислуги 10 років і більше. З системного аналізу наведених правових норм вбачається, що поняття «календарна вислуга років» застосовується не для позначення необхідної для призначення допомоги вислуги років, а для визначення розміру грошової допомоги: «в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби». При цьому, умовою набуття права на призначення та виплату одноразової грошової допомоги відповідно до частини другої статті 15 «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» є наявність «вислуги 10 років і більше». Таким чином, в частині другій статті 15 Законі України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відсутня пряма вказівка на те, що право на призначення та виплату одноразової грошової допомоги виникає за наявності 10 і більше календарних років вислуги. Правова позиція щодо застосування приписів частини другої\~статті 15 Закону №2011-XII\~неодноразово викладалася у\~постановах Верховного Суду, зокрема, від 11 квітня 2018 року у справі № 806/2104/17, від 24 листопада 2020 року у справі № 822/3008/17, від 21 квітня 2021 року № 380/2427/20, від 27.05.2021 у справі № 1.380.2019.005965. Відповідно до усталеної позиції Верховного Суду правова норма частини другої\~статті 15 Законі №2011-XII\~не містить вказівки на те, що право на призначення та виплату одноразової грошової допомоги виникає за наявності 10 і більше \~\~\~\~\~\~саме календарних років вислуги. Поняття «календарна вислуга років» застосовується не для позначення необхідної для призначення допомоги вислуги років, а для визначення розміру грошової допомоги, а саме: «в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби». При цьому, Верховний Суд наголошував, що умовою набуття права на призначення та виплату одноразової грошової допомоги відповідно до частини другої\~статті 15 Закону № 2011-XII\~є наявність «вислуги 10 років і більше». У цій справі судом встановлено, що на момент звільнення вислуга позивача становить: календарна 11 років 08 місяців 15 днів та в пільговому обчисленні - 13 років 1 місяць 2 дні. Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду перщої інстанції, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо ненарахування та невиплати позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні з розрахунку 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з розразунку 13 років вислуги. Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Так, Європейський суд з прав людини зазначив, що національне право повинно відповідати поняттю «законність», визначеному Конвенцією, яка вимагає, щоб усе право писане чи неписане було достатньо чітким, щоб дозволити особі, у разі потреби з належною консультацією, передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, які може спричинити така дія (рішення у справах «S.W. проти Сполученого Королівства» серія A,N 335-В, с.41-42, п. 35-36 та «Санді Таймс» проти Сполученого Королівства (№ 1)», серія A, № 30, с.31, п.49, і «Галфорд проти Сполученого Королівства»). Крім того, Європейський суд з прав людини зазначив, що втручання держави вважатиметься «необхідним в демократичному суспільстві» із законною метою, якщо воно відповідає «нагальній соціальній потребі», зокрема якщо воно є співмірним щодо законної мети, яка переслідується, а також якщо причини, на які посилаються національні органи влади для виправдання такого втручання, є «доречними та достатніми» (справа «Костер проти Сполученого Королівства» (Costerv. The United Kingdom), № 24876/94, п. 104, рішення; справа «С. і Марпер проти Сполученого Королівства» (S and Marper v United Kingdom) (Велика Палата), №№ 30562/04 та 30566/04, п. 101). Суд, у цій справі, також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Доводи апеляційної скарги є безпідставними, спростовуються наведеним вище та не впливають на правомірність висновків суду першої інстанції, містять виключно суб`єктивне бачення відповідачем обставин справи, які розглянуто судом першої інстанції та надано належну правову оцінку, в апеляційній скарзі відповідачем не зазначено в чому полягає невірність застосування судом норм матеріального права, які саме норми та яким чином було порушено чи неправильно застосовано, а відтак, підстави для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції відсутні. У контексті оцінки доводів апеляційної скарги Верховний Суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах "Проніна проти України" (пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, колегія суддів уважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку. Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін. Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права. Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін. Враховуючи положення статті 139 КАС України, підстави для зміни розподілу судових витрат відсутні.

Результат розгляду: denied