Рішення адміністративного суду від 2022-08-04 00:00:00+03

У серпні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з адміністративним позовом до Львівського прикордонного загону (військова частина [NUMBER]), Чопського прикордонного загону (військова частина [NUMBER]), у якому просив: - визнати протиправними дії Мостиського прикордонного загону (військова частина 1494) щодо нарахування та виплати [PERSON] допомоги на оздоровлення у лютому 2016 року, березні 2017 року, лютому 2018 року, передбаченої пунктом 1 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», та підйомної допомоги у лютому 2018 року без врахування у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» (далі - Постанова № 889); - зобов`язати Львівський прикордонний загін (військова частина [NUMBER]) нарахувати та виплатити [PERSON] недоплачену допомогу на оздоровлення у лютому 2016 року, березні 2017 року, лютому 2018 року та підйомну допомогу у лютому 2018 року з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою № 889; - визнати протиправними дії Чопського прикордонного загону (військова частина [NUMBER]) щодо нарахування та виплати [PERSON] підйомної допомоги у серпні 2017 року без врахування у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою № 889; - зобов`язати Чопський прикордонний загін (військова частина [NUMBER]) нарахувати та виплатити [PERSON] недоплачену підйомну допомогу у серпні 2017 року з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою № 889; - визнати протиправними дії Мостиського прикордонного загону (військова частина 1494) щодо виплати [PERSON] надбавки за кваліфікацію за 2011-2017 роки у розмірі 50% від законодавчо встановленого розміру; - зобов`язати Львівський прикордонний загін (військова частина [NUMBER]) нарахувати та виплатити [PERSON] з урахуванням виплачених сум надбавку за кваліфікацію з січня 2011 року по травень 2017 року у розмірі, визначеному у додатку № 25 до постанови Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року за № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу» (далі - Постанова № 1294): 2-й клас - 5 відсотків посадового окладу; - визнати протиправними дії Мостиського прикордонного загону (військова частина 1494) щодо виплати [PERSON] винагороди за бойове чергування за 2010-2017 роки у розмірі 5% посадового окладу при законодавчо встановленому розмірі 30% від посадового окладу; - зобов`язати Львівський прикордонний загін (військова частина [NUMBER]) нарахувати та виплатити [PERSON] з урахуванням виплачених сум винагороду за бойове чергування за липень 2010 року - червень 2017 року у місяцях фактичної виплати згідно з додатком № 25 до Постанови № 1294 із розрахунку 30% посадового окладу на місяць; - визнати протиправною бездіяльність Мостиського прикордонного загону (військова частина 1494) щодо нездійснення нарахування та виплати [PERSON] на день звільнення компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої частиною 4 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постановою Кабінету Міністрів України від 01 серпня 2012 року № 702 за 2013-2020 роки; - зобов`язати Львівський прикордонний загін (військова частина [NUMBER]) нарахувати і виплатити [PERSON] компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 4 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постановою Кабінету Міністрів України від 01 серпня 2012 року № 702 за 2013-2020 роки; - зобов`язати Львівський прикордонний загін (військова частина [NUMBER]) нарахувати і виплатити [PERSON] компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суми надбавки за кваліфікацію та винагороди за бойове чергування за весь час затримки такої виплати по день їх фактичної виплати. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 31 січня 2022 року у справі № 380/13582/21, ухваленим за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, вказаний позов було задоволено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив із того, що щомісячна додаткова грошова винагорода, передбачена Постановою № 889, не може вважатись одноразовою та має бути включена до складу грошового забезпечення, з якого обчислюється підйомна допомога та допомога на оздоровлення. Щодо позовної вимоги про виплату компенсації про невикористанні дні додаткової відпустки, передбаченої частиною 4 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», суд зазначив, що відпустка, передбачена пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону № 3551-XII, є пільгою, встановленою для учасників бойових дій, тобто стосується конкретної категорії військовослужбовців, які мають відповідний статус, а відпустка, передбачена частиною 4 статті 10-1 Закону № 2011-XII, пов`язана з умовами проходження служби та залежить від місцевості, де військовослужбовець проходить службу в конкретний період часу (місцевості з особливими природними, географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами, проходження військової служби) або відповідної посади, виконання обов`язків за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я. Таким чином, вказані відпустки є різними за правовою природою і підставами надання та не є взаємозамінними чи взаємовиключними. Тому при звільненні з військової служби позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористані ним у 2013-2020 роках дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 4 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ та постановою Кабінету Міністрів України від 01 серпня 2012 року № 702, у зв`язку з чим позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про виплату надбавки за кваліфікацію та винагороди за бойове чергування, суд дійшов висновку про визнання протиправними дій відповідача щодо нарахування і виплати позивачу надбавки за кваліфікацію за період з період 2011-2017 років у розмірі 50% законодавчо встановленого розміру, оскільки наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 20 травня 2008 року № 425 упорядковано виплати додаткових видів грошового забезпечення, а тому позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню. Окрім того суд дійшов переконання, що оскільки надбавка за кваліфікацію та винагорода за бойове чергування є складовими грошового забезпечення, то у разі їх несвоєчасної виплати провадиться їх компенсація відповідно до діючого законодавства. З огляду на те, що судом встановлено факт виплати позивачу у неналежному розмірі додаткових видів грошового забезпечення, то він має право на компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої частини додаткових видів грошового забезпечення, а саме надбавки за кваліфікацію та винагороди за бойове чергування за весь час затримки виплати по день фактичної виплати. У апеляційному порядку рішення суду першої інстанції оскаржено Військовою частиною [NUMBER] та Військовою частиною [NUMBER], які у своїх скаргах просили скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове про відмову в задоволенні позову. Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, скаржники послалися на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження. Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційних скарг, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення вимог скаржників, виходячи із такого. Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, наказом начальника [NUMBER] прикордонного загону Західного регіонального управління (І категорії) Державної прикордонної служби України від 06 червня 2017 року № 117-ос старшину [PERSON] зараховано до списків прикордонного загону з 06 червня 2017 року. Наказом начальника [NUMBER] прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 09 листопада 2017 року № 221-ос прапорщика [PERSON] призначено з 07 липня 2017 року на посаду інспектора прикордонної служби 2 категорії дозиметриста 4 відділення інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби «Шегині» І (тип Б). Наказом начальника [NUMBER] прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України м. Львів від 06 лютого 2020 року № 43-ос (по особовому складу) прапорщика [PERSON] виключено зі списків особового складу частини та з усіх видів забезпечення з 06 лютого 2020 року. Вважаючи, що при звільнення з військової служби відповідачі провели належні йому виплати не у повному обсязі, [PERSON] звернувся до суду із адміністративним позовом, що розглядається. При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянтів, що викладені у апеляційних скаргах, суд апеляційної інстанції виходить із такого. Відповідно до частини 1 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників. Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Відповідно до частини 2 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Перевіряючи рішення суду першої інстанції у частині задоволенні позовної вимоги [PERSON] щодо нарахування та виплати допомоги на оздоровлення та підйомної допомоги без врахування у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889, апеляційний суд зазначає таке. Спеціальним законом, який визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі є Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ (далі - Закон № 2011-XII). Частиною першою статті 9 Закону № 2011-XII встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Відповідно до частин другої та третьої цієї статті до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. За приписами частини четвертої вказаної статті грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Відповідно до частини першої статті 10-1 Закону № 2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення. Слід зауважити, що грошова допомоги на оздоровлення надається у розмірі місячного грошового забезпечення, складові якого не є тотожними складовим грошового забезпечення, встановленого частиною 2 статті 9 Закону № 2011-XII. При цьому, вказані норми Закону № 2011-XII не містять визначення складових, які повинні входити до складу саме щомісячного грошового забезпечення при грошової допомоги на оздоровлення. Відповідно до частини 3 статті 15 Закону № 2011-XII, військовослужбовцям виплачуються грошова допомога на оздоровлення та державна допомога сім`ям з дітьми в порядку і розмірах, що визначаються законодавством України. При цьому апеляційний суд враховує теоретико-методологічне значення рішення Конституційного Суду України від 09 липня 1998 року № 12-рп/98 у справі №17/81-97 за конституційним зверненням Київської міської ради професійних спілок щодо офіційного тлумачення частини третьої статті 21 Кодексу законів про працю України (справа про тлумачення терміну «законодавство»), де зазначено, що терміном «законодавство» охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України. Апеляційний суд вважає за можливе поширити вищезазначені міркування на загальний контекст справи, що розглядається. Умови, розмір та порядок виплати військовослужбовцям зазначеної допомоги регламентовано Постановою № 1294 та Інструкцією «Про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», затвердженою наказом Міністра оборони України 11 червня 2008 року №260 (далі - Інструкція № 260), чинною на час виникнення спірних правовідносин. Так, розмір грошової допомоги на оздоровлення визначається виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (крім винагород та морського грошового забезпечення), на які військовослужбовець має право за займаною ним штатною посадою на день вибуття в щорічну основну відпустку (підпункт 3 пункту 5 Постанови № 1294, підпункт 30.4 пункту 30 розділу ХХХ Інструкції № 260). Виплата щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям здійснювалася відповідно до Постанови № 889, підпунктами 1, 2 пункту 1 якої встановлено, що така винагорода виплачується: 1) військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які займають посади у Військово-Морських Силах Збройних Сил та Морській охороні Державної прикордонної служби, посади наземних авіаційних спеціалістів, що забезпечують безпеку польотів літаків та вертольотів, у військових частинах і підрозділах Повітряних Сил та Сухопутних військ Збройних Сил, посади у військових частинах і підрозділах високомобільних десантних військ та спеціального призначення Збройних Сил, і військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби) льотного складу Збройних Сил, Національної гвардії та Державної прикордонної служби - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення; 2) військовослужбовцям Збройних Сил (крім тих, що зазначені у підпункті 1 цього пункту, та військовослужбовців строкової військової служби): з 1 квітня 2013 року - у розмірі, що не перевищує 20 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 вересня 2013 року - у розмірі, що не перевищує 40 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 січня 2014 року - у розмірі, що не перевищує 60 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 квітня 2014 року - у розмірі, що не перевищує 80 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 липня 2014 року - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення. Граничні розміри, порядок та умови виплати щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої пунктом 1 цієї Постанови, визначаються Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Адміністрацією Державної прикордонної служби, Службою зовнішньої розвідки за погодженням з Міністерством соціальної політики і Міністерством фінансів у межах затвердженого фонду грошового забезпечення (пункт 2 Постанови №889). На виконання Постанови №889 наказом Міністра оборони України від 15 листопада 2010 року № 595, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 06 вересня 2012 року за №1540/21852, затверджено Інструкцію про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України (далі - Інструкція № 595), пунктами 1, 8 якої було передбачено, що ця Інструкція визначає порядок та умови виплати особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом (далі - військовослужбовці), які займають посади в органах військового управління, з`єднаннях, військових частинах, вищих військових навчальних закладах і військових навчальних підрозділах вищих навчальних закладів, установах та організаціях Збройних Сил України (далі - військові частини), щомісячної додаткової грошової винагороди (далі - винагорода). Винагорода не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення. Наказом Міністра оборони України «Про затвердження Інструкції про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України» від 24 жовтня 2016 року № 550, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 11 листопада 2016 року за № 1470/29600 (набрав чинності з 16 грудня 2016 року), затверджено нову Інструкцію про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України (далі - Інструкція № 550) та визнано таким, що втратив чинність, наказ Міністра оборони України від 15 листопада 2010 року № 595 «Про затвердження Інструкції про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України», зареєстрований у Міністерстві юстиції України 29 листопада 2010 року за №1194/18489. За приписами пункту 1 цієї Інструкції, вона визначає порядок та умови виплати особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом (далі - військовослужбовці), які займають посади в органах військового управління, з`єднаннях, військових частинах, вищих військових навчальних закладах і військових навчальних підрозділах вищих навчальних закладів, установах та організаціях Збройних Сил України (далі - військові частини), щомісячної додаткової грошової винагороди (далі -винагорода). Одночасно пунктом 8 Інструкції № 550 встановлено, що винагорода не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення. На переконання апеляційного суду, аналіз наведених правових норм свідчить про те, що саме до повноважень Кабінету Міністрів України та Міністра оборони України віднесено встановлення складових щомісячного грошового забезпечення, з якого повинна бути обчислена грошова допомога на оздоровлення. Враховуючи те, що Постанова №1294 та Інструкції № 595, № 550, № 260 прийняті саме на виконання вказаних повноважень, при обчисленні грошової допомоги на оздоровлення слід застосовувати зазначені нормативно-правові акти, якими встановлено базу щодо обраховування щомісячного грошового забезпечення для нарахування та виплати, зокрема, одноразової грошової допомоги на оздоровлення, а тому відповідач, який керувався ними у спірних відносинах, діяв правомірно. Положення Інструкції № 595 (пункт 8) та Інструкції № 550 (пункт 8) у системному зв`язку з нормами Інструкції № 260 (пункт 30.4) містять застереження саме щодо щомісячної додаткової грошової винагороди, яка має щомісячний характер, однак не враховуються при обчисленні розміру щомісячного грошового забезпечення. Це означає, що законодавець запроваджуючи таку виплату, як щомісячна додаткова грошова винагорода, окремими нормативними актами визначив цю виплату такою, що може виплачуватись щомісячно, проте її особливістю є те, що вона не включається до складових щомісячного грошового забезпечення, з яких обчислюється одноразова грошова допомога на оздоровлення та підйомної допомоги, передбачена нормами Закону № 2011-ХІІ для військовослужбовців. Підсумовуючи викладене, на думку апеляційного суду, вимоги позивача в цій частині є необґрунтованими та помилково задоволені судом першої інстанції. Перевіряючи рішення суду першої інстанції у частині задоволення позовних вимог про визнання протиправними дій щодо виплати у період 2011-2017 років надбавки за кваліфікацію в розмірі 50 % від законодавчо встановленого розміру та винагороди за бойове чергування у період 2010- 2017 років у розмірі 5% посадового окладу при законодавчо встановленому 30 % розміру від посадового окладу, апеляційний суд зазначає таке. Пунктом 7 Постанови № 1294 передбачено, що до упорядкування додаткових видів грошового забезпечення, визначених згідно з додатками 25-28, їх виплата провадиться в межах затвердженого фонду грошового забезпечення в обсязі до 50 відсотків установленого згідно із зазначеними додатками розміру, крім щомісячних виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу льотного та наземного складу авіації, плаваючого складу, військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, які виконують водолазні роботи, проходять службу у високомобільних десантних військах та частинах спеціального призначення, та виплати одноразової винагороди військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, які знешкоджують вибухові предмети. На виконання вказаної постанови Кабінету Міністрів України Адміністрація державної прикордонної служби України затвердила Інструкцію про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України від 20 травня 2008 року №425 (далі - Інструкція № 425).. Згідно з підпунктом 3.13.1 вказаної Інструкції особам офіцерського складу (крім військових льотчиків і штурманів, військових льотчиків і штурманів інструкторського складу), особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, які мають клас, присвоєний у встановленому порядку, виплачується надбавка в таких розмірах: 2-й клас - 5 відсотків посадового окладу; 1-й клас - 8 відсотків посадового окладу; клас майстра - 11 відсотків посадового окладу. Виходячи із буквального тлумачення положень пункту 7 Постанови № 1294 до упорядкування додаткових видів грошового забезпечення їх виплата провадиться в межах затвердженого фонду грошового забезпечення у обсязі до 50 % установленого згідно із зазначеними додатками розміру. Водночас, апеляційний суд враховує, що додаткові види грошового забезпечення, визначені згідно з додатками 25-28, зокрема надбавка за кваліфікацію, впорядковані приписами Інструкції № 425 на виконання Постанови № 1294. Таким чином, з моменту затвердження вказаної Інструкції підстави для обмеження виплати надбавки за кваліфікацію в обсязі до 50 % нормативно встановленого розміру відпали і доводи апелянтів про правомірність виплати позивачу надбавки за кваліфікацію у період 2011-2017 років у розмірі 50% законодавчо встановленого розміру на підставі пункту 7 Постанови №1294 є безпідставними. Як свідчать матеріали справи, позивачу у період з січня 2011 року по травень 2017 року виплачувалася надбавка за присвоєну кваліфікацію 2-й клас у розмірі 14,13 грн, 16,13 грн, 18,50 грн, що становить 50% від законодавчо встановленого розміру за кваліфікацію 2 класу. При цьому апеляційний суд враховує, що 29 червня 2008 року набула чинності Інструкція № 425, а отже відпали підстави для застосування обмеження розміру надбавки за кваліфікацію. Окрім того, відповідно до додатку № 25 постанови Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року № 294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу» військовослужбовці у з`єднаннях, частинах і підрозділах, на прикордонних заставах, у складі екіпажів літаків, вертольотів, кораблів і катерів Держприкордонслужби за час бойового чергування (бойової служби) отримують винагороду за бойове чергування (бойову службу), відсотків посадового вкладу від 10 до 30. Підпунктами 3.17.1 - 3.17.7 пункту 3.17 Інструкції № 425 впорядковано виплату винагороди за бойове чергування, зокрема визначено, що військовослужбовцям прикордонних застав (відділень відділів прикордонної служби), які входять за розрахунком до складу прикордонних нарядів, що несуть бойову службу з безпосередньої охорони державного кордону на державному кордоні, виплачується винагорода за бойове чергування за час бойового чергування (бойової служби), - 4 відсотки посадового окладу за кожне несення служби, але не більше 30 відсотків на місяць. Як слідує із архівних відомостей особистих карток грошового забезпечення [PERSON] , позивачу у період 2010 року по 2017 рік виплачувалася винагорода за бойове чергування у розмірі 5 %, що становить 50% від мінімально встановленого Постановою № 1294 розміру (від 10 до 30 відсотків посадового окладу). Із цих архівних відомостей особистих карток грошового забезпечення [PERSON] , слідує, що його у період 2010-2017 років було залучено до складу прикордонних нарядів, що несуть бойову службу з безпосередньої охорони державного кордону понад 8 разів на місяць. Таким чином, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що у період 2010-2017 років винагорода за бойове чергування позивача мала виплачуватися у розмірі 30 % посадового окладу, тобто 4% за кожне бойове чергування, але не більше максимального розміру встановленого Постановою № 1294. Перевіряючи рішення суду першої інстанції у частині задоволення позовної вимоги [PERSON] щодо нездійснення нарахування та виплати йому на день звільнення компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої частиною 4 статті 10-1 Закону № 2011-XII та постановою Кабінету Міністрів України від 01 серпня 2012 року № 702 (далі - Постанова № 702) за 2013-2020 роки, апеляційний суд зазначає таке. Як передбачено абзацами першим, третім пункту 4 статті 10-1 Закону № 2011-XII військовослужбовцям, виконання обов`язків військової служби яких пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або здійснюється в особливих природних географічних, геологічних, кліматичних і екологічних умовах та умовах підвищеного ризику для життя і здоров`я, крім військовослужбовців строкової військової служби, надається щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення. Тривалість такої щорічної додаткової відпустки визначається залежно від часу проходження служби в цих умовах та не може перевищувати 15 календарних днів. Військовослужбовцям, які одночасно мають право на отримання щорічної додаткової відпустки, передбаченої абзацом першим цього пункту та іншими законами, щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення надається за однією з підстав за вибором військовослужбовця. Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України (абзац перший пункту 8 статті 10-1 Закону № 2011-XII). Статтею 4 Закону України «Про відпустки» від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР (далі - Закон № 504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством. Статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР передбачено, що учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік. Як встановлено пунктом 12 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі - Закон № 3551-XII) учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік. Відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197 (далі - Порядок № 260) у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки. Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки. При цьому апеляційний суд звертає увагу, що додаткова відпустка учаснику бойових дій передбачена пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону № 3551-XII, а додаткова відпустка за виконання обов`язків військової служби, які пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або здійснюється в особливих природних географічних, геологічних, кліматичних і екологічних умовах та умовах підвищеного ризику для життя і здоров`я, передбачена абзацом першим пункту 4 статті 10-1 Закону № 2011-XII. Обидві ці відпустки є додатковими відпустками. На відміну від відпустки, передбаченої абзацом першим пункту 4 статті 10-1 Закону № 2011-XII, право на яку мають військовослужбовці, відпустка як учаснику бойових дій надається не лише військовослужбовцям, а й будь-якій особі, яка не є військовослужбовцем, однак має статус учасника бойових дій або особам, прирівняним до них. У межах спірних правовідносин позивач, як учасник бойових дій, якому нараховано грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, претендує на компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за період несення ним військової служби, виконання обов`язків за якою пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або здійснюється в особливих природних географічних, геологічних, кліматичних і екологічних умовах та умовах підвищеного ризику для життя і здоров`я. Надання указаних щорічних додаткових відпусток передбачено двома різними законами. Разом з тим, відповідно до абзацу третього пункту 4 статті 10-1 Закону № 2011-XII військовослужбовцям, які одночасно мають право на отримання щорічної додаткової відпустки, передбаченої абзацом першим цього пункту та іншими законами, щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення надається за однією з підстав за вибором військовослужбовця. Таким чином, зазначена норма спеціального закону передбачає право військовослужбовців за своїм вибором отримати додаткову відпустку із збереженням грошового та матеріального забезпечення як компенсацію за виконання обов`язків військової служби яких пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або здійснюється в особливих природних географічних, геологічних, кліматичних і екологічних умовах та умовах підвищеного ризику для життя і здоров`я, або на підставі іншого закону. Тобто, військовослужбовці, за наявності у них права на отримання щорічної додаткової відпустки на підставі абзацу третього пункту 4 статті 10-1 Закону № 2011-XII та на підставі іншого закону, мають права на отримання щорічної додаткової відпустки лише за однією з підстав за своїм вибором. Таким чином, нарахування та виплата позивачу компенсації за невикористані додаткові відпустки, передбачені абзацом першим пункту 4 статті 10-1 Закону № 2011-XII, унеможливлює нарахування та виплату компенсації за невикористані відпустки, передбаченої пунктом 12 частини 1 статті 12 Закон № 3551-XII, і навпаки. До таких правових висновків прийшов Верховний Суд у постанові від 31 березня 2021 року у справі № 520/7314/2020, які в силу приписів частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховуються апеляційним судом під час вирішення цього спору. Як встановлено судом та слідує з матеріалів справи, а саме відповідно до витягу з наказу Начальника [NUMBER] прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 06 лютого 2020 року № 43-ОС, позивачу виплачено грошову компенсацію за 84 невикористанних дні додаткової відпустки, передбаченої для учасників бойових днів, за період з 2015 по 2020 роки. З огляду на наведене апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення відповідних позовних вимог [PERSON] . Щодо вимог [PERSON] у частині зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити йому компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суми надбавки за кваліфікацію за весь час затримки такої виплати по день їх фактичної виплати, то апеляційний суд вказує на таке. Згідно статті 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (далі - Закон №2050-III) підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Відповідно до статті 2 Закону №2050-III компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі необхідно розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, пенсії або щомісячне довічне грошове утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством), частина друга статті 2 Закону №2050-III)). Статтею 3 Закону №2050-III визначено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але невиплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Згідно статті 4 Закону №2050-III виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Відповідно до статті 6 Закону №2050-III компенсацію виплачують за рахунок коштів Пенсійного фонду України, а також коштів, що спрямовуються на їх виплату з бюджету. Згідно пункту 2 «Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати» затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159 (далі - Порядок №159) компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат). Проаналізувавши вищенаведені норми, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що основною умовою для виплати громадянину компенсації, передбаченої статтею 2 Закону №2050-III та Порядком №159, є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів. Кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації громадянину частини доходу, в тому числі пенсії, у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (зокрема, пенсії). Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 17 вересня 2020 року у справі №300/544/19 та від 04 березня 2021 року у справі №520/34/17. При цьому, апеляційний суд звертає увагу на те, що позивач просить нарахувати компенсацію на ще не виплачені суми надбавки за кваліфікацію та винагороди за бойове чергування. Таким чином, з урахуванням викладеного та враховуючи відсутність у матеріалах справи доказів виплати позивачу надбавки за кваліфікацію та винагороди за бойове чергування, апеляційний суд зазначає про відсутність виплати основної суми доходу в розумінні Закону №2050-III, за наявності якої можлива виплата суми компенсації. Таким чином, у цій частині позовні вимоги [PERSON] є передчасними, а тому відсутні підстави для їх задоволення, що залишилося поза увагою суду першої інстанції. За правилами частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Підсумовуючи викладене, на думку апеляційного суду, при вирішенні цього публічно-правового спору суд першої інстанції допустив невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, фактичним обставинам справи. Тому оскаржуване судове рішення слід скасувати та позовні вимоги [PERSON] задовольнити частково. Окрім того, на підставі приписів частин 1 та 6 статті 139, Закону України «Про судовий збір» та Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» суд апеляційної інстанції вважає за необхідне стягнути з Військової частини [NUMBER] судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1362 грн, не сплачений при зверненні до апеляційного суду.

Результат розгляду: partial