Рішення адміністративного суду від 2022-11-11 00:00:00+02

[PERSON] 21.12.2021 звернувся в суд з адміністративним позовом до Івано-Франківського обласного бюро медико-соціальної експертизи в якому просить визнати заключення 02.10.1998 не законним, яке не відповідає первинним документам, виписці ОКЛ, виписці ОФПЦ, акту Н-1 від 28.01.1998, амбулаторній книжці №177 [PERSON] та судово-медичній експертизі, зобов`язати медичних працівників - членів ЛКК відділкової лікарні вважати офіційні документи (направлення ф-088) за 1998 рік - не законними, в яких заносились офіційні документи (дані) неправдиві відомості, які не відповідають висновкам експерта судово-медичної експертизи, виписці ОКЛ, виписці ОФПЦ, акту Р-1 від 28.01.1998, амбулаторній книжці 177 за 1998 рік позивача, зобов`язати медико-соціальну експертну комісію вважати офіційні документи, які оформлялись членами медико-соціальною експертною комісією, як такі, що вносились завідомо неправдиві відомості за якими в 1998 році «інвалідом не визнаний, обмеження по лінії ЛКК» дане рішення приймалось без первинних документів, зобов`язати медико-соціальну експертну комісію провести перегляд за документами: виписці ОКЛ, виписці ОФПЦ, рентгенівських знімків ОКЛ, ОФПЦ, амбулаторної книжки №177 [PERSON] , даних комп`ютерної спірометрії, яка занесена в направленнях форми ф-088 на МСЕК, акту Н-1 від 28.01.1998 та зобов`язати медико-соціальну експертну комісію видати [PERSON] документи огляду дистанційного 8 вересня 2021 року, тобто: індивідуальну програму реабілітації та довідку втрати працездатності та потреби в медичній та соціальній допомозі. 18.04.2022 від позивача надійшло клопотання про витребування матеріалів з медико-соціальної експертної комісії (МСЕК). Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21.04.2022 клопотання про витребування доказів - задоволено. 27.04.2022 до Івано-Франківського окружного адміністративного суду надійшли належним чином завірені копії матеріалів з медико-соціальної експертної комісії (аркуші справи 83-123) Оскаржуваним рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23 червня 2022 року відмовлено в задоволенні позову. Не погодившись з прийнятим рішенням [PERSON] подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позов, апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допущено порушення норм процесуального та матеріального права. У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечує проти її задоволення посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів і просить оскаржуване рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим. Відповідно до статті 308 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.09.2022 відкрито апеляційне провадження у справі №300/20754/21 та ухвалою суду від 13.09.2022 призначено апеляційний розгляд в порядку письмового провадження. 31.10.2022 до Восьмого апеляційного адміністративного суду надійшло клопотання на відзив в якому [PERSON] просить клопотання долучити до матеріалів кримінального провадження, винести ухвалу і зобов`язати медико-соціальну комісію видати потерпілому (застрахованій особі) індивідуальну програму реабілітації та довідку про втрату працездатності, потреби в медичній і соціальній допомозі, в даних документах визначити ступінь тяжкості виробничого травматизму. Колегія суддів вважає, що подане клопотання не належить до компетенції суду апеляційної інстанції в межах розгляду апеляційної скарги, а тому не може бути вирішене судом апеляційної інстанції. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів. Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що [PERSON] 27.09.2021 звернувся до Івано-Франківського обласного бюро медико-соціальної експертизи зі скаргою при складанні видачі службовими особами неправдивих офіційних документів, внесення до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей, за даними і наслідками нещасного випадку на Івано-Франківському локомотиворемонтному заводі 26.01.1998. Відповідач надав відповідь від 18.10.2021, оформлену листом за вих. №617 в якій зазначено, що лікарсько-консультативна комісія структурного підрозділу №2 центру первинної та консультативно-діагностичної допомоги Івано-Франківського міської ради 20.07.2021 оформила та скерувала на МСЕК посильні медичні документи для складання нової індивідуальної програми реабілітації (ІПР). Івано-Франківська МСЕК перебувала в основній щорічній відпустці з 27.07.2021 по 27.08.2021, а тому документи позивача розглянуті дистанційно, згідно вимог МОЗ України на період карантину. За результатами вивчення повного пакету документів, наданого лікарсько-консультативною комісією складено нову ІПР, яку йому передано через ЛКК. Всі дії Івано-Франківської міжрайонної МСЕК були виконані у повній відповідності до вимог чинних нормативно-правових актів (а.с.9, 49). Не погоджуючись з такою відповіддю відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів. Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що викладені в позовній заяві вимоги позивача є необґрунтованими. Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого. Згідно статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статті 2 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» від 21.03.1991 № 875-XII (далі - Закон № 875-XII) особою з інвалідністю є особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист. Інвалідність як міра втрати здоров`я визначається шляхом експертного обстеження в органах медико-соціальної експертизи центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Положення про медико-соціальну експертизу затверджується Кабінетом Міністрів України з урахуванням думок громадських об`єднань осіб з інвалідністю (стаття 3 Закону № 875-XII). Відповідно до статті 7 Закону № 875-XII законодавство про соціальну захищеність осіб з інвалідністю в Україні складається з цього Закону та інших актів законодавства, що видаються відповідно до нього. Відповідно до статті 1 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» від 06.10.2005 № 2961-IV (далі - Закон № 2961-IV в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) інвалідність - міра втрати здоров`я у зв`язку із захворюванням, травмою (її наслідками) або вродженими вадами, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження життєдіяльності особи, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист; медико-соціальна експертиза - встановлення ступеня стійкого обмеження життєдіяльності, групи інвалідності, причини і часу їх настання, а також доопрацювання та затвердження індивідуальної програми реабілітації особи з інвалідністю (дитини з інвалідністю) в рамках стратегії компенсації на основі індивідуального реабілітаційного плану та комплексного реабілітаційного обстеження особи з обмеженням життєдіяльності; втрата здоров`я - наявність хвороб і фізичних дефектів, які призводять до фізичного, душевного і соціального неблагополуччя; Згідно зі статтею 7 Закону № 2961-IV медико-соціальна експертиза повнолітніх осіб проводиться медико-соціальними експертними комісіями. Залежно від ступеня стійкого розладу функцій організму, зумовленого захворюванням, травмою (її наслідками) або вродженими вадами, та можливого обмеження життєдіяльності при взаємодії із зовнішнім середовищем внаслідок втрати здоров`я особі, визнаній інвалідом, встановлюється перша, друга чи третя група інвалідності. Також визначається причина інвалідності та час її настання. Медико-соціальні експертні комісії визначають: групу інвалідності, її причину і час настання. Особа може одночасно бути визнана особою з інвалідністю однієї групи і лише з однієї причини. При підвищенні групи інвалідності в разі виникнення більш тяжкого захворювання причина інвалідності встановлюється на вибір особи з інвалідністю. У разі якщо однією з причин інвалідності є інвалідність з дитинства, вказуються дві причини інвалідності; види трудової діяльності, рекомендовані особі з інвалідністю за станом здоров`я. Висновок про нездатність до трудової діяльності внаслідок інвалідності готується виключно за згодою особи з інвалідністю (крім випадків, коли особу з інвалідністю визнано недієздатною); причинний зв`язок інвалідності із захворюванням чи каліцтвом, що виникли у дитинстві, вродженою вадою; ступінь втрати професійної працездатності потерпілим від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання; ступінь втрати здоров`я, групу інвалідності, причину, зв`язок і час настання інвалідності громадян, які постраждали внаслідок політичних репресій або Чорнобильської катастрофи; медичні показання на право одержання особами з інвалідністю спеціального автомобільного транспорту і протипоказання до керування ним. Проведення медико-соціальної експертизи хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, особам з інвалідністю з метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності, причини, часу настання, групи інвалідності, а також компенсаторно-адаптаційних можливостей особи, реалізація яких сприяє медичній, психолого-педагогічній, професійній, трудовій, фізкультурно-спортивній, фізичній, соціальній та психологічній реабілітації визначає Положення про медико-соціальну експертизу, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року № 1317 (далі - Положення в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин). Згідно з пунктом 3 Положення медико-соціальна експертиза проводиться особам, що звертаються для встановлення інвалідності, за направленням лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності відомостей, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності. Медико-соціальну експертизу проводять медико-соціальні експертні комісії, з яких утворюються в установленому порядку центри (бюро), що належать до закладів охорони здоров`я при Міністерстві охорони здоров`я Автономної Республіки Крим, управліннях охорони здоров`я обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій. Комісії перебувають у віданні Міністерства охорони здоров`я України (далі - МОЗ) і утворюються за таким територіальним принципом: Кримська республіканська; обласні; центральні міські у містах Києві та Севастополі; міські, міжрайонні, районні (пункт 4 Положення). Відповідно до пункту 6 Положення висновки комісії, реабілітаційні заходи, визначені в індивідуальній програмі реабілітації особи з інвалідністю, обов`язкові для виконання органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, реабілітаційними підприємствами, установами та організаціями, в яких працює або перебуває особа з інвалідністю, незалежно від їх відомчої підпорядкованості, типу і форми власності. Комісія складається з представників МОЗ, Міністерства соціальної політики України, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, а також військово-медичної служби Служби безпеки України (далі - СБУ) та військово-медичного підрозділу Служби зовнішньої розвідки у разі розгляду медичних справ стосовно потерпілих на виробництві чи пенсіонерів з числа військовослужбовців СБУ або Служби зовнішньої розвідки. У проведенні медико-соціальної експертизи беруть участь також представники Пенсійного фонду України, органів державної служби зайнятості і у разі потреби - працівники науково-педагогічної та соціальної сфери (пункт 10 Положення). В силу вимог пункту 12 Положення, до повноважень Кримської республіканської, обласної, центральної міської комісії віднесено надання лікарям комісій консультаційної допомоги з питань проведення медико-соціальної експертизи: проведення у складних випадках огляду осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, за направленнями районних, міжрайонних, міських комісій. Згідно з пунктом 23 Положення у разі незгоди з рішенням районної, міжрайонної, міської комісії хворий, потерпілий від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання або інвалід має право подати протягом місяця після одержання висновку комісії письмову заяву до Кримської республіканської, обласної, Київської та Севастопольської центральних міських комісій або до комісії, в якій він проходив огляд, чи до відповідного управління охорони здоров`я. Комісія, що проводила огляд, або управління охорони здоров`я надсилає у триденний строк після надходження відповідного запиту всі наявні документи на розгляд Кримської республіканської, обласної, центральної міської комісії, яка протягом місяця з дня подання зазначених документів проводить повторний огляд заявника і приймає відповідне рішення. Рішення Кримської республіканської, обласної, центральної міської комісії може бути оскаржене до МОЗ, яке за наявності фактів порушення законодавства про медико-соціальну експертизу доручає Центральній медико-соціальній експертній комісії МОЗ або Кримській республіканській, Київській та Севастопольській міським або обласній комісії іншої області повторно розглянути з урахуванням усіх наявних обставин питання, з якого оскаржується рішення, а також вживає інших заходів впливу для забезпечення дотримання законодавства під час проведення медико-соціальної експертизи. В особливо складних випадках Центральна медико-соціальна експертна комісія МОЗ, Кримська республіканська, обласна, центральна міська комісія та МОЗ можуть направляти осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, для проведення медико-соціального експертного обстеження до клініки Українського державного науково-дослідного інституту медико-соціальних проблем інвалідності (м. Дніпропетровськ) та Науково-дослідного інституту реабілітації інвалідів (м. Вінниця). Після обстеження зазначені науково-дослідні установи складають консультативні висновки, які для комісії мають рекомендаційний характер (пункт 24 Положення). Відповідно до пункту 25 Положення рішення комісії може бути оскаржене до суду в установленому законодавством порядку. Згідно з пунктом 26 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, особі, що визнана інвалідом, залежно від ступеня розлад функцій органів і систем організму та обмеження її життєдіяльності встановлюється І, II чи III група інвалідності. Пунктом 27 Положення визначено, що підставою для встановлення III групи інвалідності є стійкі, помірної важкості функціональні порушення в організмі, зумовлені захворюванням, наслідками травм або вродженими вадами, що призвели до помірно вираженого обмеження життєдіяльності особи, в тому числі її працездатності, але потребують соціальної допомоги і соціального захисту. Інваліди III групи з помірним обмеженням життєдіяльності можуть навчатися та провадити різні види трудової діяльності за умови забезпечення у разі потреби засобами компенсації фізичних дефектів чи порушених функцій організму, здійснення реабілітаційних заходів. Підставою для встановлення II групи інвалідності є стійкі, вираженої важкості функціональні порушення в організмі, зумовлені захворюванням, травмою або вродженою вадою, що призводять до значного обмеження життєдіяльності особи, при збереженій здатності до самообслуговування та не спричиняють потреби в постійному сторонньому нагляді, догляді або допомозі. До II групи інвалідності можуть належати також особи, які мають дві хвороби або більше, що призводять до інвалідності, наслідки травми або вроджені вади та їх комбінації, які в сукупності спричиняють значне обмеження життєдіяльності особи та її працездатності. Особи з інвалідністю II групи з вираженим обмеженням життєдіяльності можуть навчатися та провадити різні види трудової діяльності, зокрема шляхом створення відповідних умов праці із забезпеченням засобами компенсації фізичних дефектів чи порушених функцій організму, здійснення реабілітаційних заходів. Згідно з пунктом 1.10 Інструкції про встановлення груп інвалідності, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 05 вересня 2011 року № 561 (далі - Інструкція №561), при огляді у МСЕК проводяться: вивчення документів, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлене захворюваннями, наслідками травм або вродженими вадами, які спричиняють обмеження нормальної життєдіяльності особи; опитування хворого; об`єктивне обстеження та оцінка стану всіх систем організму, необхідних лабораторних, функціональних та інших методів дослідження усіма членами комісії. Тобто, рішення МСЕК приймається після повного медичного обстеження особи і проведення необхідних досліджень лікувально-профілактичним закладом охорони здоров`я, на підставі медичної документації, яка обов`язково включає направлення на МСЕК, та за результатами об`єктивного обстеження особи членами комісії. В особливо складних випадках Центральна медико-соціальна експертна комісія МОЗ, обласна, центральна міська комісія та МОЗ можуть направляти осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, для проведення медико-соціального експертного обстеження до клініки Українського державного науково-дослідного інституту медико-соціальних проблем інвалідності (м. Дніпро) та Науково-дослідного інституту реабілітації інвалідів (м. Вінниця). Після обстеження зазначені науково-дослідні установи складають консультативні висновки, які для комісії мають рекомендаційний характер. Відповідно до матеріалів справи судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , освіта середня, за професією водій-автомеханік, житель м. Івано-Франківська, згідно акту про нещасний випадок від 28.01.1998 отримав травму грудної клітки на виробництві. Позивач оглянутий вперше 05.06.1998 спеціалізованою фтизіопульмонологічною МСЕК і за наявною патологією йому продовжено листок непрацездатності для продовження лікування. При наступному огляді спеціалізованою фтизіопульмонологічною МСЕК 28.10.1999 за діагнозом «Консолідований перелом I ребра справа та I-II-III-IV-V ребер зліва. Консолідований перелом ключиці зліва внаслідок закритої травми грудної клітки (28.01.1998)». [PERSON] особою з інвалідністю не визнаний, йому визначено 15% втрати професійної працездатності терміном на один рік. У порядку оскарження [PERSON] з 10.12.1999 по 31.12.1999 перебував на обстеженні у інституті експертизи - Вінницькому науково-дослідному інституті реабілітації осіб з інвалідністю (надалі також - Вінницький НДІ РІ), який за наявними захворюваннями рекомендував групу інвалідності не встановлювати, визначити йому тільки відсотки втрати працездатності. В порядку консультації у 2001 році після чергового переогляду [PERSON] повторно знаходився на стаціонарному обстеженні у Вінницькому НДІ РІ, який своїм висновком за наявною паталогією рекомендував визначити йому 20% втрати професійної працездатності. При чергових переоглядах фтизіопульмонологічною та профпатологічною МСЕК у зв`язку з погіршенням стану здоров`я з 2002 року по 2007 рік за наявною патологією йому встановлено третю групу інвалідності, трудове каліцтво та визначено 30% втрати професійної працездатності, а в 2007 році група інвалідності та відсотки втрати професійної працездатності позивачу встановлено безстроково. У грудні 2007 року, у зв`язку з черговою незгодою з рішенням МСЕК згідно його заяви, [PERSON] знаходився на стаціонарному обстеженні в Дніпропетровському науково-дослідному інституті медико-соціальних проблем інвалідності та згідно висновку інституту №6624 від 19.12.2007 прийняте рішення профпатологічною і обласною МСЕК підтверджене, підстав для його зміни не виявлено. При наступних переоглядах профпатологічногю МСЕК і обласною МСЕК в 2008-2011 роках та огляді 19.07.2011 розширено експертною комісією обласного бюро МСЕК за участю головних спеціалістів управління охорони здоров`я рішення МСЕК за участю головних спеціалістів управління охорони здоров`я рішення МСЕК від 18.02.2007 залишено без зміни. Не погоджуючись з такими рішеннями, позивач звертався в різні інстанції, та знову направлений на обстеження у Вінницький НДІ РІ, який висновком №720 від 21.06.2012 за наявною патологією рекомендував залишити [PERSON] третю групу інвалідності від трудового каліцтва, та за наслідками виробничої травми визначити 40% втрати професійної працездатності. Профпатологічною МСЕК 11.03.2015 згідно консультативного заключення обласної МСЕК [PERSON] рішення про визначення третьої групи інвалідності від трудового каліцтва без терміну переогляду, залишено без змін. Разом з тим відповідно до пункту 2.5 Інструкції №561 повторний огляд інвалідів проводиться згідно з пунктом 22 Положення про МСЕК № 1317, а саме повторний огляд осіб з інвалідністю з нестійкими, оборотними змінами та порушеннями функцій організму з метою визначення ефективності реабілітаційних заходів, стану здоров`я і ступеня соціальної адаптації проводиться раз на один - три роки. Повторний огляд осіб з інвалідністю, а також осіб, інвалідність яких встановлено без зазначення строку проведення повторного огляду, проводиться раніше зазначеного строку за заявою такої особи з інвалідністю, інших заінтересованих осіб у разі настання змін у стані здоров`я і працездатності або за рішенням суду. Відповідно до пункту 24 Положення Рішення Кримської республіканської, обласної, центральної міської комісії може бути оскаржене до МОЗ. МОЗ за наявності фактів порушення законодавства про медико-соціальну експертизу доручає Центральній медико-соціальній експертній комісії МОЗ або Кримській республіканській, Київській та Севастопольській міським або обласній комісії іншої області повторно розглянути з урахуванням усіх наявних обставин питання, з якого оскаржується рішення, а також вживає інших заходів впливу для забезпечення дотримання законодавства під час проведення медико - соціальної експертизи. Відповідно до підпункту 6.13 пункту 6 та абзацу 23 підпункту 8.8 пункту 8 Положення про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 467, Міністерство охорони здоров`я відповідно до покладених на нього завдань проводить медико-соціальну експертизу з метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності особи та затверджує порядок її проведення. Відповідно до абзацу третього пункту 22 Положення, особам, що звертаються для встановлення інвалідності, група інвалідності встановлюється без зазначення строку повторного огляду у разі: наявності вроджених вад розумового чи фізичного розвитку, анатомічних дефектів, стійких необоротних морфологічних змін та розладу функцій органів і систем організму, неефективності реабілітаційних заходів, неможливості відновлення соціальної адаптації, несприятливого прогнозу відновлення працездатності з урахуванням реальних соціально-економічних обставин у місці проживання особи з інвалідністю, а також особам з інвалідністю, у яких строк переогляду настає після досягнення пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Як встановлено судом, що не заперечується сторонами за наполяганням позивача, [PERSON] у 2015 році оглянутий Центральною МСЕК МОЗ України в м. Києві, яка підтвердила рішення Івано-Франківської обласної і спеціалізованої профпатологічної МСЕК від 11.03.2015, про що його повідомлено. З усіма рішеннями МСЕК позивач ознайомлений особисто на Івано-Франківській спеціалізованій профпатологічній МСЕК. Отже з урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що під час оглядів медекспертні комісії, в тому числі Центральна МСЕК МОЗ України в м. Києві, експертні комісії науково-дослідних інститутів експертизи м. Вінниці, Дніпра, чітко дотримувались чинних нормативно-правових документів, зокрема: постанови Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 №1317 «Питання медико-соціальної експертизи», наказів Міністерства охорони здоров`я України від 05.09.2011 №561 «Про затвердження Інструкції про встановлення груп інвалідності», від 05.06.2012 №420 «Про затвердження Порядку та Критеріїв встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня стійкості втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням трудових обов`язків». Суд звертає увагу на те, що позивач у відповідності до пункту 25 Положення про медико-соціальну експертизу не звертався до суду на рішення комісій у строки, встановлені законодавством України, в той же час, судом встановлено, що на звернення позивача, Івано-Франківським обласним бюро медико-соціальної експертизи надано обґрунтовану відповідь. Згідно статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Таким чином, враховуючи фактичні обставини справи, надаючи правову оцінку аргументам сторін, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відповідач діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України, з урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення та вчинення дії, а тому колегія суддів вважає правильним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції, який ухвалив судове рішення з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують викладених у судовому рішенні цього суду висновків, а зводять до переоцінки наведених ним доказів, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а щодо посилання апелянтом на вчинення кримінального правопорушення відповідачем, то такі заяви слід подавати уповноваженого органу, оскільки у суду адміністративної юрисдикції відсутні відповідні повноваження визначені КАС України. У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника. Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Відповідно до статті 139 КАС України судові витрати не стягуються.

Результат розгляду: denied