Рішення адміністративного суду від 2023-06-14 00:00:00+03

19.09.2022 [PERSON] звернувся в суд з позовом до командира взводу №1 роти №1 батальйону УПП в Рівненській області ДПП старшого лейтенанта поліції Філіпюка Віталія Ярославовича, інспектора взводу №1 роти №1 батальйону УПП в Рівненській області ДПП Пришко Вадима Руслановича, Департамента патрульної поліції, просив визнати незаконними дії командира взводу №1 роти №1 батальйону УПП в Рівненській області ДПП старшого лейтенанта поліції Філіпюка Віталія Ярославовича та інспектора взводу №1 роти №1 батальйону УПП в Рівненській області ДПП Пришко Вадима Руслановича щодо адміністративного затримання [PERSON] в порядку статті 260 Кодексу України про адміністративні правопорушення згідно з протоколом АЗ №047310 про адміністративне затримання від 11.09.2022. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 22 березня 2023 року в задоволенні позову відмовлено. Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що прибувши на місце події працівники поліції зобов`язані вжити всіх заходів щодо безумовного виконання доручення оперативного чергового. Суд першої інстанції вказав, що поліцейські УПП в Рівненській області ДПП не мали змоги належним чином оформити адміністративні матеріали, оскільки не мали даних про одного із учасників ДТП. Суд першої інстанції зазначив, що доказів того, що до моменту ДТП позивач та працівники поліції були знайомі чи мали неприязні стосунки в судовому засіданні не здобуто. Також вказав, що не має даних про те, що працівники поліції побили позивача, оскільки на відео видно що садини позивач отримав під час затримання. Суд першої інстанції вказав, що складання протоколу у справі про адміністративне правопорушення це процесуальні дії суб`єкта владних повноважень спрямованих на фіксацію адміністративного правопорушення, оскільки його наявність в силу положень статті 251 КУпАП в подальшому є предметом оцінки в якості доказу при розгляді судом справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності. Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, [PERSON] подав апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22 березня 2023 року та ухвалити нове, яким позов задовольнити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що до позивача відповідачами застосовано безпідставно та протиправно невиправдане та надмірне насильство. Скаржник вказує, що з перших хвилин прибуття екіпажу патрульної поліції на місце ДТП було зверхнє та упереджене ставлення до позивача. Скаржник зазначає, що поліцейський захід має бути необхідним і пропорційним. Скаржник вказує, що позивач не чинив жодного спротиву чи опору. Вважає, що адміністративне затримання було протиправним та безпідставним. Вказує, що особа позивача була встановлена до моменту надання позивачем застосунку «Дія», до моменту застосування адміністративного затримання із застосуванням кайданок. Департамент патрульної поліції подав відзив на апеляційну скаргу, вказавши, що гр. [PERSON] на вимогу старшого лейтенанта поліції Філіпюка В.Я. надати документи зухвало себе поводив по відношенню до поліцейського, відмовлявся виконувати законну вимогу працівника поліції надати документи, будучи учасником дорожньо-транспортної пригоди, чим порушив статтю 16 Закону України «Про дорожній рух» та пункти 2.4 а та 2.1 а, б Правил дорожнього руху України, тому у поліцейських було достатньо підстав вважати, що гр. [PERSON] хоче уникнути адміністративної відповідальності. Вказує, що поліцейські УПП в Рівненській області ДПП не мали змоги належним чином скласти адміністративні матеріали, оскільки не мали даних одного із учасників ДТП, тому, дослідивши відеозапис та пояснення працівників поліції слідує, що лише після затримання гр. [PERSON] пред`явив належним чином документи, що в свою чергу дозволило розпочати оформляти ДТП. В судове засідання сторони справи не з`явились, належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи, що відповідно до частини 3 статті 268 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) не перешкоджає розгляду справи в суді апеляційної інстанції. Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України не відповідає. З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що 11.09.2022 близько 15 год. 59 хв. по вул.Соборна, 245, у м.Рівне трапилася ДТП за участі транспортних засобів марки BMW модель 520D д.н.з. [NUMBER] та транспортного засобу «ВАЗ-21104», д.н.з. [NUMBER] . На місці події цього ж дня, командиром взводу №1 роти №1 батальйону УПП в Рівненській області ДПП старшим лейтенантом поліції Філіпюком Віталієм Ярославовичем складено відносно [PERSON] протокол АЗ №047310 про адміністративне затримання, відповідно до якого 11.09.2022 16:30 год. у зв`язку з вчиненням правопорушення передбаченого статтею 124 КУпАП для встановлення особи, складання адміністративних матеріалів [PERSON] доставлений у службове приміщення - [ADDRESS] . При особистому огляді виявлені: садина - подряпина на правій щоці біля правого ока, садини на правому та лівому коліні, садини на правій руці. Під час затримання до [PERSON] застосовано спеціальний засіб кайданки. Вважаючи, що командиром взводу №1 роти №1 батальйону УПП в Рівненській області ДПП старшим лейтенантом поліції Філіпюком Віталієм Ярославовичем, інспектором взводу №1 роти №1 батальйону УПП в Рівненській області ДПП Пришко Вадимом Руслановичем застосовано адміністративне затримання з застосуванням надмірного насильства, безпідставно та протиправно застосовано спеціальний засіб - кайданки, [PERSON] звернувся з позовом до суду. Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції враховує такі підстави. Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн. Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень. Спір виник з приводу протиправності дій працівників Патрульної поліції Україні щодо адміністративного затриманням позивача із застосування фізичної сили та спецзасобів - кайданок. Частиною 1 статті 260 Кодексу України про адміністративні правопорушення, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - КУпАП) передбачено, що у випадках, прямо передбачених законами України, з метою припинення адміністративних правопорушень, коли вичерпано інші заходи впливу, встановлення особи, складення протоколу про адміністративне правопорушення у разі неможливості складення його на місці вчинення правопорушення, якщо складення протоколу є обов`язковим, забезпечення своєчасного і правильного розгляду справ та виконання постанов по справах про адміністративні правопорушення допускаються адміністративне затримання особи, особистий огляд, огляд речей і вилучення речей та документів, у тому числі посвідчення водія, тимчасове затримання транспортного засобу, відсторонення осіб від керування транспортними засобами, морськими, річковими, малими, спортивними суднами або водними мотоциклами та огляд на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, а також щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції. Порядок адміністративного затримання, особистого огляду, огляду речей і вилучення речей та документів, у тому числі посвідчення водія, визначається цим Кодексом та іншими законами України. Суд апеляційної інстанції зауважує, що Верховний Суд сформував правову позицію щодо юрисдикції спорів про оскарження адміністративного затримання в подібних правовідносинах та у справі №308/12685/14-а вказав, що приписами статей 20 і 286 КАС України (в редакції від 15 грудня 2017 року) встановлено, що адміністративним судам підсудні справи не лише з приводу оскарження рішень суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності, а також щодо оскарження дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності. При цьому, факт наявності/відсутності рішення (постанови) про притягнення до адміністративної відповідальності не впливає на право позивача щодо оскарження дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності. Отже, оскільки законодавством не визначено іншого порядку судового захисту прав та законних інтересів особи у цих публічних правовідносинах, то за загальним принципом, визначеним у статтях 5 та 19 КАС України, такі справи належить розглядати в порядку адміністративного судочинства. Вказаний висновок підтриманий Верховним Судом у постановах від 11 грудня 2019 року у справі №545/2432/16-а, від 28.06.2022 у справі №679/1344/16-а. Згідно з статтею 261 КУпАП про адміністративне затримання складається протокол, в якому зазначаються: дата і місце його складення; посада, прізвище, ім`я та по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу затриманого; час і мотиви затримання. Протокол підписується посадовою особою, яка його склала, і затриманим. У разі відмовлення затриманого від підписання протоколу в ньому робиться запис про це. Про місце перебування особи, затриманої за вчинення адміністративного правопорушення, негайно повідомляються її родичі, а на її прохання також власник відповідного підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган. Органи (посадові особи), правомочні здійснювати адміністративне затримання, про кожний випадок адміністративного затримання осіб інформують у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, центри з надання безоплатної вторинної правової допомоги, крім випадків, якщо особа захищає себе особисто чи запросила захисника. Відповідно до статті 262 КУпАП адміністративне затримання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, може провадитися лише органами (посадовими особами), уповноваженими на те законами України. Адміністративне затримання провадиться органами внутрішніх справ (Національною поліцією), зокрема, при вчиненні дрібного хуліганства, вчиненні домашнього насильства, насильства за ознакою статі, невиконання термінового заборонного припису, порушення порядку організації і проведення зборів, мітингів, вуличних походів і демонстрацій, при поширюванні неправдивих чуток, вчиненні злісної непокори законному розпорядженню чи вимозі поліцейського, а також в інших випадках, прямо передбачених законами України. Адміністративне затримання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, може тривати не більш як три години (частина 1 статті 263 КУпАП). Правові засади організації та діяльності Національної поліції України встановлені Законом України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VIII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі - Закон № 580-VIII) відповідно до положень статті 37 якого поліція уповноважена затримувати особу на підставах, у порядку та на строки, визначені Конституцією України, Кримінальним процесуальним кодексом України та Кодексом України про адміністративні правопорушення, а також іншими законами України. Відлік часу утримання затриманої фізичної особи в спеціально відведених для цього приміщеннях рахується з моменту її фактичного затримання. Відповідно до положень статті 42 Закону № 580-VIII поліція під час виконання повноважень, визначених цим Законом, уповноважена застосовувати спеціальні засоби як заходи примусу (це сукупність пристроїв, приладів і предметів, спеціально виготовлених, конструктивно призначених і технічно придатних для захисту людей від ураження різними предметами (у тому числі від зброї), тимчасового (відворотного) ураження людини (правопорушника, супротивника), пригнічення чи обмеження волі людини (психологічної чи фізичної) шляхом здійснення впливу на неї чи предмети, що її оточують, з чітким регулюванням підстав і правил застосування таких засобів та службових тварин). Засоби обмеження рухомості (кайданки, сітки для зв`язування тощо) віднесені до спеціальних засобів, які можуть використовувати поліцейські для виконання своїх повноважень. Поліцейський зобов`язаний негайно зупинити застосування певного виду заходу примусу в момент досягнення очікуваного результату. Згідно з статтею 43 Закону № 580-VIII поліцейський зобов`язаний заздалегідь попередити особу про застосування фізичної сили, спеціальних засобів і вогнепальної зброї і надати їй достатньо часу для виконання законної вимоги поліцейського, крім випадку, коли зволікання може спричинити посягання на життя і здоров`я особи чи та/або поліцейського або інші тяжкі наслідки, або в ситуації, що склалася, таке попередження є невиправданим або неможливим. Попередження може бути зроблено голосом. Вид та інтенсивність застосування заходів примусу визначаються з урахуванням конкретної ситуації, характеру правопорушення та індивідуальних особливостей особи, яка вчинила правопорушення. Відповідно до статті 45 Закону № 580-VIII поліцейський для забезпечення публічної безпеки і порядку застосовує спеціальні засоби, визначені цим Законом. Загальні правила застосування спеціальних засобів: 1) кайданки та інші засоби обмеження рухомості застосовуються: а) до особи, яка підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення та чинить опір поліцейському або намагається втекти; б) під час затримання особи; в) під час конвоювання (доставляння) затриманого або заарештованого; г) якщо особа своїми небезпечними діями може завдати шкоду собі і оточуючим; ґ) проведення процесуальних дій з особами у випадках, коли вони можуть створити реальну небезпеку оточуючим або собі. Поліцейський зобов`язаний у письмовій формі повідомити свого керівника про застосування до особи спеціального засобу. Відповідно до статті 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами. Відповідно до Зводу принципів захисту всіх осіб, які підлягають затриманню або ув`язненню у будь-якій формі, затвердженому Резолюцією 43/173 Генеральної Асамблеї ООН від 09.12.1988, результаті затримання обмежується право індивіда на свободу, «затримана особа» означає будь-яку особу, позбавлену особистої свободи не в результаті засудження за вчинення правопорушення. Системний аналіз зазначених законодавчих положень дозволяє суду апеляційної інстанції дійти висновку, що чинне законодавство України чітко регламентує підстави та порядок як адміністративного затримання особи, так і застосування спеціальних засобів як заходів примусу. Застосування посадовими особами поліції до осіб спеціальних засобів становить істотне втручання в права таких осіб, зокрема в право особистої недоторканності, свободу пересування, у зв`язку з чим таке втручання має бути законним, пропорційним та відповідати конкретній легітимній меті. Вид та інтенсивність застосування заходів примусу визначаються з урахуванням конкретної ситуації, характеру правопорушення та індивідуальних особливостей особи, до якої він застосовується. Обґрунтовуючи правомірність затриманням та застосування до [PERSON] кайданок, суд першої інстанції вказує на те, що поліцейські УПП в Рівненській області ДПП не мали змоги належним чином оформити адміністративні матеріали, оскільки не мали даних про одного із учасників ДТП, а саме - позивача. Суд першої інстанції зазначає, що лише після затримання гр. [PERSON] пред`явив належним чином документи, що в свою чергу дозволило розпочати оформляти ДТП. Разом з тим, з такими висновками суду першої інстанції не погоджується суд апеляційної інстанції та зазначає, що при перегляді відеозапису з відеофайлів портативних відеореєстраторів поліцейських, які відповідно до положень статті 31 Закону № 580-VIII поліція може застосовувати як превентивний захід та які є доказами в адміністративному судочинстві (стаття 72 КАС України, стаття 251 КУпАП) встановлено, що з перших хвилин після прибуття на місце ДТП, працівники патрульної поліції висловлювали упереджене та не толерантне ставлення до позивача, про що вказують такі фрази в розмові між поліцейськими щодо позивача як: «Я бачу того … треба трошки приземлити» - «Да я знаю» (16:10:18); «…він мене вже харить» - «Я бачу, вже мене тоже» (16:11:34). Перевіряючи документи водія транспортного засобу «ВАЗ-21104», д.н.з. [NUMBER] в автомобілі патрульної поліції між патрульними прозвучало: «..а [PERSON]» - «[PERSON]?» - « Ну. [PERSON] » - «Ага, ну то всьо ...» (16:12:45). У розмові між патрульними та позивачем на фразу останнього: «Ви превзято відноситесь до мене», прозвучала відповідь патрульного: «А як до тебе не превзято… що тебе маю цілувати?». «Нє, ви сказали, що я винуватий» (позивач) - «Та я й кажу, що ти винуватий» (поліцейський). (16:14:00). Поліцейський: «Я на тебе складаю протокол»; позивач: «З чого ви це взяли?» Поліцейський: «Бо так я рішив..», «Ти ДТП будеш оформляти? Дірєктор..», «Та дзвони куди хочеш. Чуєш, розказує мені, … мале» (16:14:30). Розмова між поліцейськими: «[PERSON], да цей?» - «Ну. Я думаю, він ще зара буде затриманий» (16:16:18); «А є його дані?» - «[PERSON]? Чи шо?» (16:23:26) «Він такий, він проблємний» (16:24:10); «Я зараз буду його затримувати, серйозно кажу» (16:24:28). Окрім того суд апеляційної інстанції зауважує, що процесуальні дії відповідачів супроводжувались брутальною суцільною лайкою та словами образи щодо позивача. Як видно з відео в період з 16:24:30 до 16:31:15, на вимогу працівника поліції надати документи, які посвідчують особу водія, а саме посвідчення водія, свідоцтво про реєстрацію ТЗ, поліс страхування НЦТЗ, [PERSON] показав патрульному паспорт через додаток «Дія» (16:24:28), чим викликав обурення патрульного та попередження про затримання із застосуванням спецзасобу «кайданки». В подальшому мало місце затримання позивача з застосуванням грубої фізичної сили, що виявилась у заламуванні і викручуванні рук за спину, киданні позивача на землю, та одягнення кайданок. Разом з тим, тон розмови з водієм транспортного засобу «ВАЗ-21104», д.н.з. [NUMBER] в працівників патрульної поліції був виважений та спокійний. Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що затримання для припинення адміністративного правопорушення може здійснюватися тільки в тому випадку, коли вичерпано інші заходи впливу, а жодних заходів впливу до позивача до адміністративного затримання не застосовувалося. В свою чергу, оскільки особу патрульні поліції встановили до застосування затримання, то останнє здійснено за відсутності підстав та мети, встановлених статтею 260 КУпАП, а тому є протиправним, адже позивач документ, який посвідчує особу, показав в додатку «Дія». Суд апеляційної інстанції також зауважує, що застосування спеціальних заходів, до яких належать кайданки, у законодавстві визнається поліцейським заходом примусу, який відповідно до статті 29 Закону № 580-VIII застосовується поліцейськими відповідно до закону для забезпечення виконання покладених на поліцію повноважень. Обраний поліцейський захід має бути законним, необхідним, пропорційним та ефективним. Обраний поліцейський захід є необхідним, якщо для виконання повноважень поліції неможливо застосувати інший захід або його застосування буде неефективним, а також якщо такий захід заподіє найменшу шкоду як адресату заходу, так і іншим особам. Застосований поліцейський захід є пропорційним, якщо шкода, заподіяна охоронюваним законом правам і свободам людини або інтересам суспільства чи держави, не перевищує блага, для захисту якого він застосований, або створеної загрози заподіяння шкоди. Враховуючи, що поліцейським було відоме прізвище позивача ще з моменту прибуття на місце події, а також встановлені у справі обставини щодо не створення позивачем своїми діями безпеки оточенню чи будь-якій собі, відсутності фактів підозри позивача у вчиненні кримінального правопорушення, відсутності фактів чинення опору поліцейському або намагання втекти, застосування до позивача кайданків, на переконання суду апеляційної інстанції, не відповідає вимогам необхідності, оскільки виконання повноважень поліції могло бути досягнуто без одягання кайданків на руки позивача, тим більше в положенні за його спиною та з киданням позивача на землю, а тому такі дії працівників ППУ щодо позивача є непропорційними. Таким чином, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що застосування до позивача спеціального заходу у вигляді кайданків не відповідає вимогам вказаних законодавчих положень. Окрім того, 29.09.2022 постановою Рівненського міського суду за результатами розгляду матеріалів, які надійшли з Департаменту патрульної поліції ГУНП в Рівненській області про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] за ст.124 КУпАП на підставі подій 11.09.2022, провадження у справі про адміністративне правопорушення закрито на підставі пункту 1 статті 247 КУпАП, за відсутності в діях [PERSON] складу адміністративного правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Згідно з частиною 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Відповідно до частини 1 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Таким чином, в адміністративному процесі, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень тягар доказування правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності покладається на відповідача - суб`єкта владних повноважень, який повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, що можуть бути використані як докази у справі. Оскільки визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі, а тому суд під час розгляду справи повинен створювати необхідні умови для всебічного, повного й об`єктивного дослідження справи, однак не зобов`язаний підміняти собою учасників процесу, шукаючи докази виключно за власною ініціативою. Адміністративний суд має активно підтримувати перебіг провадження, досліджувати фактичні обставини справи в найбільш повному обсязі. За таких обставин, на підставі системного аналізу законодавчих положень, враховуючи, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень тягар доказування правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності покладається на відповідача - суб`єкта владних повноважень, який повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, що можуть бути використані як докази у справі, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що відповідачами застосовано адміністративне затримання щодо позивача в порушення вимог чинного на момент виникнення спірних правовідносин. В спірному випадку жодних підстав, визначених законом для обмеження пересування позивача, не було. Відповідачами до позивача протиправно застосовано заходи фізичного впливу, оскільки жодних підстав, визначених законом, для застосування фізичної сили щодо позивача з боку співробітників поліції не було, адже на момент застосування сили особа позивача була відома патрульним, не було встановлено факту того, що дії позивача загрожували життю чи здоров`ю поліцейських чи інших громадян. Такими діями поліцейських, також, порушено право позивача на свободу та особисту недоторканість, яке гарантовано статтею 29 Конституції України, що виявилося у незаконному застосуванні кайданків, а в подальшому незаконному поміщенні позивача до службового автомобілю поліції та незаконному доставленні позивача до відділення поліції, що не відповідало його внутрішньому волевиявленню. Частиною 2 статті 6 КАС України та нормами статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права. Так, у п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. З огляду на викладене, прецедентну практику ЄСПЛ, враховуючи положення статті 317 та статті 286 КАС України, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що висновки суду першої інстанції щодо правомірності дій командира взводу №1 роти №1 батальйону УПП в Рівненській області ДПП старшого лейтенанта поліції Філіпюка Віталія Ярославовича та інспектора взводу №1 роти №1 батальйону УПП в Рівненській області ДПП Пришко Вадима Руслановича щодо адміністративного затримання [PERSON] в порядку статті 260 Кодексу України про адміністративні правопорушення зроблені з неправильним застосуванням норм матеріального права та за неповного встановлення обставин справи, а тому рішення суду першої інстанції слід скасувати як незаконне та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. Водночас, суд апеляційної інстанції не може залишити поза увагою недотримання судом першої інстанції, встановлених нормами КАС України розумних строків розгляду справи та строків розгляду окремих категорій термінових адміністративних справ до яких належать справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності. Як це зазначено у практиці ЄСПЛ, судовий розгляд справи повинен відповідати вимозі «розумного строку» в розумінні частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Обґрунтованість тривалості провадження має оцінюватися з урахуванням конкретних обставин справи та з урахуванням критеріїв, викладених у прецедентній практиці Суду, зокрема, складності справи та поведінку заявника та відповідних органів. (п.41 рішення ЄСПЛ у справі «Зяя проти Польщі» (заява №45751/10)). Відповідно до частини 1 статті 286 КАС України адміністративна справа з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності вирішується місцевими загальними судами як адміністративними судами протягом десяти днів з дня відкриття провадження у справі. Суд апеляційної інстанції за наслідком апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції не знайшов обґрунтування затримки у розгляді даної справи з 19.09.2022 по 23.03.2023. Щодо розподілу судових витрат, то враховуючи положення статті 139 КАС України, а також оскільки Департамент патрульної поліції, в структуру якого входить Управління патрульної поліції в області є юридичною особою публічного права з самостійним балансом та рахунками в органах Державної казначейської служби України, тобто є розпорядником та одержувачем бюджетних коштів, зокрема, призначених для утримання Управління патрульної поліції в області Департаменту патрульної поліції, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції на користь позивача сплачений судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги. При цьому, стягненню підлягає сума судового збору, визначена відповідно до норм Закону України «Про судовий збір», тоді як сплачена сума судового збору, внесена в більшому розмірі, ніж встановлено законом, може бути повернена за клопотанням особи, яка його сплатила, за ухвалою суду.

Результат розгляду: granted