Рішення адміністративного суду від 2022-07-08 00:00:00+03

\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ 13.04.2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, яким фактично просить визнати протиправними дії відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі ГУ ПФУ в Харківській області, пенсійний орган), які полягають у обчисленні з 01.01.2016 року його пенсії у розмірі 70 відсотків грошового забезпечення замість 74 відсотків; зобов`язати відповідача здійснити з 01.01.2016 року перерахунок пенсії, обчисливши пенсію з розміру 74 відсотків грошового забезпечення, та зобов`язати пенсійний орган нарахувати та виплатити йому компенсацію втрати частини доходів (пенсії) відповідно до постанови Кабінету Міністрів України постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159 «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати» (далі - Порядок № 159). Також позивач просить зобов`язати відповідача \~провести виплату донарахованих сум, здійснивши виплату заборгованості однією сумою і без використання при такій виплаті урядових постанов чи інших нормативно-правових актів, які надають боржнику можливість для відстрочення виплат. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначає, що при перерахунку пенсії відповідним категоріям військовослужбовців має застосовуватися норма, що визначає розмір грошового забезпечення у відсотках, яка діяла на момент призначення пенсії. З 01.01.2018 року він мав легітимні сподівання на отримання пенсійних виплат, отже на ці сподівання поширюється режим «існуючого майна». Відповідно до Закону України від 19.10.2000 року № 2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (далі Закон № 2050-III) та Порядку № 159 пенсійний орган зобов`язаний нарахувати та виплатити йому компенсацію втрати частини доходів (пенсії). \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Заперечуючи вимоги адміністративного позову [PERSON] , відповідач не визначився щодо підстав незастосування, під час обчислення розміру пенсії позивача, висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16.10.2019 року (справа № 240/5401/18). Пенсійний орган також зазначив що решта вимог позивача стосується захисту його заздалегідь непорушених прав. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 17.05.2021 року (рішення ухвалено за правилами спрощеного позовного провадження) адміністративний позов [PERSON] задоволений частково. Так, судовим рішенням визнані протиправними дії ГУ ПФУ в Харківській області, які полягають в перерахунку пенсії позивача виходячи з 70% грошового забезпечення 01.01.2016. ГУ ПФУ в Харківській області зобов`язане здійснити перерахунок та виплату позивачу пенсію у розмірі 74% грошового забезпечення з 01.01.2016, здійснивши виплату суми недоплаченої частини основного розміру пенсії з 01.01.2016 року однією сумою. ГУ ПФУ в Харківській області зобов`язаний здійснити нарахування та виплату [PERSON] компенсацію за несвоєчасну виплату пенсії з 01.01.2016, згідно з постановою № 159 від 21.02.2001 року однією сумою. У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити. На користь [PERSON] стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань відповідача 908,0 грн. у відшкодування витрат по сплаті судового збору. Судове рішення вмотивовано висновком щодо застосування норм права, викладеним Великою Палатою Верховного Суду від у постанові від 16.10.2019 року (справа № 240/5401/18). Судом зазначено, що легітимні сподівання позивача на отримання пенсійних виплат з 01.01.2018 року передбачені чинними нормами Законів України, тобто вони є конкретними і, таким чином, на них поширюється режим існуючого майна. Принцип законного очікування спрямований на те, що у випадках, коли особа переконана, що досягне певного результату, якщо буде діяти відповідно до норм правової системи, забезпечити захист цих очікувань. Оскільки судом встановлено, що відповідачем протиправно не перераховано та не виплачено позивачу пенсію в розмірі обчисленого з грошового забезпечення та порушено строки її виплати, пенсійний орган зобов`язаний здійснити нарахування компенсації втрати частини доходів відповідно до Закону № 2050-III, судом задоволені позовні вимоги позивача в цій частин. Відносно вимоги позивача щодо невикористання при такій виплаті постанов КМУ чи інших нормативно правових актів, які, надають боржнику можливість для відстрочення виплат, суд зазначає, що на теперішній час відсутні підстави вважати, що відповідачем по справі при виплаті суми заборгованості буде застосовані приписи будь якої постанови або іншого нормативно-правового акту щодо відстрочення виплат, суд визначився, що така позовна вимога не підлягає задоволенню, оскільки заявлена наперед та стосуються правовідносин які ще не склались. Не погоджуючись із судовим рішенням, в апеляційній скарзі ГУ ПФУ в Харківській області, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати в частині задоволених позовних вимог та ухвалити у відповідній частині нове, яким відмовити [PERSON] в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Аргументи, наведені відповідачем в обґрунтування вимог апеляційної скарги, фактично аналогічні наведеному у відзиві на позов. Позивач не скористався своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, що не перешкоджає розгляду справи. Письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом (п. 10 ч. 1 ст. 4 КАС України). За приписами ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язкової підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308). За приписами ч. 1 ст. 78 КАС України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників. Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судове рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судове рішення на підставі ст. 317 КАС України слід частково скасувати, з наступних підстав. Судом установлено, що позивач [PERSON] перебуває на пенсійному обліку в ГУ ПФУ в Харківській області та з 19.12.2000 року отримує пенсію за вислугу років, що призначена йому в порядку і на умовах Закону України 09.04.1992 року № 2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі Закон № 2262-ХІІ), в розмірі 74 відсотків грошового забезпечення. З 01.01.2018 року (з дати проведення перерахунку пенсії позивача відповідно до ст. 63 Закону № 2262-XII та постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 року № 103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб») пенсія позивача пенсійним органом обчислюється з розміру 70 відсотків грошового забезпечення. Прийняте рішення стосовно обчислення з 01.01.2016 року пенсії позивача [PERSON] в розмірі 70 відсотків грошового забезпечення, відповідач обґрунтовує положеннями ч. 2 ст. 13 Закону № 2262- (в редакції Закону України від 27.03.2014 року № 1166-VII) про те, що максимальний розмір пенсії, обчислений відповідно до цієї статті, не повинен перевищувати 70 процентів відповідних сум грошового забезпечення. Відхиляючи доводи апеляційної скарги ГУ ПФУ в Харківській області, колегія суддів зазначає, що за приписами ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду у постанові у постанові від 16.10.2019 року (справа № 240/5401/18) погодилася з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову та підтримала висновок про те, що при перерахунку пенсії позивача з 01 січня 2018 року відповідно до ст. 63 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служб, та деяких інших осіб» на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 року № 103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» відсутні підстави для застосування механізму нового обчислення пенсії із застосуванням норм ч. 2 ст. 13 указаного Закону, яка застосовується саме при призначенні пенсії. За висновком Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норми права (ч. 2 ст. 13 Закону № 2262-XII в редакції Закону України від 27.03.2014 року № 1166-VII), - при перерахунку пенсії змінною величиною є лише розмір грошового забезпечення, натомість відсоткове значення розміру основної пенсії, яке обчислювалося при її призначенні відповідно до наявної у позивача вислуги років, є незмінним. Ідея передбачуваності (очікуваності) суб`єктом відносин правових наслідків (правового результату) своєї поведінки, яка відповідає існуючим в суспільстві нормативним приписам, утворює основу принципу правової визначеності і відображена в практиці Європейського суду з прав людини (справи «Salumi», «Racke v Hauptzollamt Mainz» та «Hauptzollamt Landau»), що визнається в Україні джерелом права (ст. 17 Закону «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року № 3477-IV). Принцип легітимних (законних) очікувань виражає, зокрема, позицію, що органи публічної влади повинні дотримуватися приписів актів права. Такий підхід забезпечує особам, на яких поширюється дія рішень органів публічної влади, можливість завбачливо вибудувати свою поведінку та очікувати настання відповідних наслідків. \~ З урахуванням вищезазначеного, колегія суддів вважає, що ГУ ПФУ в Харківській області не забезпечило наявність легітимних (законних) очікувань позивача [PERSON] , оскільки позивач мав обґрунтовані та законні сподівання на реалізацію свого майнового права стосовно щомісячного отримання сум пенсії у належному розмірі, які згідно з практикою Європейського суду з прав людини є об`єктом захисту. Щодо вимог [PERSON] про зобов`язання здійснити виплату пенсії однією сумою, про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити йому компенсацію за несвоєчасну виплату пенсії, колегія суддів зазначає, що Конституційний Суд України неодноразово підкреслював, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (перше речення абзацу другого пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012 року № 11-рп/2012); право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист (абзац п`ятий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 26.06.2013 року № 5-рп/2013). В своїх Рішеннях Конституційний Суд України наголошує, що забезпечення державою виконання судового рішення як невід`ємної складової права кожного на судовий захист закладено на конституційному рівні у зв`язку із внесенням Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 02.06.2016 року № 1401-VIII змін до Конституції України та доповненням її, зокрема, ст. 129-1, частиною другою якої передбачено, що держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Отже, обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання. З практики Європейського суду з прав людини вбачається, що визначене статтею 6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; і саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; водночас ухиленням від виконання цього обов`язку є перекладення державою відповідальності за фінансове забезпечення організації виконавчого провадження на особу, на користь якої ухвалене судове рішення; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава і її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (§ 43 рішення у справі „Shmalko v. Ukraine" від 20 липня 2004 року, § 84 рішення у справі „Fuklev v. Ukraine" від 7 червня 2005 року, § 64 рішення у справі „Apostol v. Georgia" від 28 листопада 2006 року, §§ 46, 51, 54 рішення у справі „YuriyNikolayevichIvanov v. Ukraine" від 15 жовтня 2009 року). Європейський суд з прав людини вказав, що визнання владою заявника відповідальним за ініціювання виконавчих проваджень стосовно судового рішення на його користь і нехтування нею його фінансовим станом були надмірним обтяженням і призвели до обмеження його права на доступ до суду такою мірою, що знівелювало сутність цього права (§ 65 рішення у справі „Apostol v. Georgia" від 28 листопада 2006 року). Відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 246 КАС України у разі необхідності у резолютивній частині судового рішення також вказується про порядок і строк виконання судового рішення. Отже, розгляд питання щодо порядку і строку виконання судового рішення у такому випадку обумовлюється певною необхідністю. Колегія суддів зауважує, що обов`язок виконати судове рішення виникає у відповідача одразу ж після набрання цим рішенням законної сили незалежно від того чи виданий судом виконавчий документ для його примусового виконання. \~ Колегія суддів також зазначає, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення. Зазначаючи про необхідність судового захисту саме в означений спосіб - здійснити виплату суми пенсії, яка буде обчислена пенсійним органом під час виконання судового рішення по цій справі, однією сумою, позивач [PERSON] не вказав про наявність фактичних та непереборних обставин (відповідно не надала доказів в їх обґрунтування), які унеможливлять виконання відповідачем судового рішення, постановленого на її користь, саме в означений спосіб. Колегія суддів зауважує, що постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.07.2020 року по справі № 640/5248/19, що прийнята за наслідками розгляду апеляційних скарг Кабінету Міністрів України та Пенсійного фонду України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.11.2019 року у означеній справі, апеляційні скарги Кабінету Міністрів України та Пенсійного фонду України залишені без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 листопада 2019 року змінено шляхом зміни редакції пункту 2 резолютивної частини рішення, а саме: «Визнати протиправними та нечинними пункти 1 та 2 постанови Кабінету Міністрів України від 22 серпня 2018 року № 649 «Питання погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду». Таким чином, з 22.07.2020 року є протиправним та нечинним Порядок погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду, що був затверджений п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 22.08.2018 року № 649. Також, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 55 Закону № 2262-ХІІ нараховані суми пенсії, не отримані пенсіонером з вини органу Пенсійного фонду України, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Згідно із статтею 1, 2 Закону України від 19.10.2000 року № 2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (далі Закон № 2050-III) підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), така компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Відповідно до п. 2 Порядку № 159 компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат). Наведене свідчить, що основною умовою для виплати громадянину передбаченої ст. 2 Закону № 2050-ІІІ та Порядком № 159, компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії). Кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації громадянину частини доходу, в тому числі пенсії, у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (зокрема, пенсії). Виплата компенсації втрати частини доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його (доходу) нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення». Крім того, у постанові від 04.03.2021 року у справі № 520/34/17, Верховний Суд зазначив: <…> Згідно з положеннями статті 4 Закону № 2050-III виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Відповідно до статті 6 Закону № 2050-III компенсацію виплачують за рахунок коштів Пенсійного фонду України, а також коштів, що спрямовуються на їх виплату з бюджету. З системного аналізу правових норм вбачається, що основними умовами для виплати суми компенсації є: 1) порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії) та 2) виплата нарахованих доходів. При цьому виплата компенсації втрати частини доходів здійснюється в день виплати основної суми доходу». Колегія суддів вище вказувала, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення. Лист-відповідь ГУ ПФУ в Харківській області від 23.03.2021 року № 2000-0203-8/42284 щодо відсутності, на думку пенсійного органу, підстав для проведення виплати пенсії позивача у період з 01.01.2018 року, не є безумовним свідченням того, що під час виконання судового рішення у цій справі, пенсійний орган проігнорує вимоги, що передбачені ч. 2 ст. 55 Закону № 2262-ХІІ, ст. 2 Закону № 2050-ІІІ та Порядку № 159, не здійснить нарахування і відповідно виплати компенсації втраченої позивачем частини доходів (пенсії). Таким чином, колегія судів вважає означені вимоги позивача [PERSON] передчасними, а відтак такими, що не підлягають задоволенню. Крім того колегія суддів зазначає, що відповідно до положень ч.ч. 1 та 2 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами (ч. 1 ст. 122 КАС України). Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень встановлюється тримісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення визначених законом вимог. Цим Кодексом та іншими законами можуть також встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень (ч. 2 ст. 122 КАС України). За положеннями ч. 3 ст. 52 Закону № 2262-XII виплата пенсій провадиться за поточний місяць загальною сумою у встановлений строк, але не пізніше останнього числа місяця, за який виплачується пенсія. Отже, з 2018 року до березня 2021 року (запит адвоката позивача до пенсійного органу датований 17.03.2021 року) позивач щомісяця отримував пенсію, розмір якої його влаштовував. Питання щодо поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, у зв`язку із наявністю поважних причин пропуску такого строку, позивач [PERSON] перед судом не порушував. Відповідно до ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Колегія суддів зауважує, що факт порушення судом першої інстанції приписів ст. 132 КАС України, згідно до ч. 3 ст. 317 КАС України не є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду. Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про часткову обґрунтованість апеляційної скарги ГУ ПФУ в Харківській області та необхідність скасування рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.05.2021 року, а саме в частині, якою задоволені вимоги [PERSON] про: здійснення виплати донарахованих сум пенсії однією сумою; - зобов`язання ГУ ПФУ в Харківській області нарахувати та виплатити [PERSON] компенсацію за несвоєчасну виплату пенсії з 01.01.2016 року однією сумою згідно з Порядком № 159, з прийняттям нового судового рішення про відмову в задоволенні означених вимог [PERSON] . З урахування положень ч.ч. 1 та 6 ст. 139 КАС України рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.05.2021 року скасувати в частині, якою судом стягнуто на користь [PERSON] за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в Харківській області витрати, понесені у зв`язку зі сплатою судового збору у розмірі 605 грн. Сплачений позивачем [PERSON] при подачі адміністративного позову судовий збір у розмірі 605 грн зарахувати до спеціального фонду Державного бюджету України. З урахуванням наведеного, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги ГУ ПФУ в Харківській області в іншій частині, оскільки доводи скаржника вищеозначених висновків суду не спростовують. При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav.Spain) серія A. 303-A; пункт 29). \~ Згідно п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права (п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України). Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України. На підставі наведеного,

Результат розгляду: partial