Рішення адміністративного суду від 2023-01-24 00:00:00+02

[PERSON] (далі - Позивач) звернувся до суду із адміністративним позовом до Державної податкової служби України (далі - Відповідач, ДПС України) у якому просив: - визнати протиправним та скасувати наказ ДПС України від 02.03.2022 року №6-дс про накладення дисциплінарного стягнення, яким до [PERSON] застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення із займаної посади державної служби за вчинення ним дисциплінарного проступку; - стягнути з ДПС України на корись [PERSON] суму моральної шкоди у розмірі 100 000 гривень 00 копійок; - стягнути на користь позивача судові витрати. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 жовтня 2022 року в задоволенні позову відмовлено. Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, який з`явився у призначене судове засідання, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а оскаржуване рішення скасувати, виходячи з наступного. Згідно із п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, наказом ДПС України від 13.12.2021 року №2377-о призначено [PERSON] на посаду начальника Головного управління ДПС в Одеській області, на період відпустки, у зв`язку з вагітністю та пологами [PERSON] , починаючи з 14.12.2021 року, в порядку переведення з ГУ ДПС у Житомирській області. 20.01.2022 року на ім`я в.о. Голови ДПС Кірієнко Т.П. подано доповідну записку № 434/99-00-18-02-02-08 щодо неналежного рівня виконання ГУ ДПС в Одеській області вимог Порядку зупинення реєстрації податкових накладних/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних. Відповідно до доповідної записки Департаменту управління ризиками від 20.01.2022 №434/99-00-18-02-02-08 та пункту 1 доручення в.о. Голови від 20.01.2022 №15-д(18) наказом ДПС від 20.01.2022 № 41 порушено дисциплінарне провадження стосовно начальника ГУ ДПС в Одеській області [PERSON] , з метою визначення в його діях ознак дисциплінарного проступку та відсторонено [PERSON] від виконання посадових обов`язків на час проведення дисциплінарного провадження. За результатами дисциплінарного провадження встановлено, що начальником ГУ ДПС в Одеській області [PERSON] не вживались своєчасні заходи щодо прийняття рішення про відповідність ряду суб`єктів господарювання критеріям ризиковості та прийняття рішень платників податків критеріям ризиковості тих підприємств, що мають належність до реального сектору економіки. Відповідно до подання Дисциплінарної комісії з розгляду дисциплінарних справ ДПС України про результати розгляду дисциплінарної справи начальника ГУ ДПС в Одеській області [PERSON] встановлено, що у діях останнього вбачаються ознаки вчинення дисциплінарного проступку, передбаченого підпунктом 1 пункту 2 ст.65 Закону України «Про державну службу», що полягає у порушенні Присяги державного службовця. Наказом ДПС України від 02.03.2022 №6-дс, на підставі наказу ДПС України від 20.01.2022 року №41 «Про порушення дисциплінарного провадження», доручення в.о. Голови ДПС від 20.01.2022 №15-д (18) до доповідної записки Департаменту управлінням ризиками від 20.01.2022 №434/99-00-18-02-02-08, проведеного Дисциплінарною комісією з розгляду дисциплінарних справ ДПС дисциплінарного провадження наказано, враховуючи відсутність начальника Головного управління ДПС в Одеській області [PERSON] , на робочому місці, у зв`язку з відпусткою по догляду за дитиною з 07.02.2022, застосувати до останнього у перший робочий день повернення до виконання обов`язків дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення із займаної посади державної служби за вчинення ним дисциплінарного проступку, передбаченого п.1 ч.2 ст.65 Закону №889 (далі по тексту - оскаржуваний наказ). Вважаючи оскаржуваний наказ незаконним та протиправним, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів. Суд першої інстанції, приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, дійшов висновку, що визначальним фактом притягнення до дисциплінарної відповідальності позивача стало не перебування його головою, заступником голови чи секретарем Комісії ГУ ДПС в Одеській області, а доручення в.о. Голови ДПС взяття під особистий контроль питання забезпечення дотримання структурними підрозділами Порядку №1165, що [PERSON] , як головою ГУ ДПС в Одеській області, яке виконано не було. Колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він не знайшов свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків. Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що під час розгляду даної справи, необхідно встановити чи мало місце порушення процедури притягнення до дисциплінарної відповідальності [PERSON] , на якому наполягає останній. Так, процедуру здійснення дисциплінарними комісіями з розгляду дисциплінарних справ (далі - дисциплінарна комісія) дисциплінарних проваджень стосовно державних службовців визначає Порядок здійснення дисциплінарного провадження, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 04.(2.2019 N 1039 (далі - Порядок № 1039, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Згідно з пунктом 2 Порядку № 1039 процедура здійснення дисциплінарного провадження передбачає: - прийняття рішення про порушення дисциплінарного провадження; - формування дисциплінарної комісії та її склад; визначення повноважень дисциплінарної комісії; - визначення основних засад роботи дисциплінарної комісії; - формування дисциплінарної справи; - прийняття рішення за результатами розгляду дисциплінарної справи. Вказана процедура є обов`язковою, а зазначений у ній перелік не підлягає розширеному тлумаченню. Пунктом 4 Порядку № 1039 встановлено, що дисциплінарне провадження розпочинається з моменту прийняття рішення про порушення дисциплінарного провадження та завершується прийняттям рішення про накладення на державного службовця, стосовно якого здійснюється дисциплінарне провадження (далі - державний службовець), дисциплінарного стягнення чи закриття дисциплінарного провадження. Згідно п. 24 Порядку № 1039, з метою збору інформації про обставини, які стали підставою для порушення дисциплінарного провадження, для визначення ступеня вини, характеру і тяжкості дисциплінарного проступку Комісією, дисциплінарною комісією формується дисциплінарна справа. У відповідності до пункту 25 Порядку № 1039, дисциплінарна справа повинна містити: дату і місце її формування; підстави для відкриття дисциплінарного провадження; характеристику державного службовця, складену його безпосереднім керівником, та інші відомості, що характеризують державного службовця; відомості щодо наявності чи відсутності дисциплінарних стягнень; пояснення державного службовця щодо обставин, які стали підставою для порушення дисциплінарного провадження, та/або акт про відмову від надання таких пояснень; пояснення безпосереднього керівника державного службовця з приводу обставин, які стали підставою для порушення дисциплінарного провадження; пояснення інших осіб, яким відомі обставини, які стали підставою для порушення дисциплінарного провадження (за наявності); належним чином завірені копії документів і матеріалів, що підтверджують та/або спростовують факт вчинення дисциплінарного проступку; пропозиції Комісії або подання дисциплінарної комісії у державному органі з висновком про наявність чи відсутність у діях державного службовця дисциплінарного проступку та підстав для його притягнення до дисциплінарної відповідальності; опис матеріалів, які містяться в дисциплінарній справі. Аналогічні положення закріплені у статті 74 Закону № 889-VIIІ «Про державну службу». Разом з тим, в даному випадку, дисциплінарна справа порушена відносно позивача не містить: - дати та місця її складання; - належним чином завірених копій документів, що підтверджують факт вчинення позивачем дисциплінарного проступку, у свою чергу матеріали справи містять лише незавірені роздруківки таблиць із інформацією невідомого та сумнівного походження, без будь-яких підписів. Отже, дисциплінарна справа щодо [PERSON] не сформована ДПС України належним чином, серед іншого, не надано належних та достатніх доказів, які б підтверджувати факт вчинення позивачем дисциплінарного проступку. Крім того, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що підстави, на які посилається відповідач, для застосування до позивача дисциплінарного стягнення, є встановленими, з огляду на наступне. Як вже вище зазначалося судом, підставою для притягнення [PERSON] до дисциплінарної відповідальності стало невиконання доручення в.о. Голови ДПС Тетяни Кірієнко № 43-д від 28.12.2021 року. Зазначеним дорученням в.о. Голови ДПС Тетяни Кірієнко доручено, керівникам головних управлінь ДПС в областях, м. Києва, міжрегіональних управлінь ДПС по роботі з великими платниками податків, поміж іншого, взяти під особистий контроль питання забезпечення дотримання структурними підрозділами Порядку № 1165, у частині включення/виключення платника податку до/з переліку платників, які відповідають критеріям ризиковості платника податку; роботи комісії регіонального рівня з питань зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних щодо прийняття рішень про реєстрацію або відмову в реєстрації податкових накладних/розрахунків коригувань в Єдиному реєстрі податкових накладних та особливу увагу звернути на суб`єктів господарювання, які включені до переліку платника податків, що відповідають критеріям ризиковості платника податків із терміном виконання - постійно. Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції зазначив, що визначальним фактом притягнення позивача до відповідальності став факт невиконання означеного доручення. У свою чергу, відповідно до Положення про Головне управління ДПС в Одеській області, затверджене наказом ДПС «Про затвердження положень про територіальні органи ДПС» від 12.11.2020 № 643, начальник ГУ ДПС очолює ГУ ДПС, здійснює керівництво його діяльністю, несе персональну відповідальність за організацію та результати його діяльності, у межах компетенції організовує та забезпечує виконання в ГУ ДПС Конституції України та законів України, актів Президента України та Кабінету Міністрів України, наказів Мінфіну та інших міністерств з питань, що належать до компетенції ДПС, наказів ДПС та ГУ ДПС, доручень Голови ДПС, судових рішень; розподіляє обов`язки між своїми заступниками за погодженням із Головою ДПС; організовує внутрішній контроль та забезпечує його здійснення в ГУ ДПС у межах його компетенції. Тобто, позивач, як начальник ГУ ДПС в Одеській області, має право забезпечити виконання доручень Голови ДПС в межах своєї компетенції. Разом з тим, ані Положенням про Головне управління ДПС в Одеській області, яке затверджене наказом ДПС «Про затвердження положень про територіальні органи ДПС» від 12.11.2020 № 643, ані Регламентом Головного управління ДПС в Одеській області, ані жодним нормативно-правовим чи підзаконним актом України не віднесено до компетенції начальника ГУ ДПС взяття під особистий контроль питання забезпечення дотримання структурними підрозділами Порядку № 1165, у частині включення/виключення платника податку до/з переліку платників, які відповідають критеріям ризиковості платника податку; роботи комісії регіонального рівня з питань зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних щодо прийняття рішень про реєстрацію або відмову в реєстрації податкових накладних/розрахунків коригувань в Єдиному реєстрі податкових накладних. Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, підстави, на які посилається відповідач, і які покладені в основу притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, прямо суперечить Порядку зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.12.2019 року за №1165 (далі - Порядок № 1165), з огляду на наступне. Згідно п. 25 Порядку №1165, обов`язок щодо прийняття рішення про реєстрацію податкової накладної/розрахунку коригування в Реєстрі або відмову в такій реєстрації, врахування або неврахування таблиці даних платника податку, відповідність/невідповідність платника податку критеріям ризиковості платника податку покладено на Комісію регіонального рівня. Комісією регіонального рівня, у відповідності до п. 2 Порядку № 1165, є комісія з питань зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в Реєстрі головних управлінь ДПС в областях, м. Києві та Офісу великих платників податків ДПС. Згідно п. 27 Порядку №1165, Комісія контролюючого органу в своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України і постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції України, Податкового кодексу України та законів, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства, а також цим Порядком. До складу комісій регіонального рівня, у відповідності до п. 29 Порядку № 1165, входять посадові особи головних управлінь ДПС в областях, м. Києві та Офісу великих платників податків ДПС. У відповідності до п. 30 Порядку №1165, Комісія контролюючого органу складається з голови, заступника голови, секретаря та не менше семи членів. Голова комісії регіонального рівня та її персональний склад, згідно п. 31 Порядку №1165, затверджуються наказом головного управління ДПС в області, м. Києва та Офісу великих платників податків ДПС. Головою комісії регіонального рівня призначається перший заступник або заступник керівника головного управління ДПС в області, м. Києві та Офісу великих платників податків ДПС. У відповідності до п. 33 Порядку №1165, Голова комісії контролюючого органу організовує роботу комісії і відповідає за виконання покладених на неї завдань та функцій, головує на її засіданнях та визначає перелік питань, що підлягають розгляду. Рішення комісії контролюючого органу, згідно п. 39 Порядку №1165, приймається більшістю голосів присутніх на засіданні членів такої комісії. Голова, заступник голови, секретар та члени комісії контролюючого органу, у відповідності до п. 40 Порядку №1165, беруть участь у засіданні Комісії особисто та не мають права делегувати своїх представників для участі в її засіданні. Особи які не є членами комісії контролюючого органу, згідно п. 47 Порядку №1165, не можуть брати участі у заслуховуванні доповідей членів комісії, внесенні пропозицій, обговоренні та голосуванні. Також, Порядком №1165 врегульовано: - рішення про реєстрацію податкової накладної/розрахунку коригування в Реєстрі або відмову в такій реєстрації, врахування або неврахування таблиці даних платника податку, відповідність/невідповідність платника податку критеріям ризиковості платника податку відноситься до повноважень Комісії контролюючого органу; - рішення Комісії контролюючого органу приймається більшістю голосів присутніх на засіданні членів такої комісії; - Голова, заступник голови, секретар та члени комісії контролюючого органу беруть участь у засіданні Комісії особисто та не мають права делегувати своїх представників для участі в її засіданні; - особи які не є членами Комісії контролюючого органу не можуть брати участі у заслуховуванні доповідей членів комісії, внесенні пропозицій, обговоренні та голосуванні; - члени комісії зобов`язані не розголошувати відомостей, що стали їм відомі у зв`язку з участю в роботі комісії, і не використовувати їх у своїх інтересах або інтересах третіх осіб. - відповідальність за виконання покладених на Комісію контролюючого органу завдань та функцій несе її голова. Як вірно зазначає апелянт, [PERSON] не є та ніколи не був членом Комісії ГУ ДПС в Одеській області, її Головою, заступником Голови чи секретарем (докази чого наявні в матеріалах справи), не брав та не міг брати участь у роботі Комісії, не мав повноважень отримувати будь-яку інформацію про роботу такої комісії, та інше. Крім того, Порядком №1165 не передбачено повноваження керівника ГУ ДПС у області скасовувати рішення комісії (керівника комісії) регіонального рівня, надавати обов`язкові вказівки керівнику та членам комісій регіонального рівня чи самостійно приймати рішення замість комісії регіонального рівня. Суд апеляційної інстанції зазначає, що в даному випадку не надає правову оцінку дорученню в.о. Голови ДПС Тетяни Кірієнко № 43-д від 28.12.2021 року, оскільки воно не є предметом спору в даній справі, між тим, воно стало основою та підставою притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності та ініціювання проти останнього відкриття дисциплінарного провадження, яке не відповідає нормам чинного законодавства. Отже, взяття під особистий контроль питання забезпечення дотримання структурними підрозділами Порядку № 1165, у частині включення/виключення платника податку до/з переліку платників, які відповідають критеріям ризиковості платника податку; роботи комісії регіонального рівня з питань зупинення реєстрації податкової накладної/ розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних щодо прийняття рішень про реєстрацію або відмову в реєстрації податкових накладних/розрахунків коригувань в Єдиному реєстрі податкових накладних - не відносить до компетенції [PERSON] та прямо суперечить Порядку № 1165, і можуть бути кваліфіковані як перевищення наданих повноважень. Крім того, в матеріалах справи не міститься, а відповідачем не надано суду рішення про встановлення неналежного рівня роботи Комісії ГУ ДПС в Одеській області Колегія суддів апеляційної інстанції звертає увагу, що в матеріалах справи наявний лист ДПС України № 608/2/99-00-18-01-03-02 від 04.10.2022 року, який був наданий у відповідь на звернення Народного депутата України Кузьміних Сергія , в якому відповідач надав відповідь, зокрема, що керівник та/або члени Комісії регіонального рівня не підпорядковані керівнику ГУ ДПС в Одеській області, крім того Порядком № 1165 не передбачено повноважень керівника ГУ ДПС у області скасовувати рішення комісії регіонального рівня, надавати обов`язкові вказівки керівнику, членам комісії регіонального рівня чи самостійно приймати рішення замість комісії регіонального рівня (а.с.26 Т.3). Щодо посилань судом першої інстанції на п. 1 Посадової інструкції, як на підставу законності притягнення [PERSON] до дисциплінарної відповідальності, відповідно до якої основними обов`язками керівника є організація роботи та здійснення загального керівництва діяльністю ГУ ДПС, а саме: нести персональну відповідальність за організацію та результати діяльності податкового органу, колегія судді апеляційної інстанції зазначає наступне. Вказані правові положення Посадової інструкції стосується виключно загального керівництва діяльності ГУ ДПС, відповідно до положення ГУ ДПС та не передбачають повноважень для керівника з організації роботи та здійснення загального керівництва комісією з питань зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в Реєстрі. Крім того, таких повноважень не передбачає і положення ГУ ДПС, яким повинен керуватися керівник у відповідності до даного пункту Посадової інструкції. Щодо посилань суду першої інстанції на п. 6 Посадової інструкції [PERSON] , відповідно до якого останній організовує внутрішній контроль та забезпечує його здійснення в ГУ ДПС у межах компетенції, колегія судді апеляційної інстанції зазначає наступне. Так, позивач, як керівник ГУ ДПС в Одеській області, має здійснювати організацію внутрішнього контролю виключно в межах компетенції. Як вже вище зазначалося судом апеляційної інстанції та на що обґрунтовано звертає увагу апелянт, ані Положенням про Головне управління ДПС в Одеській області, ані Регламентом Головного управління ДПС в Одеській області, ані жодним нормативно-правовим чи підзаконним актом України не віднесено до компетенції начальника ГУ ДПС контролювати діяльність комісією з питань зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в Реєстрі, отримувати від таких комісій інформацію, порушувати дисциплінарні провадження стосовно членів комісії, заступників та голови таких комісій тощо. Щодо посилань суду першої інстанції на п. 7 Посадової інструкції, відповідно до якої Позивач вживає заходи щодо недопущення вчинення підлеглими працівниками корупційних, пов`язаних з корупцією чи інших правопорушень у сфері службової діяльності, колегія судді апеляційної інстанції зазначає наступне. Члени комісії з питань зупинення реєстрації податкових накладних/розрахунків коригування в Реєстрі не є підлеглими працівниками керівника ГУ ДПС в Одеській області. Комісія не є структурним підрозділом ГУ ДПС в Одеській області, ані члени комісії, ані керівник, ані заступники керівника комісії не підпорядковуються начальнику ГУ ДПС в Одеській області. Так, в оскаржуваному наказі відсутні посилання на норми закону, підзаконного акту або пункту Положення про Головне управління ДПС в Одеській області, які б визначали вищевказане підпорядкування Комісії керівнику податкового органу. Крім того, суд першої інстанції, як на підставу законності притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності зазначив, що на [PERSON] покладено контроль за виконанням наказу ГУ ДПС в Одеській області від 17.01.2022 року № 18 та від 31.01.2022 року № 44 «Про внесення змін до наказу Головного управління ДПС в Одеській області від 12.01.2021 року № 22». Колегія суддів апеляційної інстанції вважає помилковим зазначений висновок суду першої інстанції, оскільки вказаними наказами внесено зміни до наказу № 22 від 12.01.2021 року про затвердження складу Комісії з питань зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних, а тому, контроль за виконанням означених наказів полягає виключно в затвердженні складу комісії, а не в забезпеченні контролю роботи такої комісії. Щодо неправомірності застосування до позивача дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення із займаної посади за вчинення дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 1 частини 2 статті 65 Закону, суд апеляційної інстанції зазначає наступне. Відповідно до сталої практики Верховного Суду вбачається, що порушення Присяги слід розуміти як скоєння державним службовцем проступку (вчинку) проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов`язкам, підриває довіру до нього як до носія влади, що призводить до приниження авторитету державного органу та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов`язків. Звільнення за порушення Присяги має застосовуватися за конкретні надзвичайно тяжкі проступки, як за фактом їх вчинення, так і за наслідками, до яких вони призводять. Припинення державної служби за порушення Присяги є найсуворішою санкцією відповідальності державного службовця, який вчинив діяння, несумісне з посадою. Тому рівень юридичних гарантій захисту прав зазначеної особи в процедурах вирішення питань застосування такої відповідальності має бути не меншим, ніж під час звільнення з державної служби за вчинення дисциплінарного правопорушення, з дотриманням порядку та строків притягнення до дисциплінарної відповідальності. Верховний Суд неодноразово, аналізуючи текст Присяги державних службовців, зазначав, що в основі поведінки державного службовця закладені етичні, правові та службово-дисциплінарні норми поведінки, недодержання яких утворює факт порушення Присяги. Тобто, як порушення Присяги, так і дисциплінарне правопорушення, можуть бути наслідком недодержання, порушення державним службовцем як правових, так і етичних (моральних) засад проходження публічної служби. Звільнення за порушення Присяги може мати місце лише тоді, коли державний службовець скоїв проступок проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов`язкам, підриває довіру до нього як до носія влади, що призводить до приниження державного органу та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов`язків. Подібні правові висновки викладені Верховним Судом, зокрема у постановах від 27.04.2020 року по справі № 826/10854/17, від 30.06.2020 року по справі № 826/14823/16, від 28.10.2020 року по справах № 826/7297/15, № 826/6038/15 від 25.11.2021 року, № 260/779/19 від 29.01.2021 року, від 28.01.2021 року № 803/1564/16. Колегія судів апеляційної інстанції доходить висновку, що враховуючи, що звільнення за порушення Присяги є найсуворішою санкцією відповідальності державного службовця, ДПС України, як суб`єктом владних повноважень, у спірному наказі не наведено достатніх мотивів, чому саме ймовірне порушення позивачем норм законодавства кваліфіковано як порушення Присяги, адже оскаржуваний наказ не містить обґрунтованих законних мотивів того, яким чином дії, вчинені позивачем є такими, що підривають довіру до позивача, як до носія влади та дискредитують систему органів державної виконавчої служби. Аналіз наведених правових положень та вищезазначених обставин справи дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції для висновку, що оскаржуваний наказ ДПС України від 02.03.2022 року №6-дс про накладення дисциплінарного стягнення, яким до [PERSON] застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення із займаної посади державної служби за вчинення ним дисциплінарного проступку є протиправним та підлягає скасуванню, відповідно до вищевикладених висновків суду апеляційної інстанції. Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. У рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються, а в рішенні від 27.09.2010 по справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» - що ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Отже, рішення суб`єкта владних повноважень повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Мають значення, як правило, ті обставини, які передбачені нормою права, що застосовується. Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення. Принцип обґрунтованості рішення вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, тощо. При цьому, суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями та неперевіреними фактами, а не конкретними обставинами. Так само недопустимо надавати значення обставинам, які насправді не стосуються справи. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим. При цьому, прийняття рішення, вчинення (не вчинення) дії вимагає від суб`єкта владних повноважень діяти добросовісно, тобто з щирим наміром щодо реалізації владних повноважень та досягнення поставлених цілей і справедливих результатів, з відданістю визначеним законом меті та завданням діяльності, передбачувано, без корисливих прагнень досягти персональної вигоди, привілеїв або переваг через прийняття рішення та вчинення дії. Таким чином, висновки та рішення суб`єкта владних повноважень можуть ґрунтуватися виключно на належних, достатніх, а також тих доказах, які одержані з дотриманням закону. Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 р. N 15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави. Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена в справі «Пономарьов проти України» (пункт 40 мотивувальної частини рішення від 3 квітня 2008 року), в якому Суд наголосив, що "право на справедливий судовий розгляд", яке гарантовано п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції не зобов`язує держав - учасників Конвенції створювати апеляційні чи касаційні суди. Однак там, де такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6» (пункт 22 мотивувальної частини рішення від 20 липня 2006 року). Щодо позовних вимог про стягнення з ДПС України на корись [PERSON] суму моральної шкоди у розмірі 100 000,00 гривень, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне. Згідно ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Позовну вимогу щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 100 000 грн., колегія суддів вважає необґрунтованою, оскільки відповідно до пунктів 4 та 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведено, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. Враховуючи, що позивач не навів доказів причинного зв`язку між діями відповідача та завданою йому моральною шкодою, не вказав конкретно у чому полягає така шкода, не навів міркувань, з яких він виходив, визначаючи розмір завданої моральної шкоди, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав вимагати відшкодування завданої моральної шкоди, оскільки таку шкоду позивачу не завдано. Щодо вимог про стягнення з ДПС України на корись [PERSON] судових витрат, а саме: сплаченого судового збору та витрат на правничу допомогу в судах першої та апеляційної інстанції, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Відповідно до ч.7 ст.139 КАС України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Як зазначила представник позивача, що під час розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанції інстанції, [PERSON] понесено витрати на професійну правову допомогу в розмірі 51 858,92 грн. За змістом частини 3 статті 134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно з пунктами 6, 7 статті 134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. З аналізу положень статті 134 КАС України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі. Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження). Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині п`ятій статті 134 КАС України. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 5 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України). При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно з пунктом 4 частини першої статті першої Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Статтею 19 цього ж Закону визначено такі види адвокатської діяльності, як: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності. Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Згідно із правовою позицією Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, висловленої у постанові від 15 травня 2018 року по справі №821/1594/17, належним доказом для відшкодування витрат на правову допомогу є документи у яких конкретизовано справу, по якій таку допомогу надано. Так, до заяви про розподіл судових витрат в судах першої та апеляційної інстанції, представником товариства додано наступні копії доказів, а саме: - договору про надання правничої допомоги від 19.05.2022 року; - додаткові угоди №1 та № 2 до договору про надання правничої допомоги від 19.05.2022 року; - рахунки на оплату №38 від 19.05.2022 року та №69 від 10.11.2022 року; - копію дубліката виписки про оплату послуг, згідно рахунку № 38 від 19.05.2022; - копію дубліката виписки про оплату послуг, згідно додаткової угоди № 2 від 10.11.2022; - копію ордера серії ВЕ №1066993. Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті ж самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Так, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «East/West Alliance Limited» проти України», оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy), № 34884/97). У пункті 269 Рішення у цієї справи Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями). Дослідивши матеріали справи та вказані вимоги [PERSON] щодо стягнення на користь позивача судових витрат, а саме: витрат на професійну правову допомогу в розмірі 51 858,92 грн., колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що вони є частково обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню, в розмірі 30000,00 грн., з урахуванням критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та категорії складності справи. В іншій частині заява представника позивача Письменної Н.В. про стягнення судових витрат на правничу допомогу, є необґрунтованою та не підлягає задоволенню, з урахуванням вищевикладених висновків суду апеляційної інстанції. Також, є обґрунтованими та підлягають задоволенню витрати пов`язані зі сплатою судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги позивача в загальній сумі 2481,00 грн. При задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа (ч.1 ст. 139 КАС України). Отже, у даному випадку, суд апеляційної інстанції зазначає, що відшкодування витрат на професійну правову допомогу в розмірі 30 000 грн. та витрат на сплату судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги, має відбутися на користь [PERSON] з ДПС України, який є відповідачем в даній справі та суб`єктом владних повноважень. Колегія суддів апеляційної інстанції доходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються. Аналіз наведених положень дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції дійти висновку, що даний адміністративний позов підлягає частковому задоволенню, а доводи відповідача не заслуговують на увагу суду. Як зазначено у постанові Верховного Суду від 26.06.2018 року №127/3429/16-ц, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін проти України", §58, рішення від 10.02.2010 року). Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що судом першої інстанції рішення прийнято з порушення норм матеріального та процесуального права. Відповідно до частини 6 статті 139 КАС України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Результат розгляду: partial