Рішення адміністративного суду від 2022-04-06 00:00:00+03

в серпні 2021 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , з урахуванням заяви про зміну предмету позову звернулися до Вінницького окружного адміністративного суду з адміністративною з позовною заявою до Іванівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області про скасування рішення та зобов`язання вчинити дії. Позовні вимоги обґрунтовано протиправністю прийнятого рішення 12 сесії Іванівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області 8 скликання від 21.07.2021, яким, кожному із позивачів відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею по 2 га, для кожного окремо, на території Іванівської ОТГ - Гущинецької сільської ради (за межами населених пунктів) Калинівського (Хмільницького) району Вінницької області. Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду з адміністративною від 19 жовтня 2021 року позов задоволено. Визнано протиправним рішення 12 сесії Іванівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області 8 скликання від 21.07.2021 року, яким відмовлено [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею по 2 га для кожного окремо на території Гущинецької сільської ради (за межами населених пунктів) Калинівського (Хмільницького) району Вінницької області - Іванівської ОТГ. Зобов`язано Іванівську сільську раду Хмільницького району Вінницької області прийняти рішення, яким надати дозвіл позивачам, зокрема: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею по 2 га для кожного окремо на території Гущинецької сільської ради (за межами населених пунктів) Калинівського (Хмільницького) району Вінницької області - Іванівської ОТГ. Поза межами позовних вимог, визнано протиправними відмови Іванівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області, які оформлені інформаційними листами на адресу позивачів, зокрема: - від 26.07.2021 №02-40-1-1553 [PERSON] , - від 26.07.2021 №02-40-1-1552 [PERSON] , - від 26.07.2021 №02-40-1-1551 [PERSON] , - від 26.07.2021 №02-40-1-1550 [PERSON] , - від 26.07.2021 №02-40-1-1549 [PERSON] , - від 26.07.2021 №02-40-1-1548 [PERSON] , - від 26.07.2021 №02-40-1-1547 [PERSON] , - від 26.07.2021 №02-40-1-1546 [PERSON] , - від 26.07.2021 №02-40-1-1545 [PERSON] , - від 26.07.2021 №02-40-1-1544 [PERSON] , - від 26.07.2021 №02-40-1-1543 [PERSON] , - від 26.07.2021 №02-40-1-1542 [PERSON] , - від 26.07.2021 №02-40-1-1554 [PERSON] , - від 26.07.2021 №02-40-1-1555 [PERSON] , - від 26.07.2021 №02-40-1-1556 [PERSON] , - від 26.07.2021 №02-40-1-1557 [PERSON], - від 26.07.2021 №02-40-1-1558 [PERSON] , - від 26.07.2021 №02-40-1-1559 [PERSON] , - від 26.07.2021 №02-40-1-1560 [PERSON] , - від 26.07.2021 №02-40-1-1561 [PERSON] , - від 26.07.2021 №02-40-1-1562 [PERSON] , - від 26.07.2021 №02-40-1-1563 [PERSON] , - від 26.07.2021 №02-40-1-1564 [PERSON] , - від 26.07.2021 №02-40-1-1565 [PERSON] , - від 26.07.2021 №02-40-1-1567 [PERSON] , - від 26.07.2021 №02-40-1-1566 [PERSON] . Стягнуто на користь [PERSON] , який є нотаріально посвідченим представником позивачів по справі №120/9105/21-а, сплачений при зверненні до суду судовий збір в розмірі 23608,00 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 26000,00 грн., за рахунок бюджетних асигнувань Іванівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області (ЄДРПОУ 04328565). Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та ухвалити нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що на його думку, призвело до неправильного вирішення спору. Крім того, Іванівською сільською радою до суду подано клопотання про закриття провадження у справі з тих підстав, що земельні ділянки на які позивачі бажають отримати дозволи на розробку проектів землеустрою щодо відведення їх у власність, знаходяться сформовані земельні ділянки з кадастровими номерами: 0521681400:08:000:0256, 0521681400:08:000:0254, 0521681400:08:000:0255. На дані земельні ділянки зареєстровано право приватної власності за громадянами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , відповідно. До того ж, на земельній ділянці з кадастровим номером 0521681400:08:000:0262, місце розташування якої також накладається на бажані позивачами земельні ділянки, зареєстроване право оренди за гр. [PERSON] . Таким чином, даний спір є приватноправовим так як існує спір про право на зазначені земельні ділянки, а тому дані правовідносини не можуть розглядатися за правилами адміністративного судочинства. Колегія суддів зазначає, що оскільки доводи сільською радою наведені в обгрунтуванні клопотання та обгрунтуванні рішення цієї ж сільської ради від 22.07.2021 року, є, у певних частинах ідентичними, тому розгляд і клопотання і перегляд рішення суду першої інстанції за апеляційною скаргою проводиться в одному провадженні з постановленням одного судового рішення (постанови). Перевіривши матеріали справи, перевіривши доводи та вимоги поданого клопотання, дослідивши обгрунтування та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що клопотання задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду те, що в липні 2021 року позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , звернулись до Іванівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області із клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею по 2 га для кожного окремо на території Гущинецької сільської ради Калинівського (Хмільницького району) Вінницької області Іванівськї сільської ради (Іванівської ОТГ) 21.07.2021 року на 12 сесії Іванівської сільської ради Вінницької області 8 скликання розглянуто клопотання позивачів. Під час голосування депутатами сільської ради за результатами розгляду клопотання позивачів, кількість голосів розділилась наступним чином: "За"-0; "Проти"-22; "Утрималось"-0. За відсутності необхідної кількості голосів депутатського корпусу сільської ради, рішення по даному питанню прийнято не було. Не погоджуючись з таким рішенням Іванівської сільської ради, позивачі звернулися до суду з цим адміністративним позовом. Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог. Надаючи оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, колегія суддів зазначає наступне. Досліджуючи матеріали справи, судом апеляційної інстанції встановлено, що згідно листів сільського голови Іванівської сільської ради М.Кулика від 26.07.2021 року №№02-40-1-1542 - 02-40-1-1567 на ім`я кожного з позивачів було направлено як відповідь на звернення, щодо розгляду їх клопотань про надання дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства, в якій ствердно зазначено, що рішення по даному питанню прийнято не було (а.с.39-64). Водночас, апелянтом до апеляційної скарги було додано рішення Іванівської сільської ради Вінницької області №243/1 від 22 липня 2021 року, в якому зазначено про те, що рішення по вказаному питанню все-таки було прийнято, а саме відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2 га у власність для ведення особистого селянського господарства позивачам, у зв`язку з тим, що зазначена земельна ділянка площею 551,9153 га надана рішенням 10 сесії 8 скликання від 20 травня 2021 року в оренду гр. [PERSON] , який представляє інтереси власників великої рогатої худоби для потреб сінокосіння та випасання великої рогатої худоби (а.с.221). Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України. Стаття 14 Конституції України гарантує право власності на землю. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Законом, який регулює земельні правовідносини, є Земельний кодекс України (далі по тексту - ЗК України), а також прийняті відповідно до Конституції України та цього Кодексу нормативно-правові акти. Відповідно до ч.1 ст.122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Тобто, підставою для набуття прав на земельну ділянку є відповідне рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування. Водночас, ухвалення рішення є результатом певної правової процедури, яка йому передує. Відповідно до приписів ст.12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб. Згідно із п.34 ч.1 ст.26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (далі - Закон №280) питання регулювання земельних відносин вирішуються виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради. Тобто, способом волевиявлення ради, яка здійснює право власності від імені відповідної територіальної громади з регулювання земельних відносин, є прийняття рішення сесією. Таким чином, вирішення заяви позивачів про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, відноситься виключно до повноважень Іванівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області. Нормами статті 46 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що сесія ради скликається в міру необхідності, але не менше одного разу на квартал, а з питань відведення земельних ділянок та надання документів дозвільного характеру у сфері господарської діяльності - не рідше ніж один раз на місяць. Відповідно до норм статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні, рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос. Рішення ради щодо безоплатної передачі земельної ділянки комунальної власності у приватну власність (крім земельних ділянок, що перебувають у користуванні громадян, та випадків передачі земельної ділянки власнику розташованого на ній жилого будинку, іншої будівлі, споруди) приймається не менш як двома третинами голосів депутатів від загального складу ради. Рішення ради приймаються відкритим поіменним голосуванням, окрім випадків, передбачених пунктами 4 і 16 статті 26, пунктами 1, 29 і 31 статті 43 та статтями 55, 56 цього Закону, в яких рішення приймаються таємним голосуванням. Результати поіменного голосування підлягають обов`язковому оприлюдненню та наданню за запитом відповідно до Закону України "Про доступ до публічної інформації". На офіційному веб-сайті ради розміщуються в день голосування і зберігаються протягом необмеженого строку всі результати поіменних голосувань. Результати поіменного голосування є невід`ємною частиною протоколу сесії ради. З аналізу норм чинного законодавства стає зрозумілим, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. Колегія суддів зазначає, що відповідно до положень статті 118 Земельного кодексу України порядок безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадянами передбачає реалізацію таких послідовних етапів: - звернення громадян з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; - надання дозволу відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування; - розробка суб`єктами господарювання за замовленням громадян проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; - погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в порядку, передбаченому статтею 186-1 Земельного кодексу України; - затвердження відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Також. колегія суддів звертає увагу, що порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами врегульований положеннями ст.118 ЗК України. Відповідно до ч.6 ст.118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею. Згідно з ч.7 ст.118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Аналіз наведених приписів свідчить про те, що законодавцем передбачено вичерпні підстави для відмови у надані дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, а саме: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Водночас, як вбачається зі змісту спірного рішення підставою для відмови у наданні дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства було те, що бажана земельна ділянка площею 51,9153 га надана рішенням 10 сесії 8 скликання від 20 травня 2021 року в оренду гр. [PERSON] , як представнику власників великої рогатої худоби для потреб сінокосіння та випасання великої рогатої худоби. Колегія суддів зазначає, що така відмова у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою не передбачена чинними нормами законодавства, оскільки вона не була прийнята з підстав невідповідності місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Будь якого обґрунтування з посиланням на законодавчу базу, якою б було визначено, що така обставина, як знаходження бажаної земельної ділянки в оренді є підставою для відмови у наданні дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність, не наведено та доказів не надано. Більше того, з долучених до апеляційної скарги матеріалів вбачається, що договір оренди земельної ділянки між сільською радою та гр. [PERSON] зареєстровано нотаріально - 19.08.2021 року про що свідчить витяг з Державного реєстру (а.с.227). То б то орендних відносин, на які посилався відповідач в оскарженому рішенні, на час його прийняття (22.07.2021 р.) - не існувало. Станом на 22.07.2021 року не існувало орендних відносин і у інших осіб: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] .. Так, згідно витягів з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, долучених до клопотання про закриття провадження у справі, слідує, що вказаними особами заяви про реєстрацію подані 13.10.2021 року, а сама реєстрація проведена 21.10.2021 року ( [PERSON] , [PERSON] ) та 20.10.2021 року ( [PERSON] ) (т.2, а.с.20-22). Згідно зі ст.18 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. За таких підстав доводи наведені Іванівською сільською радою в обгрунтування поданого клопотання про закриття провадження у справі не знайшли свого підтвердження, а тому клопотання задоволенню не підлягає. Крім того, колегія суддів, звертає увагу, що передача (надання) земельної ділянки у власність відповідно до статті 118 Земельного кодексу України є завершальним етапом визначеної процедури безоплатної приватизації земельних ділянок. В свою чергу, отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у користування чи у власність. Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладених в постановах від 21.08.2019 (справа № 826/18591/15), від 12.09.2018 (справа №826/3163/16), від 10.10.2019 (справа № 820/2632/17) та від 15.11.2019 (справа № 812/1646/17) та 12.06.2020 (справа №808/3187/17). З огляду на вищенаведені норми чинного законодавства, враховуючи, що надання дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність є лише першим етапом для отримання бажаної земельної ділянки у власність, який не породжує права на отримання такою особою земельної ділянки у власність, а також те, що Земельним кодексом України визначено виключні підстави для такої відмови, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що рішення №243/1 12 сесії Іванівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області 8 скликання від 22.07.2021 року, яким відмовлено [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею по 2 га для кожного окремо на території Іванівської сільської ради (за межами населених пунктів) Калинівського (Хмільницького) району Вінницької області є протиправним та підлягає скасуванню. При цьому, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції виходячи зі змісту відповідей, як на звернення позивачів (а.с.39-64), дійшов хибного висновку що розгляд їх клопотань мав місце 21 липня 2021 року на 12 сесії 8 скликання, а не 22 липня 2021 року, як то слідує з долученого до апеляційної скарги рішення №243/1. Крім того, знову ж таки виходячи зі змісту зазначених відповідей, судом першої інстанції було прийнято за основу, як підставу відмови відповідачем в наданні дозволу на розробку проектів землеустрою про відведення земельних ділянок у власність, - не прийняття рішення з цього питання (з 22 присутніх депутатів проголосувати "За" -0, "утримались" - 0, "проти" - 22). Виходячи зі змісту рішення №243/1 зазначений висновок суду є також хибним, як і висновок, що підлягають скасуванню інформаційні листи відповідача, як форма відмовних рішень, які не грунтуються на нормах закону. Виходячи зі змісту заявленого позову та змісту оскарженого рішення, позивачами оскаржується рішення прийняте на 12 сесії 8 скликання, яке судом першої інстанції правомірно визнано протиправним. При цьому, суд апеляційної інстанції вважає за можливе внести зміни щодо дати в оскарженому судовому рішенні, з "21 липня 2021 року" на "22 липня 2021 року", як дату проведення Відповідачем сесії з прийняттям оскарженого позивачами рішення (рішення №243/1), змінивши при цьому підстави, на вищенаведені апеляційним судом, як підстави визнання такого рішення протиправним. Внесення судом зазначених змін в оскаржене рішення, не вимагає в зазначеній частині скасування рішення в цілому. Також, виходячи з того, що інформаційні листи не є рішеннями в розумінні ст.19 КАС України та які могли б бути предметом оскарження в порядку адміністративного судочинства, тому 4-й та 5-й абзаци резолютивної частини оскарженого рішення підлягають виключенню через їх скасування в зазначеній частині. Щодо рішення суду в частині зобов`язання відповідача надати дозвіл на розробку проекту землеустрою, та дискреційності повноважень відповідача у вирішенні зазначеного питання, суд зазначає наступне. Згідно з положеннями Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку. Таким чином, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким. У даній справі повноваження щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою чи надання мотивованої відмови у його наданні, регламентовано частиною шостою статті 118 Земельного кодексу України. Умови, за яких орган відмовляє у наданні дозволу, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен надати дозвіл. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - надати дозвіл або не надати (відмовити). За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями, а тому зазначені повноваження не є дискреційними. Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 24.11.2020 у справі №2240/3066/18, від 05.03.2019 у справі №2040/6320/18, від 29 вересня 2020 року по справі №814/2221/17, від 17 лютого 2021 року справа № П/811/397/18. Водночас, статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 14 серпня 2019 року у справі №0640/4434/18, від 12 вересня 2019 року у справі №0640/4248/18, від 28 лютого 2020 року у справі №806/3304/18 та від 07 жовтня 2020 року у справі № 826/25472/15. Враховуючи, що відповідачем відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою з підстав, які не передбачені законом, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що в даному випадку ефективним способом захисту прав, інтересів позивачів є зобов`язання відповідача надати дозвіл [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею по 2 га для кожного окремо на території Іванівської сільської ради (за межами населених пунктів) Калинівського (Хмільницького) району Вінницької області. З приводу доводів апелянта щодо відсутності повноважень адвоката Тиховського М.О. на представництво інтересів позивачів у даній справі, колегія суддів вважає їх також безпідставними, оскільки, як вбачається зі змісту довіреностей укладених між [PERSON] та позивачами, останні надали право [PERSON] допустити передоручення наданих йому повноважень третім особам, яким в даному випадку є Адвокатське бюро "Тиховського "Подільський юридичний захист", в особі адвоката Тиховського М.О. Більше того, згідно договору про надання правової допомоги від 28 липня 2021 року (а. с.36), [PERSON] діє за нотаріальними довіреностями від 26 громадян: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Вказані обставини свідчать про те, що [PERSON] мав повноваження та був наділений правами на укладення договору з Адвокатським бюро "Тиховського "Подільський юридичний захист", в особі Тиховського М.О. для представництва інтересів позивачів. З огляду на встановлені вище обставини з урахуванням вимог чинного законодавства, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції щодо визнання протиправним рішення 12 сесії Іванівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області 8 скликання від 22.07.2021 року та зобов`язання Іванівську сільську раду Хмільницького району Вінницької області прийняти рішення, яким надати дозвіл [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею по 2 га для кожного окремо на території Гущинецької сільської ради (за межами населених пунктів) Калинівського (Хмільницького) району Вінницької області - Іванівської ОТГ. Водночас, колегія суддів вважає помилковим висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивачів витрат на правову допомогу, з огляду на слідуюче. Згідно зі статтею 252 КАС України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. Статтею 132 КАС України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи. Згідно визначення, наведеного у статті 30 Закону №5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Отже, вказані положення процесуального закону дають підстави для висновку, що для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача, має бути встановлено, не тільки, що рішення ухвалене на користь сторони, яка користувалася послугами адвоката, а також що за цих обставин справи такі витрати сторони були необхідними, а розмір є розумний та виправданий. На підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Відповідно до положень ст.134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Частиною 7 статті 139 КАС України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Як вбачається з матеріалів справи, професійна правнича допомога у даній справі надавалася позивачам на підставі договору про надання правової (правничої) допомоги від 28.07.2021 (а.с.36-37), до вказаного договору представником позивачі надано квитанцію до прибуткового касового ордеру про оплату гонорару у розмірі 208 000 грн (а.с.38). При цьому, колегія суддів враховує, що представник позивачів, в порушення частини 4 статті 134 КАС, не надав детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, який є необхідним для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат. Відсутність детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, зокрема, із зазначенням витраченого часу на відповідні види робіт, ставить під сумнів, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору. Крім того, будь яких інших доказів на підтвердження витрат на надання правової допомоги представником позивачів до позовної заяви не надано. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. З огляду на вищенаведене, представником позивачів не доведено реальність понесення судових витрат на правничу допомогу, у зв`язку з чим такі витрати відшкодуванню не підлягають. Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу підлягає скасуванню. Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. Колегія суддів також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. У силу п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Згідно зі ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення зокрема є, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Результат розгляду: partial