Рішення адміністративного суду від 2023-04-25 00:00:00+03

У лютому 2022 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до Військової частини [NUMBER] , Військової частини [NUMBER] , в якому просив: а) визнати протиправною бездіяльності військової частини [NUMBER] щодо не проведення з [PERSON] своєчасного повного розрахунку при виключенні зі списків особового складу частини 18.01.2022; б) стягнути з військової частини [NUMBER] на користь позивача середній заробіток за час затримки за період з 18.01.2022 по 31.01.2022, \~відповідно до вимог постанови КМУ від 08.02.1995 № 100 ,,Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати. Надалі позивач подав заяви про збільшення позовних вимог, в яких також просив: -визнати протиправною бездіяльність військової частини [NUMBER] щодо не проведення з [PERSON] своєчасного повного розрахунку при включенні зі списків особового складу частини 18.01.2022; -стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки за період з 18.01.2022 по 16.03.2022 відповідно до вимог постанови КМУ від 08.02.1995 № 100 ,,Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати; -визнати протиправною бездіяльність військової частини [NUMBER] щодо не нарахування \~та невиплати [PERSON] грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2022 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день виключення зі списків особової частини 18.01.2022; -зобов`язати відповідача нарахувати і виплатити [PERSON] грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2022 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день виключення зі списків особової частини 18.01.2022. Ухвалою суду від 17.10.2022 залучено військову частину [NUMBER] Міністерства оборони України в якості другого відповідача у справі № 460/1957/22.\~ \~\~ Ухвалою суду від 14.11.2022 провадження у справі № 460/1957/22 щодо частини позовних вимог а саме: про визнання протиправною бездіяльності військової частини [NUMBER] щодо не нарахування та невиплати [PERSON] грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2022 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день виключення зі списків особової частини 18.01.2022 та про зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити [PERSON] грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2022 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день виключення зі списків особової частини 18.01.2022 - закрито. Рішенням від 14 листопада 2022 року Рівненський окружний адміністративний суд позов задовольнив частково. Визнав протиправною бездіяльність військової частини [NUMBER] Міністерства оборони України щодо не проведення з [PERSON] своєчасного повного розрахунку у відповідності до вимог пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008. Зобов`язав військову частину [NUMBER] Міністерства оборони України нарахувати та виплатити [PERSON] середнє грошове забезпечення за затримку розрахунку при звільнення зі служби за штатною посадою у військовій частині [NUMBER] за період з 18.01.2022 по 16.03.2022 в сумі 10992,06 грн, з утриманням із вказаної суми належних до сплати податків і зборів. У задоволенні решти позовних вимог відмовив. Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, Військова частина [NUMBER] та Військова частина [NUMBER] подали апеляційні скарги, оскільки вважають, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи. В обґрунтування апеляційної скарги Військова частина [NUMBER] вказує на те, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки тим обставинам, що остання зарахована на фінансове забезпечення до Військової частини [NUMBER] і не може самостійно виплачувати чи не виплачувати будь-які кошти, в тому числі і позивачу [PERSON] . Крім того, вважає неналежними та недостовірними доказами в підтвердження розміру та строків виплати позивачу грошового забезпечення в зв`язку з розрахунком при звільненні скріншоти з рахунку в банку. Військова частина [NUMBER] вважає, що відсутні правові підстави для застосування до неї відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП, оскільки при нарахуванні та виплаті позивачу сум, належним при звільненні, був відсутній спір щодо їх розміру. З огляду на викладене, просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю. Позивач подав письмовий відзив на апеляційні скарги, в якому спростовує їх доводи, просить залишити апеляційні скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. На підставі пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Суд встановив та матеріалами справи підтверджується, що [PERSON] відповідно до наказу командира військової частини [NUMBER] звільнений з військової служби за підпунктом ,,а (у зв`язку з закінченням контракту) відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України ,,Про військовий обов`язок і військову службу. Наказано з 18.01.2022 виключити позивача із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. 28.01.2022 позивач звернувся з запитом на отримання публічної інформації, в якому просив надати йому відомості щодо розміру і складу його грошового забезпечення за останні 3 місяці, які передували звільненню. 31.01.2022 військовою частиною [NUMBER] була здійснена позивачу виплата грошового забезпечення у розмірі 13219,45 гривень. Коментар до платежу - ,,Розрахунок при звільненні. 21.02.2022 військова частина [NUMBER] надала відповідь на запит позивача від 28.01.2022, до якої була долучена довідка про розмір грошового забезпечення [PERSON] . Згідно з цією довідкою грошове забезпечення позивача за жовтень 2021 року складало 13302,46 гривень, за листопад 2021 року 13302,46 грн, за грудень 2021 року 13325,62 гривень. При цьому розмір середньоденного грошового забезпечення позивача у вказаній довідці не зазначений. 25 лютого 2022 року військовою частиною [NUMBER] перераховано на картковий рахунок позивачу заробітну плату в розмірі 2445,03 гривень. Надалі, 16.03.2022 військова частина [NUMBER] виплатила позивачу заробітну плату у розмірі 929,67 гривень. Відповідачем такі обставини не спростовані жодними доказами. [PERSON] вважає, що має право на отримання середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, а тому він звернувся до суду за захистом своїх прав та інтересів. Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції керувався тим, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у встановлені строки, є підставою для відповідальності, передбаченої\~ статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, враховуючи межі перегляду, передбачені ст. 308 КАС України, апеляційний суд зазначає наступне. Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень. Відповідно до\~ статті 116 КЗпП\~ при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено\~ статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~ статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Колегія суддів наголошує, що порядок проходження служби позивача та звільнення регулюється спеціальним законодавством. Разом з тим, даними нормативно-правовими актами не встановлено порядку здійснення розрахунку зі звільненою особою, зокрема, не встановлено дати проведення остаточного розрахунку та відповідальності роботодавців за невчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті, що ставить таких осіб у вкрай невигідне становище, оскільки фактично позбавляє їх гарантій на фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків. За загальним правилом, норми спеціального законодавства є пріоритетними перед нормами загальними. Тобто, норми\~ КЗпП\~ підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини. Закріплені у статтях\~ 116, 117 КЗпП\~ норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником. Враховуючи те, що спеціальним законодавством, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про можливість застосування норм статті 116 та 117\~ КЗпП\~ як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби. Обов`язок роботодавця провести виплату працівнику всіх належних йому сум при звільненні передбачений у\~ статті 117 КЗпП України. При цьому, як встановлено судом першої інстанції та не заперечувалося відповідачами, виплата всіх сум, належних позивачу при звільненні, відбулася не у день звільнення (18.01.2022), а й 31.01.2022 в сумі 13219,45 грн, 25.02.2022 у сумі 2445, 03 грн та 16.03.2022 у сумі 926, 67 грн. При цьому, колегія суддів вважає безпідставними твердження Військової частини [NUMBER] про відсутність належних та допустимих доказів щодо розміру та строків виплати вказаних сум, оскільки у відповіді на запит позивача Військова частина [NUMBER] , зокрема, зазначила, що кошти, які надійшли позивачу 31.01.2022 в сумі 13219, 45 грн, - це сума грошового забезпечення, нарахованого по 18.01.2022 з врахуванням утримання військового збору (а.с.21-22). Щодо інших сум, то виплату таких у вказані позивачем строки також підтверджує Військова частина [NUMBER] в апеляційній \~скарзі. Натомість доказів, які б спростовували вказані обставини, Військова частина [NUMBER] не надала. У контексті наведеного колегія суддів зауважує, що передбачена\~ статтею 117 КЗпП\~ відповідальність за затримку розрахунку при звільненні настає у випадку невиплати в день звільнення всіх сум, що належать працівнику від підприємства, установи, організації. Вказаний законодавчий припис є загальним і не встановлює конкретні види виплат, які роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові в день його звільнення. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої\~ ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Наведений правовий висновок щодо застосування положень ст. ст.\~ 116,\~ 117 КЗпП України\~ викладений, зокрема, у постановах Верховного Суду від 06.08.2019 у справі №826/9793/18 та від 23.04.2020 у справі № 810/3573/18. При цьому доводи апелянта Військової частини [NUMBER] про відсутність на момент звільнення позивача спору щодо розміру виплачених сум не спростовують несвоєчасність виплати усіх належних позивачу грошових коштів при його звільненні, за що відповідач має нести відповідальність згідно\~ зі ст.117 КЗпП України. Як вбачається з матеріалів справи, остаточний розрахунок із позивачем проведено лише 16.03.2022, що вчинено із порушенням строків, встановлених\~ ст. 116 КЗпП України, а відтак, у відповідності до\~ ст. 117 КЗпП України\~ це є підставою для стягнення середнього заробітку за весь час затримки фактичного розрахунку. Вирішуючи питання про стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, суд повинен врахувати принцип співмірності ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Водночас, оскільки апелянтами не заперечується розрахунок суду першої інстанції суми присудженої до виплати позивачу, колегія суддів в цій частині рішення суду не перевіряє. Щодо покликань скаржника Військової частини [NUMBER] на те, що вона виключена з мережі розпорядників бюджетних коштів та зарахована на фінансове забезпечення до Військової частини [NUMBER] , а тому її бездіяльність не може бути визнана протиправною, \~то колегія суддів зазначає, що позивач проходив військову службу саме у Військовій частині [NUMBER] , а відтак, приведені скаржником обставини не позбавляють його обов`язку вчасно виплатити всі належні позивачу суми при звільненні, навіть через розпорядника бюджетних коштів. Крім цього, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до оскаржуваного рішення суду першої інстанції саме Військову частину [NUMBER] зобов`язано нарахувати та виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за затримку розрахунку при звільненні зі служби за штатною посадою у Військовій частині [NUMBER] . Підсумовуючи вказане, надаючи правову оцінку аргументам сторін, суд апеляційної інстанції вважає правильними висновки суду першої інстанції про часткову обґрунтованість адміністративного позову. Наведені обставини спростовують доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам, а тому апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги. Інші, зазначені відповідачами в апеляційних скаргах обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування. Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства (КАС) України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає. Оскільки ухвалою від 10.02.2023 суд відстрочив Військовій частині [NUMBER] сплату судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1488,60 грн до ухвалення судового рішення у справі, вказана сума підлягає стягненню.

Результат розгляду: granted