Рішення адміністративного суду від 2022-03-30 00:00:00+03

У листопаді 2021 року [PERSON] звернувся до Волинського окружного адміністративного суду із вказаним позовом та просив: - визнати протиправними дії Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) щодо повернення виконавчого листа №14158/2021 від 06.09.2021 стягувачу без його повного виконання; - скасувати постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) від 19.11.2021 у виконавчому провадженні № 66830182 про повернення виконавчого документа стягувачу. Позовні вимоги обґрунтовував тим, що відсутність достатніх бюджетних коштів не може слугувати виправданням невиконання рішення суду, і, при цьому, здійснюючи примусове виконання судових рішень немайнового характеру, за якими боржники зобов`язані особисто вчинити певні дії, державний виконавець має право здійснювати інші заходи примусового характеру, оскільки сам факт неможливості виконати рішення боржником не є підставою для повернення виконавчого документу стягувачу. Відтак, дії щодо прийняття оскаржуваної постанови про повернення виконавчого документа стягувану на підставі пункту 9 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», з посиланням на те, що законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення, є такими, що не ґрунтуються на вимогах закону. А відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном. Ухвалою суду першої інстанції від 03.12.2021 до участі в справі залучено Департамент соціальної політики Луцької міської ради, як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача. Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2021 року позов задоволено. Визнано протиправними дії Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) щодо повернення стягувачу виконавчого документу - виконавчого листа Волинського окружного адміністративного суду від 06.09.2021 № 14158/2021р. у ВП № 66830182. Визнано протиправною і скасовано постанову державного виконавця Відділу приму-сового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) від 19.11.2021 у ВП № 66830182 про повернення виконавчого документа стягувачу. Не погодившись із зазначеним рішенням, його оскаржив Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), який вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального права. Тому просив скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції не врахував що виконавчий лист № 14158/2021 містить вимогу щодо зобов`язання Департаменту соціальної політики Луцької міської ради нарахувати та виплатити [PERSON] недоплачену грошову допомогу, що й було виконано боржником, за виключенням лише виплати заборгованості, яка утворилася, внаслідок недостатнього його фінансування. Можливі подальші виконавчі дії не виявилися б ефективними, позаяк розміри фінансування для погашення заборгованостей у цій категорії справ не змінились у кращий бік протягом 2020-2021 рр. Суд безпідставно послався у рішенні на порушення прав [PERSON] як стягувача у виконавчому провадженні державним виконавцем, позаяк право повторного пред`явлення даного виконавчого листа № 14158/2021 до виконання протягом наступних трьох років після винесення постанови про його повернення гарантовано Законом. У цій категорії справ у 2020 - 2021 роках Департаменту соціальної політики Луцької міської ради лише частково здійснено погашення заборгованості по виплаті допомог до 5 травня, що утворилася у зв`язку з недостатнім фінансуванням з Держбюджету. Реально на цей час здійснюється лише виплата частини допомог. Тому, суд дійшов передчасного висновку, що виконавець не перевірив фінансування (розподіл ним коштів) боржника та не здійснив інших виконавчих дій, а виплату коштів буде здійснено після надходження коштів на виплату допомог від Міністерства соціальної політики. Також, для вирішення питання погашення заборгованості боржник звертався до Міністерства соціальної політики України та Кабінету Міністрів України, проте кошти для зазначених цілей не виділені. Враховуючи викладене, через відсутність фінансового ресурсу Департамент соцполітики тимчасово не має можливості провести виплату нарахованих коштів. Також, суд не врахував, що Міністерство соціальної політики України та Кабінет Міністрів України вирішують питання для погашення заборгованості не лише у цій справі, але і в усіх інших справах цієї категорії, по яких виникла заборгованість за зверненнями Департаменту соціальної політки Луцької міської ради. Тобто, невиконання судового рішення в частині повної виплати грошових коштів за відсутності відповідного фінансового забезпечення та фактичної відсутності коштів не може вважатися невиконанням судового рішення без поважних причин, оскільки боржник не мав фінансової можливості протягом встановленого державним виконавцем строку та надалі - до отримання фінансування, виконати судове рішення в повному обсязі. У зв`язку з цим, відсутні підстави стверджувати про те, що державним виконавцем не здійснено усіх дій для виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду у справі № 140/13267/21 у повному обсязі. Також, Верховний Суд у своїх постановах неодноразово вказував, що невиконання судового рішення в частині виплати грошових коштів за відсутності відповідного фінансового забезпечення та фактичної відсутності коштів не може вважатися невиконанням судового рішення без поважних причин. У вказаній категорії проваджень немайнового (зобов`язального) характеру виконавець не наділений повноваженнями щодо арешту, опису майна, списання коштів з рахунків, які можливо здійснювати лише у майновому провадженні (про стягнення коштів), а суд першої інстанції не конкретизував у своєму рішенні, яких саме дій ще не здійснив виконавець. З огляду на викладене, державний виконавець Трофимюк П. В. при винесенні оскаржуваної постанови про повернення виконавчого документа стягувачу діяв правомірно. У зв`язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) не здійснювалося. Також за приписами частини другої статті 313 КАС України неявка сторін, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційну скаргу необхідно часткового задовольнити з таких підстав. Як встановлено судом, 06.09.2021 Волинський окружний адміністративний суд видав виконавчий лист № 14158/2021р. на виконання рішення цього суду від 21.07.2021 у справі № 140/5553/21, яке набрало законної сили 21.08.2021, в частині зобов`язання Департаменту соціальної політики Луцької міської ради нарахувати та виплатити [PERSON] недоплачену грошову допомогу до 5 травня за 2020 рік та до 5 травня за 2021 рік у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком, з урахуванням попередньо виплаченої суми допомоги. 17.09.2021 на підставі заяви стягувача відкрито виконавче провадження № 66830182 з примусового виконання виконавчого листа, виданого Волинським окружним адміністративним судом від 06.09.2021 № 14158/2021р. 19.11.2021 постановою державного виконавця Трофимюка П. В. ВП № 66830182 виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі пункту 9 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження». Підставою для прийняття цієї постанови було те, що Департамент соціальної політики Луцької міської ради повідомив, що недоплаченої щорічної грошової допомоги до 5 травня за 2020 рік - 6800,00 грн та 2021 рік - 7354,00 грн. Виплата зазначеної грошової допомоги проводиться за рахунок коштів державного бюджету. Законом України «Про державний бюджет України» на 2021 рік коштів на виплату допомог за минулі роки згідно рішень суду не передбачено, а тому здійснити виплату неможливо. У пункті 8 статті 7 Бюджетного кодексу України зазначено принцип цільового використання бюджетних коштів, а саме: бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями та бюджетними асигнуваннями. Відповідно до статті 48 Бюджетного кодексу України розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов`язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами. Зобов`язання, взяті учасником бюджетного процесу без відповідних бюджетних асигнувань не підлягають оплаті за рахунок бюджетних асигнувань та є порушенням бюджетного законодавства. Витрати бюджету на покриття таких зобов`язань не здійснюються. Для вирішення питання погашення заборгованості Департамент соціальної політки Луцької міської ради звертався до Міністерства соціальної політики України та Кабінету Міністрів України, однак кошти для зазначених цілей не виділені. Не погоджуючись із зазначеними діями та постановою, позивач оскаржив їх до суду. Приймаючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції мотивував його тим, що відкривши виконавче провадження ВП № 66830182, державний виконавець повинен був вчинити всі, передбачені Законом України «Про виконавче провадження», дії, спрямовані на примусове виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду в справі № 140/5553/21 на підставі виконавчого листа від 06.09.2021 № 14158/2021р. А відсутність коштів не може бути причиною невиконання судового рішення, яке набрало законної сили. У зв`язку з цим до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення пункту 9 частини першої статті 37 Закону України Про виконавче провадження, оскільки боржником у виконавчому провадженні є державний орган, діяльність якого не пов`язана з отриманням прибутку, що виключає можливість наявності права власності на майно, на яке, у тому числі, може бути звернуте стягнення. Зважаючи на те, що Законом № 1404-VIII примусове виконання рішень покладено на органи державної виконавчої служби (державних виконавців), повернення стягувачу [PERSON] виконавчого листа без виконання його у з причин, наведених у спірній постанові (відсутність бюджетного фінансування) та підстав - пункт 9 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII, не може вважатись правомірним. Постанова про повернення виконавчого документу без виконання порушує права позивача, як стягувача, відновлення яких має бути здійснено шляхом її скасування. З урахування встановлених у справі обставин дійшов висновку, що відповідач не довів належними та допустимими доказами, що державний виконавець на час винесення постанови від 19.11.2021 № 66830182 про повернення виконавчого документа стягувачу діяв з дотриманням вимог Закону № 1404-VIII, здійснив належну перевірку обставин виконання боржником судового рішення, здійснив усі можливі заходи для його виконання. Такі висновки суду першої інстанції, на переконання колегії суддів апеляційного суду, загалом відповідають нормам матеріального права, фактичним обставинам справи і є правильними з огляду на таке. Частиною другою статті 19 Конституції України визначено обов`язок органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 129-1 Конституції України встановлено, що судове рішення є обов`язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку; контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Згідно зі статтею 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Частинами другою, четвертою статті 372 КАС України визначено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання. Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому законом. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02.06.2016 (далі - Закон № 1404-VIII). Відповідно до статті 1 Закону № 1404-VІІІ виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Частиною першою статті 3 Закону № 1404-VIII передбачено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України. Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (частина перша статті 5 Закону № 1403-VIII). За приписами статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний, зокрема, вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом. Виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну; звертатися до суду або органу, який видав виконавчий документ, із заявою (поданням) про роз`яснення рішення, про видачу дубліката виконавчого документа у випадках, передбачених цим Законом, до суду, який видав виконавчий документ, - із заявою (поданням) про встановлення чи зміну порядку і способу виконання рішення, про відстрочку чи розстрочку виконання рішення; накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом. Відповідно до частин першої, шостої статті 26 Закону № 1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення. За рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною). За рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність (частини перша, друга статті 63 Закону № 1404-VIII). Згідно із пунктом 9 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавчий документ повертається стягувачу, якщо законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення. Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону (частина п`ята статті 37 Закону № № 1404-VIII). Як зазначено вище, рішення суду від 21.07.2021 у справі № 140/5553/21 про зобов`язання Департаменту соціальної політики Луцької міської ради нарахувати та виплатити [PERSON] недоплачену грошову допомогу до 5 травня за 2020 рік та до 5 травня за 2021 рік у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком, з урахуванням попередньо виплаченої суми допомоги, не виконане, з підстав відсутності бюджетного фінансування. Відповідно до статей 23 та 116 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету можна здійснювати лише за наявності відповідного бюджетного призначення, встановленого законом про Державний бюджет України. Взяття зобов`язань без відповідних бюджетних асигнувань та здійснення видатків бюджету з перевищенням бюджетних призначень є порушенням бюджетного законодавства. З огляду на зазначене, виконання вказаного судового рішення можливе лише за наявності відповідних бюджетних асигнувань на відповідні цілі за рахунок коштів Державного бюджету України. Підставою прийняття оскаржуваної постанови від 19.11.2021 ВП № 66830182 про повернення виконавчого документа стягувачу був лист Департаменту соціальної політики Луцької міської ради від 06.10.2021 № 11.2-8.4/12308/2021, на підставі якого державний виконавець дійшов висновку про наявність обставин, які виключають можливість вчинення державним виконавцем виконавчих дій в порядку статей 63, 75 Закону № 1404-VIII. Проте, крім вказаного листа, у державного виконавця були відсутні жодні докази, які б містили інформацію щодо бюджетних призначень, зокрема, щодо відсутності фінансового ресурсу для нарахування виплати грошової допомоги до 5 травня за 2020 та 2021 роки; відтак, постанова держаного виконавця не може вважатися мотивованою та обґрунтованою, не спростовує доводів відповідача про відсутність підстав для вжиття заходів примусового виконання рішення суду. Також, спірна постанова, не містить належного обґрунтування наявності підстав для повернення виконавчого документа, з якими пункт 9 частини першої статті 37 Закону №1404-VIII пов`язує можливість повернення виконавчого документу стягувачу, позаяк вказана норма передбачає існування декількох обставин, як умову її застосування. З огляду на зазначені вище приписи статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець повинен добросовісно виконувати покладені законом обов`язки та використовувати надані йому помноження, а відтак вжити усіх необхідні заходи для повного виконання рішення суду; при цьому, матеріали виконавчого провадження повинні містити докази про те, що боржником здійснено все для цього. Проте, в цій справі відсутні підстави вважати, що виконавцем вказані приписи Закону були виконані. А належним доказом вжиття усіх передбачених Законом заходів з примусового виконання рішення суду, що набрало законної сили, що свідчить про повноту виконавчих дій, є повне виконання рішення суду; невиконання рішення суду, що набрало законної сили, свідчить про неповноту виконавчих дій. Тобто, невиконання судового рішення в частині виплати грошових коштів за відсутності відповідного фінансового забезпечення та фактичної відсутності коштів, не є достатньою та мотивованою підставою для повернення виконавчого документа стягувачу. Здійснюючи примусове виконання судових рішень немайнового характеру, за якими боржники зобов`язані особисто вчинити певні дії, державний виконавець має право здійснювати інші заходи примусового характеру, оскільки сам факт неможливості виконати рішення суду боржником не є підставою для повернення виконавчого документа стягувачу. Та обставина, що державним виконавцем встановлено новий строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання не може слугувати підставою для підтвердження правомірності оскаржуваної постанови відповідача, оскільки це буде суперечити принципу обов`язковості судових рішень, закріпленого як у національному законодавстві, так і у міжнародному, згоду на яке надано у встановленому законом порядку. За наслідками прийняття оскаржуваної постанови державного виконавця рішення суду залишилось невиконаним, що суперечить основним завданням виконавчого провадження. Вказане відповідає правовим висновкам Верховного Суду, висловленим зокрема, у постановах від 16.09.2020 у справі № 287/1/17-а, від 22.08.2019 у справі № 1140/3479/18. Також Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово звертав увагу як на обов`язковість виконання судових рішень, так і про неможливість державного органу посилатись на відсутність бюджетних фінансувань, як на підставу для невиконання своїх зобов`язань (зокрема, справи Жовнер проти України, Півень проти України, Горнсбі проти Греції). За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про неправомірне та передчасне, без урахування всіх обставин щодо виконання рішення боржником, винесення виконавцем постанови про повернення виконавчого документа стягувачу, що має наслідком визнання протиправною і скасування постанови державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) від 19.11.2021 у ВП № 66830182 про повернення виконавчого документу стягувачу. Задоволення цих позовних вимог є ефективним способом захисту прав позивача та відповідає положенням частини другої статті 245 КАС України. Разом з тим, позовні вимоги про визнання протиправними дій Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) щодо повернення стягувачу виконавчого документа - виконавчого листа Волинського окружного адміністративного суду від 06.09.2021 № 14158/2021р. у ВП № 66830182 задоволенню не підлягають, позаяк такі фактично дублюють зазначену вище позовну вимогу щодо визнання протиправною і скасування постанови і охоплюються цими вимогами; а задоволення цих вимог не призведе до більш повного відновлення порушених прав позивача. За таких обставин, рішення суду першої інстанції в частині визнання протиправними дій Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) щодо повернення виконавчого листа №14158/2021 від 06.09.2021 стягувачу без його повного виконання підлягає скасуванню з прийняттям в цій частині рішення про відмову в задоволенні позовних вимог; у решті рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін. Разом з тим, доводи апелянта про те, що стягувачу було нараховано допомогу, проте, не було виплачено, внаслідок недостатнього його фінансування; тому можливі подальші виконавчі дії не виявилися б ефективними, оскільки розміри фінансування для погашення заборгованостей у даній категорії справ не змінились у кращий бік протягом 2020-2021 років, висновків суду не спростовують, при тому, що такі не підтверджені належними доказами. Також, не спростовані й висновки суду про те, що державним виконавцем не здійснено усіх дій для виконання рішення суду у справі № 140/13267/21 у повному обсязі. Апелянт зазначає, що суд безпідставно посилався у своєму рішенні на порушення прав стягувана у виконавчому проваджені, позаяк право повторного пред`явлення виконавчого листа № 14158/2021 до виконання протягом наступних трьох років після винесення постанови про його повернення гарантовано Законом. Проте, можливість повторного пред`явлення виконавчого листа до виконання не звільняє державного виконавця від належного та повного здійснення виконавчих дій, обґрунтованості прийнятих рішень тощо. Також не є релевантними вказані в апеляційній скарзі постанови Верховного Суду й висловлені в них висновки, позаяк такі стосуються відповідальності боржників та правомірності їхніх дій в ході виконання судових рішень. Решта доводів апеляційної скарги також висновків суду першої інстанції не спростовують та на законність рішення суду не впливають. Згідно зі статтею 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги є частково суттєвими і складають підстави для висновку про частково неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до частково неправильного вирішення справи, через що рішення суду першої інстанції у зазначеній вище частині - щодо визнання дій відповідача щодо повернення стягувачу виконавчого документа протиправними - підлягає скасуванню з прийняттям постанови про відмову в задоволенні позову.

Результат розгляду: partial