Рішення адміністративного суду від 2022-03-14 00:00:00+02

Позивач 02.08.2021 року звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якому просила: - визнати протиправною бездіяльність ГУ ПФУ в Дніпропетровській області, яка полягає в не нарахуванні та не виплаті їй пенсії у зв`язку з втратою годувальника, як дорослому члену сім`ї, внаслідок інвалідності дитинства в період з 01.07.2011 року по 19.06.2020 року; - стягнути з ГУ ПФУ в Дніпропетровській області на її користь заборгованість по пенсії у зв`язку з втратою годувальника, як дорослому члену сім`ї внаслідок інвалідності дитинства в період з 01.07.2011 року по 19.06.2020 року в сумі 226800 грн.. В обгрунтування позовних вимог зазначено, що позивач є особою з інвалідністю дитинства III групи, з 05.09.1995 року по 2001 рік її батько- [PERSON] отримував пенсію у зв`язку з втратою годувальника на дитину інваліда, з 2001 року по [INFO] пенсію у зв`язку з втратою годувальника на дитину інваліда, отримував опікун [PERSON] . З [INFO] (з дати повноліття позивача) по [INFO] (до 23-річчя) пенсію у зв`язку з втратою годувальника на дитину інваліда, отримувала позивач особисто. [INFO] по 19.06.2020 року (дата подання заяви про поновлення пенсії) позивач не отримувала пенсію у зв`язку з втратою годувальника, як дорослому члену сім`ї, внаслідок інвалідності дитинства. Позивач зазначила, що 19.06.2020 року на підставі її заяви ПФУ поновлена виплата пенсії у зв`язку з втратою годувальника, як дорослому члену сім`ї, внаслідок інвалідності дитинства, у липні 2020 року виплачено 2100 гривень розмір місячної пенсії, а також 21143,33 грн. сума заборгованості. Крім того, позивач зазначила, що виходячи зі змісту статті 36 Закону України №1058 вона мала право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника з [INFO] (дата повноліття) і довічно, за категорією, як дорослому члену сім`ї внаслідок інвалідності з дитинства, не зважаючи на те, чи продовжувала навчання до 23 років, чи ні. Відповідачем помилково було визначено категорія під час призначення виду пенсії, а саме, як особам, старше 18 років, які продовжують навчання, але не більше 23 років. Тому у липні 2011 року, після того, як [INFO] позивачу виповнилося 23 роки, виплата пенсії у зв`язку з втратою годувальника була припинена. 03 березня 2021 року на порталі електронних послуг ПФУ позивач звернулась до відповідача із заявою, в якій просила виплатити пенсію за період з 01.07.2011 року (з дати припинення) по 19.06.2020 року (по дату поновлення) у зв`язку з втратою годувальника, як дорослому члену сім`ї внаслідок інвалідності з дитинства. Листом від 03.04.2021 року за №10769-6535/С-01/8-0400/21 відповідач відмовив у виплаті пенсії за вказаний період. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 жовтня 2021 року адміністративний позов задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо нарахування та виплати [PERSON] пенсії у зв`язку з втратою годувальника, як дорослому члену сім`ї, внаслідок інвалідності дитинства в період з 01.07.2011 року по 19.06.2020 року. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області нарахувати та виплатити пенсію [PERSON] у зв`язку з втратою годувальника, як дорослому члену сім`ї, внаслідок інвалідності дитинства в період з 01.07.2011 року по 19.06.2020 року. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. В обгрунтування апеляційної скарги зазначено, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Апелянт вказує, що лише 19.06.2020 року [PERSON] звернулась до пенсійного органу із заявою про поновлення виплати пенсії по втраті годувальника, маючи статус особи з інвалідністю з дитинства. До 01.07.2011 року позив отримувала пенсію на інших підставах, а саме - по втраті годувальника як непрацездатний член сім`ї - дитина, яка навчається за денною формою навчання у загальноосвітніх навчальних закладах системи загальної середньої освіти, а також професійно-технічних, вищих навчальних закладах, - до досягнення нею 23 років. Тож, строк виплати пенсії по втраті годувальника було обмежено повноліттям (18 років) позивачки, тобто до 01.07.2006 року ([INFO] [PERSON] виповнилось 23 роки). Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). Відповідно до частин першої та другої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, відзиву на скаргу, встановила наступне. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] , [INFO] , є особою з інвалідністю з дитинства III групи. З [INFO] (з дати повноліття позивача) по [INFO] (до 23-річчя) пенсію у зв`язку з втратою годувальника на дитину інваліда, позивач отримувала особисто згідно поданої до пенсійного органу заяви. В період з [INFO] по 19.06.2020 року (дата подання заяви про поновлення пенсії) позивач не отримувала пенсію у зв`язку з втратою годувальника, як дорослому члену сім`ї, внаслідок інвалідності дитинства. Згідно тексту позову 19.06.2020 року на підставі заяви [PERSON] пенсійним органом поновлена виплата їй пенсії у зв`язку з втратою годувальника, як дорослому члену сім`ї, внаслідок інвалідності дитинства, у липні 2020 року виплачено 2100 гривень розмір місячної пенсії, а також 21143,33 грн. сума заборгованості. 03 березня 2021 року на порталі електронних послуг ПФУ позивач звернувся до відповідача із зверненням, в якому просив виплатити пенсію за період з 01.07.2011 року (з дати припинення) по 19.06.2020 року (по дату поновлення) у зв`язку з втратою годувальника, як дорослому члену сім`ї внаслідок їх інвалідності з дитинства. Листом від 03.04.2021 року за № 10769-6535/С-01/80400/21 відповідач повідомив, що позивач перебуває на обліку та отримує пенсію у зв`язку з втратою годувальника, обчислену відповідно до вимог Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Виплату пенсії поновлено з дати звернення - 19.06.2020 року. Позивач, вважаючи протиправною бездіяльність пенсійного органу щодо невиплати пенсії за період з [INFO] по 19.06.2020 року, оскаржила таку бездіяльність до суду. Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, зазначає про таке. Розглядаючи справу по суті позову, судом першої інстанції не було з`ясовано питання додержання позивачем строку звернення до суду. Натомість, відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Частиною другою цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Таким чином, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Відтак, на думку колегії суддів, для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів. Апеляційний суд наголошує на тому, що встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними. Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами. При вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття «дізнався» та «повинен був дізнатись». Так, під поняттям «дізнався» необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів. Поняття «повинен був дізнатися» необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21.02.2020 року у справі № 340/1019/19). Колегія суддів наголошує на тому, що виплату позивачу пенсії у зв`язку з втратою годувальника на дитину інваліда припинено [INFO] ( позивач досягла віку 23 роки). Про таке припинення виплати пенсії в будь-якому разі позивачу було відомо. Така особа має реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації про рішення, на підставі якого було припинено виплату пенсії та на підставі яких нормативно-правових актів було здійснено таке припинення. Отже, з дня припинення виплати пенсії, тобто з 23.06.2011 року особа, якій припинено виплату пенсії, вважається такою, що повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів. Винятком з цього правила є випадок, коли така особа без зайвих зволікань, в розумний строк після припинення виплати, демонструючи свою необізнаність щодо підстав припинення виплат, звернулась до пенсійного органу за місцем проживання особи з заявою про надання їй відповідної інформації. В такому випадку особа вважається такою, що дізналась про порушення її прав при отриманні від відповідного органу (пенсійного органу) відповіді на подану нею заяву. Згідно тексту позову [PERSON] зазначила, що випллата пенсії їй була припинена 23.06.2011 року. У відзиві на позовну заяву пенсійний орган зазначив, що виплата пенсії позивачу припинена [INFO], та поновлена виплата такої пенсії відразу після подання [PERSON] відповідної заяви від 19.06.2020 року. У липні 2020 року позивачу виплачено 2100 гривень розмір місячної пенсії, а також 21143,33 грн. сума заборгованості. З матеріалів справи встановлено, що позивач з позовом щодо не нарахування та не виплати їй пенсії у зв`язку з втратою годувальника, як дорослому члену сім`ї, внаслідок інвалідності дитинства за період з 01.07.2011 року по 19.06.2020 року звернулась до адміністративного суду лише 02.08.2021 року, тобто з пропуском шестимісячного строку, не зазначивши підстав для поновлення цього строку. При цьому, колегія суддів зазначає, що звернення 03 березня 2021 року року позивача до пенсійного органу із заявою про нарахування та виплату пенсій за період з 01.07.2011 року по 19.06.2020 року, не впливає на початок перебігу строку звернення до суду, оскільки це лист відповідача на вказану заяву не впливає на обізнаність позивача стосовно порушення її прав. Колегія суддів ще раз зазначає, що про порушення своїх прав позивач повиння була дізнатись у липні 2011 року при припиненні виплати їй спірної пенсії. При цьому, позивачем в позові не заявлялось клопотання про поновлення строків звернення до суду та судом першої інстанці таке питання не вирішувалось. Відповідно до положень частини третьої статті 123 КАС України в редакції, яка є чинною станом на час перегляду справи апеляційним судом, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду. Пунктом 8 частини першої статті 240 КАС України визначено, що суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу. Відповідно до частини 1 статті 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу. Отже, судом першої інстанції рішення ухвалено з порушенням норм процесуального права, тому воно підлягає скасуванню із залишенням позову без розгляду. На підставі викладеного,

Результат розгляду: partial