Рішення адміністративного суду від 2022-11-02 00:00:00+02

11.04.2022р. (згідно з відомостями реєстраційної позначки суду першої інстанції) позивач [PERSON] звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправною бездіяльність відповідача Головного управління /ГУ/ Міністерства внутрішніх справ /МВС/ України у Львівській обл. щодо ненарахування та невиплати [PERSON] заробітної плати за період з 16.06.2016р. по 16.01.2020р.; стягнути з відповідача ГУ МВС України у Львівській обл. на користь позивача заробітну плату за період з 16.06.2016р. по 16.01.2020р. (а.с.1-5). Розгляд цієї справи, що віднесена процесуальним законом до справ незначної складності, проведено судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження із повідомленням (викликом) учасників справи в судове засідання (а.с.11 і на звороті). \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Згідно ухвали суду від 23.08.2022р. закрито провадження в частині вимог про стягнення з відповідача ГУ МВС України у Львівській обл. на користь [PERSON] заробітної плати за період з 16.06.2016р. по 24.01.2017р. та з 06.02.2019р. по 16.01.2020р. (а.с.133-134). Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 23.08.2022р. заявлений позов задоволено частково; стягнуто з відповідача ГУ МВС України у Львівській обл. на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 25.01.2017р. по 05.02.2019р. включно у розмірі 40658 грн. 67 коп., з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с.136-139). Не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржили позивач [PERSON] та відповідач ГУ МВС України у Львівській обл. У своїй апеляційній скарзі позивач [PERSON] , покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до помилкового вирішення спору, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нову постанову, якою заявлений позов задовольнити, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 25.01.2017р. по 05.02.2019р. в загальному розмірі 91422 грн., з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів (а.с.148-149). Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що судом першої інстанції здійснено неправильне обчислення заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 25.01.2017р. по 05.02.2019р. Водночас, суму втраченого заробітку за час вимушеного прогулу слід обчислювати виходячи з відповідних розмірів мінімальної заробітної плати у періоді розрахунку з урахуванням місяців прогулу. Таким чином, враховуючи, що вимушений прогул [PERSON] охоплює січень 2017 року - лютий 2019 року, середній заробіток за час вимушеного прогулу склав 91422 грн. Крім того судом першої інстанції не досліджено заробітну плату [PERSON] за останні два робочі місяці, якими були квітень та травень 2015 року. Відповідно до довідки про заробітну плату № 6716237 від 06.11.2015р. заробітна плата [PERSON] за останні два місяці служби перед звільненням (травень - квітень 2015 року) становить 4832 грн. 59 коп., середньоденна 79 грн. 22 коп., що підтверджено рішенням суду від 28.03.2022р. в справі № 380/2355/20. У поданій апеляційній скарзі відповідач ГУ МВС України у Львівській обл. просить рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні заявленого позову відмовити повністю, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до помилкового вирішення спору (а.с.174-175). В обґрунтування апеляційних вимог покликається на те, що періодом вимушеного прогулу [PERSON] є період з дня звільнення його з займаної посади 06.11.2015р. до дня прийняття наказу про поновлення його на роботі 17.01.2020р. Водночас, формулювання позовної вимоги [PERSON] про стягнення заробітної плати чи середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду не змінює предмету та підстав спору в обох справах №№ 380/2355/20 та 380/6241/22, який є ідентичним та стосується саме питань оплати за час вимушеного прогулу. При зміні однієї альтернативної позовної вимоги іншою або при виділенні з позову, який вже заявлено, частини позовних вимог в окремий позов тотожність предмета позову зберігається. Отже, позовна вимога про стягнення з відповідача на користь [PERSON] заробітної плати за період з 16.06.2016р. по 16.01.2020р. включно з періодом з 25.01.2017р. по 05.02.2019р. вже була предметом розгляду у справі № 380/2355/20 і щодо цієї вимоги судом прийнято рішення, яке набрало законної сили. Крім того, суд дійшов до висновку про те, що позовна вимога про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати заробітної плати у період з 25.01.2017р. по 05.02.2019р. є необґрунтованою, оскільки протягом цього часу рішення про поновлення позивача на посаді було скасоване і справа перебувала на розгляді у суді касаційної інстанції, тому правових підстав нараховувати позивачу заробітну плату за цей період не було. Учасники справи не подали до суду апеляційної інстанції відзиви на апеляційні скарги в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи. Заслухавши суддю-доповідача, сторін (їх представників) на підтримання поданих скарг та їхні взаємні заперечення, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг у їх сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що подані скарги не підлягають до задоволення, з наступних підстав. Під час судового розгляду встановлено, що, починаючи з 10.08.2009р., позивач [PERSON] приходив службу в органах внутрішніх справ України, остання займана посада - слідчий СВ Галицького РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській обл. (а.с.124-125). Наказом ГУ МВС України у Львівській обл. № 1712 від 12.06.2015р. на [PERSON] накладено дисциплінарне стягнення у виді звільнення з органів внутрішніх справ, а наказом № 445 о/с від 25.06.2015р. звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил України за п.64 «є» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (за порушення дисципліни). Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 13.10.2015р. у справі № 813/3615/15 визнано протиправними і скасовано накази ГУ МВС України у Львівській обл. № 1712 від 12.06.2015р. в частині накладення на [PERSON] дисциплінарного стягнення та № 445о/с від 25.06.2015р. - в частині його звільнення з органів внутрішніх справ; поновлено [PERSON] в органах внутрішніх справ на посаді слідчого СВ Галицького РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській обл. з 25.06.2015р. та стягнуто з ГУ МВС України у Львівській обл. на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу. Згідно постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 17.02.2016р. скасовано постанову Львівського окружного адміністративного суду від 13.10.2015р. у справі № 813/3615/15 в частині стягнення з ГУ МВС України у Львівській обл. на користь [PERSON] заробітної плати за час вимушеного прогулу і прийнято в цій частині нову постанову, якою відмовлено в позові у цій частині. В решті постанову суду першої інстанції залишено без змін. 06.11.2015р. ГУ МВС України у Львівській обл. прийнято наказ № 789 о/с, яким позивача поновлено в органах внутрішніх справ. Іншим наказом ГУ МВС України у Львівській обл. № 826 о/с від 06.11.2015р. позивача звільнено з посади слідчого СВ Галицького РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській обл. у запас за п.64 «г» Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ (через скорочення штатів) з 06.11.2015р. (а.с.28). Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 15.06.2016р. у справі № 813/77/16 позов [PERSON] задоволено частково: визнано протиправним та скасовано наказ ГУ МВС України у Львівській обл. № 826 о/с від 06.11.2015р. про звільнення лейтенанта міліції [PERSON] , слідчого СВ Галицького районного відділу Львівського міського управління ГУ МВС України у Львівській обл., з органів внутрішніх справ з 06.11.2015р.; поновлено [PERSON] в органах внутрішніх справ на посаді слідчого СВ Галицького районного відділу Львівського міського управління ГУ МВС України у Львівській обл. з 07.11.2015р.; стягнуто з Галицького районного відділу Львівського міського управління ГУ МВС України у Львівській області на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 8340 грн. 24 коп.; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с.28-32). Згідно постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 24.01.2017р. скасовано постанову Львівського окружного адміністративного суду від 15.06.2016р. та прийнято нове рішення про відмову в задоволенні позову (а.с.33-36). Відповідно до постанови Верховного Суду від 06.02.2019р. у справі № 813/77/16 касаційну скаргу [PERSON] задоволено; скасовано постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 24.01.2017р. та залишено в силі постанову Львівського окружного адміністративного суду від 15.06.2016р. (а.с.37-39). Наказом відповідача № 1254 о/с від 17.01.2020р. [PERSON] поновлено в органах внутрішніх справ на посаді слідчого Слідчого відділення Галицького РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській обл. з 07.11.2015р. (а.с.40). У подальшому згідно наказу ГУ МВС України № 1263 о/с від 27.03.2020р. позивача звільнено з органів внутрішніх справ у запас за п.64 «г» Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ (через скорочення штатів) з 30.03.2020р. (а.с.41). Згідно рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20.12.2021р. у справі № 380/13814/21, яка залишена без змін згідно постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.04.2022р., позов [PERSON] задоволено частково; визнано бездіяльність відповідача ГУ МВС України у Львівській обл. щодо ненарахування та невиплати [PERSON] заробітної плати протиправною; стягнуто з ГУ МВС України у Львівській обл. на користь [PERSON] заробітну плату за період з 17.01.2020р. по 30.03.2020р. у розмірі мінімальної заробітної плати (а.с.42-44, 45-46). Відповідно до рішення Львівського окружного адміністративного суду від 09.08.2021р. у справі № 380/3419/20, яка залишена без змін постановами Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21.10.2021р. та від 10.02.2022р., позов [PERSON] задоволено частково; визнано протиправним та скасовано наказ ГУ МВС України у Львівській обл. № 1263 о/с від 27.03.2020р. про звільнення [PERSON] , слідчого Слідчого відділення Галицького районного відділу Львівського міського управління ГУ МВС України у Львівській обл., з органів внутрішніх справ в запас Збройних Сил за п.64 «г» через скорочення штатів; зобов`язано ГУ МВС України у Львівській обл. вжити заходи щодо обов`язкового працевлаштування [PERSON] ; стягнуто з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 96338 грн. (а.с.47-50). Наказом відповідача № 1304 о/с від 07.11.2021р. скасовано наказ № 1263 о/с від 27.03.2020р., вирішено нарахувати і виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 96338 грн., а також вжити заходів щодо працевлаштування [PERSON] (а.с.51). Відповідно до рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28.03.2022р. в справі № 380/2355/20, яка залишено без змін згідно постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22.06.2022р., позов [PERSON] задоволено частково; визнано протиправною бездіяльність ГУ МВС України у Львівській обл. щодо затримки у виконанні постанови Львівського окружного адміністративного суду від 15.06.2016р. у справі № 813/77/16 (постанови Верховного Суду від 06.02.2019р.) про поновлення на роботі за період з 06.02.2019р. по 16.01.2020р.; стягнуто з ГУ МВС України у Львівській обл. на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання судового рішення про поновлення на роботі за період з 06.02.2019р. по 16.01.2020р. в розмірі 27251 грн. 68 коп., без врахування податків та зборів; у задоволенні решти вимог відмовлено (а.с.68-76). \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Наведені обставини сторонами не заперечуються, а відтак не підлягають доказуванню під час розгляду справи. Звертаючись до суду із позовними вимогами, [PERSON] обґрунтовував свої вимоги тим, що за період проходження служби на посаді слідчого Слідчого відділення Галицького районного відділу Львівського міського управління ГУ МВС України у Львівській обл. з 16.06.2016р. по 16.01.2020р. йому не виплачувалася заробітна плата. У вказаний період він перебував у вимушеному прогулі, а тому на його користь слід стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу (а.с.1-5). Приймаючи рішення по справі та частково задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що період з 07.11.2015р. по 16.01.2020р. включно вважається періодом вимушеного прогулу, протягом якого позивач з вини ГУ МВС України у Львівській обл. не мав можливості виконувати свої трудові функції та отримувати за це грошову винагороду. При цьому, рішеннями у справах № 813/77/16 та № 380/2355/20 судом вже зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу з моменту звільнення і до постановлення судом першої інстанції рішення про поновлення на роботі, а також за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі. З урахуванням викладеного, період з 25.01.2017р. по 05.02.2019р. (проміжку часу, протягом якого була діючою постанова апеляційного суду про відмову в задоволенні позову про поновлення на публічній службі) є періодом вимушеного прогулу в зв`язку із незаконним звільненням позивача, а тому за цей період з відповідача на користь [PERSON] слід стягнути середній заробіток. При цьому, в даному випадку такі виплати по своїй суті є видом матеріальної відповідальності відповідача за своє незаконне рішення, а не заробітною платою, як помилково вважає позивач. Також під час обчислення суми середнього заробітку за вказаний період враховано визначений постановою Львівського окружного адміністративного суду від 15.06.2016р. у справі № 813/77/16 одноденний середній заробіток позивача в розмірі 54 грн. 87 коп. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Колегія суддів вважає, що із сукупності фактичних обставин справи, наявних судових рішень, є наявними правові підстави для стягнення з відповідача ГУ МВС України у Львівській обл. на користь позивача заборгованості по грошовому забезпеченню за період з 25.01.2017р. по 05.02.2019р. в сумі 40658 грн. 67 коп. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~При цьому, колегія суддів виходить з наступного. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно з ч.1 ст.19 Закону України № 565-XII від 20.12.1990р. «Про міліцію» форми і розміри грошового забезпечення працівників міліції встановлюються Кабінетом Міністрів України і повинні забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування якісного особового складу \~міліції, диференційовано враховувати характер і умови роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності і компенсувати їх фізичні та інтелектуальні затрати. Наведений Закон втратив чинність відповідно до Закону України № 580-VIII від 02.07.2015р. «Про Національну поліцію», який набрав чинності з 07.11.2015р. Відповідно до ч.1 ст.94 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. За колишніми працівниками міліції, у тому числі пенсіонерами, а також членами їхніх сімей, іншими особами зберігаються пільги, компенсації і гарантії, передбачені цим Законом для колишніх поліцейських, членів їхніх сімей, інших осіб (абз.2 п.15 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» вказаного Закону). Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки, визначалися Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затв. постановою КМ УРСР № 114 від 29.07.1991р. (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). З аналізу чинного законодавства слідує, що відносини публічної служби є предметом конституційного та адміністративного права. Підстави виникнення, проходження і припинення служби визначені не трудовим, а спеціальним законодавством, за приписами якого повинні розглядатися спори з участю публічних службовців. У разі відсутності відповідних положень у конституційному або адміністративному законодавстві суд може додатково застосувати трудове законодавство, якщо така можливість передбачена у спеціальному законі. У разі, коли така можливість застосування трудового права у спеціальному законі не передбачена, то за правилами ч.6 ст.7 КАС України суд застосовує закон, який регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), навівши у рішенні відповідні доводи. Оскільки спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці працівників органів внутрішніх справ, не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про можливість застосування норм КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення зі служби в органах внутрішніх справ. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Як достовірно встановлено під час судового розгляду, на виконання постанови Львівського окружного адміністративного суду від 15.06.2016р. у справі № 813/77/16 позивач був поновлений на службі в органах внутрішніх справ з 07.11.2015р. Зокрема, наказом відповідача № 1254 о/с від 17.01.2020р. [PERSON] поновлено в органах внутрішніх справ на посаді слідчого Слідчого відділення Галицького РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській обл. з 07.11.2015р. За таких обставин, у період часу з 07.11.2015р. по 16.01.2020р. позивач проходив службу в органах внутрішніх справ на посаді слідчого Слідчого відділення Галицького РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській обл., за який відповідач повинен був йому нараховувати і виплачувати грошове забезпечення. Оскільки відповідач фактично не функціонує, тому позивач не був допущений до виконання своїх обов`язків за посадою, через що нарахування і виплата грошового забезпечення йому не проводилася. Стосовно період часу з 06.02.2019р. по 16.01.2020р. колегія суддів враховує висловлену судами позицію у справі № 380/2355/20 (за участі тих самих сторін), згідно якої цей період є часом затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі. За цей період позивач мав право в силу приписів ст.236 КЗпП України на виплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі. За аналогією закону (ч.6 ст.7 КАС України) положення ст.236 КЗпП України стосуються виплати середнього грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за час вимушеного прогулу при незаконному звільненні зі служби. Також в цій же справі судом відмовлено у задоволенні вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку із затримкою виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 15.06.2016р. по 05.02.2019р., оскільки у період з 15.06.2016р. по 23.01.2017р. було відсутнє волевиявлення позивача на виконання рішення суду. Стосовно періоду з 24.01.2017р. по 05.02.2019р., то постанова суду від 15.06.2016р. у справі № 813/77/16 була скасована постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 24.01.2017р., якою відмовлено в задоволенні позову [PERSON] про поновлення на роботі, через що в цей період була відсутньою протиправна бездіяльність відповідача щодо невиконання рішення суду про поновлення позивача на посаді. Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудову функцію. Вимушений прогул відбувається виключно за наявності вини роботодавця, який незаконно звільнив найманого працівника. Тому за цей час працівник, права якого були порушені роботодавцем, відповідно до державних гарантій має безумовне право на отримання заробітної плати, розмір якої обраховується згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, зат. постановою КМ України № 100 від 08.02.1995р., і сама виплата, відповідно, названа середньою заробітною платою. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Отже, із врахуванням постанови Верховного Суду від 06.02.2019р. у справі № 813/77/16 період часу з 25.01.2017р. по 05.02.2019р. вірно визначений судом як час вимушеного прогулу позивача у зв`язку з незаконним звільненням позивача, а тому за цей період з відповідача на користь [PERSON] необхідно стягнути середній заробіток. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Водночас, відповідно до ст.236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. За змістом положень цієї статті затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) негайно після проголошення судового рішення наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин. З огляду на зазначене, виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника полягає у відновленні трудового договору, який раніше існував і був незаконно припинений роботодавцем. До моменту фактичного виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника трудові правовідносини, які існували до порушення з боку роботодавця, не виникають. У зв`язку з цим, виплати, які мають бути здійснені роботодавцем на користь незаконно звільненого працівника, у тому числі середній заробіток за час вимушеного прогулу або різниця у заробітку за час виконання нежчеоплачуваної роботи, не можуть вважатись заробітною платою та не витікають із трудового договору як підстави для виплат. Ці виплати не можуть кваліфікуватись як плата за виконану роботу. Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні ст.2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника. У свою чергу, відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Виходячи зі змісту ч.1 ст.235 КЗпП України, оплата вимушеного прогулу має місце у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою. Системний аналіз та тлумачення положень статті 235 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що вимушений прогул - це час, упродовж якого працівник з вини роботодавця не мав змоги виконувати трудові функції. При цьому причиною виникнення вимушеного прогулу може стати звільнення без законної підстави, що перешкоджає виконанню працівником трудової функції, обумовленої трудовим договором, неправильне формулювання причини звільнення у трудовій книжці чи затримка видачі з вини роботодавця трудової книжки, що перешкоджає працівникові реалізувати своє право на працю в іншого роботодавця. Із змісту роз`яснень, які викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів», слідує, що вимушений прогул може мати місце в разі: незаконного звільнення працівника; незаконного переведення працівника на іншу роботу; затримки видачі трудової книжки з вини власника чи уповноваженого ним органу; затримки виконання рішення про поновлення на роботі; необґрунтованої відмови в прийнятті на роботу; несвоєчасного укладення трудового договору; унаслідок неправильного формулювання причин звільнення у трудовій книжці, що перешкоджало подальшому працевлаштуванню працівника. Згідно висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 08.02.2022р. у справі № 755/12623/19, середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Такий висновок підтверджується також змістом ч.2 ст.235 КЗпП України. Тобто, в разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату. Вказані висновки свідчать про те, що вимушеності прогулу надають протиправні дії чи бездіяльність роботодавця, унаслідок яких працівник позбавляється права виконувати трудові обов`язки й отримувати за це заробітну плату. Тобто працівник не може вийти на роботу та реалізовувати належне йому право на працю й оплату праці через винні дії (бездіяльність) роботодавця. Отже, у трудовому праві превалює підхід, за яким вимушений прогул визначають як час, протягом якого працівник з вини роботодавця був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудові функції, обумовлені трудовим договором. Таким чином, виплата середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу законодавцем пов`язується з певним діянням роботодавця, наслідком яких стала неможливість працівника належним чином реалізовувати своє право на працю. Вичерпний перелік підстав виплати працівникові середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу визначено ст.ст.235, 236 КЗпП України і вони не підлягають розширеному тлумаченню. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~В частині правильності обчислення розміру заборгованості, а також вибору довідок про грошове забезпечення, на підставі яких слід проводити обрахунок належних позивачу сум, колегія суддів керується таким. У своїй позовній заяві позивач просить стягнути заборгованість по заробітній платі за період з 16.06.2016р. по 16.01.2020р., із застосуванням розрахунків середнього заробітку, який наведений у рішеннях Львівського окружного адміністративного суду від 09.08.2021р. у справі № 380/3419/20 та від 20.12.2021р. у справі № 380/13814/21. Як встановлено під час судового розгляду, періодом вимушеного прогулу [PERSON] є період з 25.01.2017р. (з наступного дня після прийняття постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 24.01.2017р. у справі № 813/77/16) по 06.02.2019р. (день винесення рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду 06.02.2019р. в справі № 813/77/16). Загальна кількість календарних днів у вказаному періоді з 25.01.2017р. по 05.05.2019р. становила 741 календарний день. Згідно з ст.27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до постанови КМ України № 100 від 08.02.1995р. «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Відповідно до абз.1, 3 п.2 вказаного Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Абзацом 4 п.2 згаданого Порядку визначено, що якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Згідно з п.8 вказаного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період. Зважаючи на ту обставину, що починаючи з 07.11.2015р., грошове забезпечення для [PERSON] взагалі не нараховувалося (а.с.99-100, 158), тому підлягає застосуванню до позивача Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затв. наказом МВС України № 499 від 31.12.2007р., згідно якої грошове забезпечення особам рядового чи начальницького складу органів внутрішніх справ обраховується та виплачується з розрахунку календарних днів відповідного місяця їх служби. Як слідує із змісту постанови Львівського окружного адміністративного суду від 15.06.2016р. у справі № 813/77/16 середній заробіток позивача за один робочий день, який враховувався при прийнятті рішення про поновлення його на роботі, становить 54 грн. 87 коп. Підтвердженням наведеного також слугує довідка ГУ МВС України у Львівській обл. № 112/68 від 08.12.2020р. (а.с.158). Таким чином, судовим рішенням, яке набрало законної сили, встановлено, що середньоденний розмір грошового забезпечення [PERSON] складав 54 грн. 87 коп., що вірно враховано судом в силу приписів ч.4 ст.78 КАС України. За таких умов сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача становить 54 грн. 87 коп. х 741 календарний день = 40658 грн. 67 коп., з відрахуванням податків та зборів, нарахованих на цю суму доходів. Суд першої інстанції вірно відхилив доводи позивача щодо необхідності врахування при визначенні розміру середнього заробітку величини мінімальної заробітної плати, як це враховано судом у справах №№ 380/3419/20 та 380/1381/21, оскільки у цих справах вирішувалось питання щодо стягнення середнього заробітку позивача після повторного його звільнення з займаної посади в березні 2020 року. При цьому, в період з часу фактичного поновлення позивача на посаді в січні 2020 року і до дати звільнення в березні цього року, [PERSON] фактично не працював. Також безпідставною слід вважати позовну вимогу про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати заробітної плати у період з 25.01.2017р. по 05.05.2019р., оскільки протягом цього часу рішення про поновлення позивача на посаді було скасоване і справа перебувала на розгляді у Верховному Суді, через що правові підстави нараховувати позивачу заробітну плату за цей період були відсутніми. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Із урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до переконливого висновку про те, що заявлений позов є частково підставним та обґрунтованим, а тому підлягає до часткового задоволення, з вищевикладених мотивів. Згідно вимог ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги ГУ МВС України у Львівській обл. належить покласти на цього апелянта. З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційних скарг не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає. Окрім цього, ухвалу апеляційного суду від 31.10.2022р. в частині зупинення дії рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23.08.2022р. в адміністративній справі № 380/6241/22 належить визнати такою, що втратила чинність.

Результат розгляду: denied