Рішення адміністративного суду від 2023-06-07 00:00:00+03

[PERSON] звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправною бездіяльність Запорізької обласної прокуратури щодо не нарахування та не виплати йому вихідної допомоги при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку; зобов`язати Запорізьку обласну прокуратуру нарахувати та виплатити йому вихідну допомогу при звільненні в розмірі 33 684,27 грн.; стягнути із Запорізької обласної прокуратури на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 30 вересня 2020 р. по день фактичного розрахунку, з урахуванням середньоденного розміру заробітної плати 1 566,71 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що наказом керівника Запорізької обласної прокуратури від 29 вересня 2020 р. №1950к його звільнено з посади та з органів прокуратури з 30 вересня 2020 р. на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру». У той же час, остаточний розрахунок з ним здійснений не був, у зв`язку із невиплатою вихідної допомоги, яка передбачена статтею 44 Кодексу законів про працю України. Крім того вважає, що із Запорізької обласної прокуратури підлягає стягненню на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 16 лютого 2023 р., ухваленим за результатами розгляду справи за правилами загального позовного провадження, позов [PERSON] задоволено частково. Суд визнав протиправною бездіяльність Запорізької обласної прокуратури щодо не нарахування та не виплати позивачу вихідної допомоги при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку, зобов`язавши Запорізьку обласну прокуратуру нарахувати та виплатити [PERSON] вихідну допомогу при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку, що складає 33684,27 грн., а також стягнув середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 жовтня 2020 р. по 16 лютого 2023 р. включно у сумі 33 671, 73 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовив. Рішення суду першої інстанції оскаржено в апеляційному порядку позивачем і відповідачем. Позивач, посилаючись на порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення в частині визначення кількості днів, за які йому має бути виплачено середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Скаргу обґрунтовує тим, що суд невірно розрахував кількість днів затримки розрахунку з ним при звільненні як 597 робочих дні, не врахувавши при цьому приписи частини 6 статті 6 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану". Також суд безпідставно зменшив суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Відповідачем відзив на апеляційну скаргу позивача не подано. Відповідач також, посилаючись на порушення норм матеріального права, просить скасувати оскаржене рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким повністю відмовити у задоволенні позову. Вказує, що Законом України "Про прокуратуру" не передбачено виплату вихідної допомоги у разі звільнення прокурора на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 цього Закону. Підстави для застосування статті 44 КЗпП України в даному випадку відсутні. Крім того, [PERSON] поновлено на посаді за рішенням суду у справі № 280/7811/20 та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу. Задоволення позовних вимог призведе до подвійного стягнення сум середнього заробітку, що є також наслідком ситуації, за якою позивач отримує право на виплату державної гарантії за відсутності події, з якою закон пов`язує право на отримання вихідної допомоги. На дану скаргу позивачем подано відзив, в якому він заперечує проти її задоволення. Справа розглянута в порядку письмового провадження відповідно до положень статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України. Здійснюючи перевірку оскарженого рішення суду першої інстанції, колегія суддів керується приписами статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до яких рішення суду повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Перевірка оскарженого рішення суду першої інстанції здійснюється в межах доводів та вимог апеляційних скарг, як це передбачено статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України. Судом першої інстанції встановлено, що наказом керівника Запорізької обласної прокуратури №1950к від 29 вересня 2020 р. [PERSON] з 30 вересня 2020 р. звільнено з посади начальника відділу роботи з кадрами прокуратури Запорізької області та з органів прокуратури Запорізької області на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України "Про прокуратуру". Даним наказом визначено сплатити [PERSON] компенсацію за невикористану щорічну та додаткову відпустку. Вихідна допомога при звільненні позивачу не виплачувалась. Не погодившись із бездіяльністю відповідача щодо невиплати вихідної допомоги при звільненні, позивач звернувся до суду. Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність законних підстав для виплати позивачу вихідної допомоги, незважаючи на те, що Закон України "Про прокуратуру", як спеціальна норма, не регулює порядок виплати вихідної допомоги при звільненні. У такому випадку застосуванню підлягають норми трудового законодавства - приписи статті 44 КЗпП України. Суд також здійснив розрахунок середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні, визначивши її в розмірі 33 671,73 грн. Щодо наявності підстав для стягнення вихідної допомоги при звільненні позивача. Колегія суддів зазначає, що подібні правовідносини вже були предметом розгляду Верховним Судом, який у численних постановах, посилання на яке зробив суд першої інстанції, дійшов до висновку про необхідність застосування статті 44 КЗпП України при звільнені прокурорів пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" № 1697-VII. Вихідна допомога це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин. Отже, при звільненні позивача з 30 вересня 2020 р. йому мала бути виплачена вихідна допомога. Разом з цим, рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2021 р. у справі № 280/7811/20 частково задоволено позов [PERSON] про скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Постановою третього апеляційного адміністративного суду від 04 серпня 2022 р. Рішення суду першої інстанції змінено, шляхом викладення абзаців 3 та 4 в редакції даної постанови, а саме: «Поновити [PERSON] на посаді начальника відділу роботи з кадрами прокуратури Запорізької області та органах прокуратури Запорізької області з 30.09.2020 року. Стягнути з Запорізької обласної прокуратури на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 жовтня 2020 року по 26 жовтня 2021 року у розмірі 418311.57 грн.». Таким чином, [PERSON] поновлено на посаді з часу його звільнення - 30 червня 2020 р. та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 р. у справі №755/12623/19 зазначила наступне: "Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник не мав змоги виконувати трудові функції з вини роботодавця чи уповноваженої ним особи. Середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Такий висновок підтверджується також змістом частини другої статті 235 КЗпП України, якою визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи. Тобто в разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату. Вказана норма права, крім превентивної функції, виконує функцію соціальну, задовольняючи потребу працівника в засобах до існування на період незаконного звільнення. Відтак, за умови встановлення факту незаконного звільнення особи, час вимушеного прогулу працівника повинен бути оплаченим і спір розглянутим в одному позовному провадженні з вирішенням питання про поновлення на роботі, або в різних провадженнях, що не впливає на розрахунок середнього заробітку, оскільки період за який він обраховується є сталим для звільненого працівника. Таке тлумачення відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності, сприяє дотриманню балансу прав і законних інтересів незаконно звільнених працівників, які були позбавлені можливості працювати та отримувати гарантовану на конституційному рівні винагороду за виконану роботу, та стимулює несумлінних роботодавців, які порушили таке конституційне право працівників, у подальшому дотримуватися норм чинного законодавства. У постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2912цс16 зроблено правовий висновок про те, що за порушення трудових прав працівника при одному звільненні неможливе одночасне застосування стягнення середнього заробітку як за статтею 117 КЗпП України, так і за статтею 235 КЗпП України, тобто подвійне стягнення середнього заробітку, оскільки це буде не співмірно з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату. У положеннях статей 117, 235 КЗпП України йдеться про відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час одного й того ж прогулу працівника задля компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування, тому застосуванню підлягає положення тієї норми, яка регулює більш тривале порушення трудових прав позивача." Колегія суддів, у свою чергу, звертає увагу, що станом на 16 лютого 2023 р. (день ухвалення оскарженого рішення суду у цій справі) [PERSON] було поновлено на роботі з 30 вересня 2020 р., тобто він не має статусу звільненого працівника, а тому підстави покладення на роботодавця відповідальності за статтею 117 КЗпП України відсутні. Таким чином, або позивач є звільненою особою і отримує вихідну допомогу, або він поновлюється на роботі із виплатою заробітної плати за весь час вимушеного прогулу. Права позивача були поновлені, а його правове становище, як працівника, відновлено з часу порушення, тобто з 30 червня 2020 р.; позивач вважається таким, що працював та отримував заробітну плату; виплата грошової допомоги при звільненні після поновлення на роботі чинним законодавством не передбачено, як і стягнення середнього заробітку за час розрахунку при звільненні за наявності обставини втрати особою статусу звільненого. Невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне тлумачення норм матеріального права, що призвели до ухвалення незаконного рішення, є підставою для його скасування, як це передбачено статтею 317 Кодексу адміністративного судочинства України, та прийняття нового рішення у справі.

Результат розгляду: partial