Рішення адміністративного суду від 2024-01-22 00:00:00+02

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом про скасування постанови серії ПН МКМ № 013105 від 30.05.2023 у справі про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] за частиною першою статті 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 5 100 грн. Рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 25.10.2023 у задоволенні позову відмовлено. Позивач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що підстави для притягнення позивача до адміністративної відповідальності були відсутні. Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів дійшла таких висновків. Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 30.05.2023 головним спеціалістом Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області Ковтуненко Т.М. складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МКМ № 013149, відповідно до якого 30.05.2023 о 13.30 год. за адресою: [ADDRESS], виявлено громадянина Китаю [PERSON] , [INFO] , який порушив правила перебування іноземців в Україні, а саме - проживав без документів на право проживання в Україні. Місце скоєння правопорушення: [ADDRESS] . Протокол підписаний [PERSON] . Розгляд справи про адміністративне правопорушення призначений 30.05.2023 о 14.40 год. Заступником начальника ЦМУ Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області Петровим Д.В. 30.05.2023 винесено постанову про притягнення до адміністративної відповідальності серії ПН МКМ № 013105 за якою громадянина Китаю [PERSON] , [INFO] , притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП за порушення правил перебування іноземців в Україні, а саме - проживання без дозвільних документів на право проживання в України. Місце скоєння правопорушення: [ADDRESS] , накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 5 100 грн. Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом. Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що відповідач при прийнятті оскаржуваної постанови про накладання адміністративного стягнення від 30.05.2023 діяв відповідно до статті 19 Конституції України, а саме на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого. Відповідно до частини першої статті 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності. Як зазначалося, оскаржуваною постановою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 203 КУпАП, яка передбачає, що перевищення іноземцем або особою без громадянства встановленого строку перебування в Україні не більш як на 30 днів, - тягнуть за собою накладення штрафу від ста до двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначає Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-VI (далі - Закон № 3773-VI). Згідно пунктів 7, 10, 18 частини першої цього Закону іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні. Іноземці та особи без громадянства, які тимчасово проживають в Україні, - іноземці та особи без громадянства, які отримали посвідку на тимчасове проживання, або якщо строк їх тимчасового проживання на території України продовжено в установленому порядку, якщо інше не встановлено законом; Посвідка на тимчасове проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні; Відповідно до частини тринадцятої статті 4 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою навчання та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період навчання. Згідно частини третьої, тринадцятої статті 5 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства, зазначені у частинах четвертій - п`ятнадцятій, вісімнадцятій та двадцятій статті 4 цього Закону, отримують посвідку на тимчасове проживання. Підставою для видачі посвідки на тимчасове проживання у випадку, передбаченому частиною тринадцятою статті 4 цього Закону, є заява іноземця або особи без громадянства, дійсний поліс медичного страхування, документ, що підтверджує факт навчання в Україні, та зобов`язання навчального закладу повідомити центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, про відрахування з такого закладу. Згідно пункту 4 частини першої статі 5-1 Закону № 3773-VI строк дії посвідки на тимчасове проживання для відповідних категорій іноземців та осіб без громадянства становить у випадку, визначеному частиною тринадцятою статті 4 цього Закону, - період навчання, який зазначається в документі, що підтверджує факт навчання в Україні; Аналіз викладеного дає підстави для висновку, що строк дії посвідки на тимчасове проживання іноземців та осіб без громадянства, які прибули в Україну з метою навчання, становить відповідний період навчання. Натомість, постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання реалізації актів законодавства у сфері міграції в умовах воєнного стану» від 21.10.2022 № 1202 (далі - Постанова № 1202) установлено, що: - посвідки на тимчасове чи постійне проживання, крім тих, які оформлені громадянам Російської Федерації, строк дії яких закінчився або які підлягають обміну відповідно до законодавства після 24 лютого 2022 р., підтверджують законні підстави для тимчасового чи постійного проживання в Україні та право на в`їзд в Україну на період воєнного стану та протягом 30 календарних днів з дня його припинення чи скасування; - іноземці або особи без громадянства, крім громадян Російської Федерації, зобов`язані в установленому законодавством порядку подати документи для обміну таких посвідок на тимчасове чи постійне проживання протягом 30 календарних днів з дня припинення або скасування воєнного стану. Аналіз викладеного дає підстави для висновку, що станом на час виникнення спірних правовідносин посвідка на тимчасове проживання, не залежно від підстав її видачі, строк дії якої закінчився після 24.02.2022, визнавалася та визнається і наразі документом, що підтверджує законні підстави для тимчасового проживання іноземця та особи без громадянства в Україні. Як вбачається з матеріалів справи, позивачу 25.11.2021 у зв`язку із навчанням в Україні була видана посвідка на тимчасове проживання № [NUMBER] , терміном дії до 01.03.2023. Зважаючи на приписи Постанови № 1202, вказана посвідка підтверджує законні підстави для тимчасового проживання позивача в Україні до закінчення 30 календарних днів з дня припинення чи скасування воєнного стану на території України. Наразі воєнний стан, введений Указом Президента України від 24.02.2022 № №64/2022 не припинив свою дію та не є скасованим, а тому притягнення позивача до відповідальності за частиною першою статті 203 КУпАП у зв`язку із перевищенням встановленого строку перебування в Україні є безпідставним. Окрім того, безпідставним є посилання на те, що позивач проживає на території України без документів на право проживання в Україні, оскільки, як зазначалося, таким документом є видана позивачу посвідка на тимчасове проживання. До того ж склад такого правопорушення передбачений іншою нормою КУпАП - частиною другою статті 203, яка до позивача не застосовувалась. Окрім того, приймаючи оскаржуване рішення, відповідач посилався на порушення позивачем пункту 68 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 322 (далі - Порядок № 322), яким передбачено, що іноземець або особа без громадянства, стосовно яких прийнято рішення про скасування посвідки, повинні здати посвідку, зняти з реєстрації місце проживання та виїхати за межі України в семиденний строк з дня отримання копії такого рішення (крім випадку, визначеного підпунктом 6 пункту 63 цього Порядку). Проте, ні оскаржуване рішення, ні матеріали справи не містять відомостей про те, що відносно позивача було прийняте рішення про скасування посвідки, а тому наведена норма не може бути застосована у спірних правовідносинах. Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв помилкове рішення про відмову у задоволенні позову, оскільки підстави для притягнення позивача до відповідальності за частиною першою статті 203 КУпАП згідно оскаржуваної постанови були відсутні. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя . Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Інші доводи учасників справи висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини. Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС). Відповідно до пункту другого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. За змістом частини першої статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Оскільки судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, то оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню, а позов задоволенню.

Результат розгляду: granted