Рішення адміністративного суду від 2022-05-25 00:00:00+03

у вересні 2021 року позивач, Головне управління Державної податкової служби у Хмельницькій області, звернулось в суд з позовом до [PERSON] (відповідача), в якому просило стягнути з відповідачки кошти у рахунок погашення податкового боргу на загальну суму 96338,75 грн. Хмельницький окружний адміністративний суд рішенням від 13.12.2021 в задоволенні позову відмовив. Судове рішення мотивоване тим, що з моменту набуття іншими особами права власності на будівлі, що розташовані на орендованій відповідачкою земельній ділянці, для неї така оренда землі вважається припиненою, що свідчить про відсутність у відповідачки обов`язку щодо плати за землю з моменту державної реєстрації права власності на відчужене нерухоме майно. Не погоджуючись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Аргументами на підтвердження вимог скарги зазначає, що за відповідачкою рахується податковий борг у сумі 96338,75 грн по орендній платі з фізичних осіб згідно з податковою декларацією з плати за землю від 26.01.2018 № 9006943694, податкового повідомлення-рішення від 23.01.2020 № 1137-5805-2225, від 21.09.2020 № 143479-5805-2225. Позивач виставив відповідачці податкову вимогу форми "Ф" від 17.02.2021 № 13016-13, проте вжиті ним заходи не призвели до добровільного погашення відповідачкою заборгованості. Вважає, що до внесення змін в договір оренди землі від 01.03.2012 відповідачка була орендарем земельної ділянки по [ADDRESS] до 19.08.2020. У відзиві на апеляційну скаргу відповідачка зазначає, що об`єкти нерухомості, які розташовані на орендованій земельні ділянці згідно договору, укладеного із Хмельницькою міською радою, були відчужені нею 04.08.2016 третій особі за договором дарування, у зв`язку з чим позивачка не зобов`язана сплачувати орендну плату за земельну ділянку, користування якою припинено, а тому вважає збільшення суми грошового зобов`язання по орендній платі з фізичних осіб безпідставним. Також звертає увагу на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 30.01.2021 у справі № 560/5360/20, яким визнано протиправною та скасовано податкову вимогу форми "Ф" № 10906-58 від 12.03.2020 з орендної плати з фізичних осіб за 2018 рік. Згідно з положеннями ч. 3\~ ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства\~ України (далі-КАС України), суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Виходячи з приписів ст.ст. 311, 263 КАС України, вищезазначена апеляційна скарга розглядається в порядку письмового провадження. Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що [PERSON] 26 січня 2018 року подала до Державної податкової інспекції у місті Хмельницькому податкову декларацію з плати за землю на суму 78095,19 грн. Головним управлінням ДПС у Хмельницькій області було сформовано податкові повідомлення-рішення форми «Ф» № 1137-5805-2225 від 23.01.2020 на суму 39047,60 грн (орендна плата з фізичних осіб за 2019) та № 143479-5805-2225 від 21.09.2020 року на суму 24751,48 грн (орендна плата з фізичних осіб за 2020). Оскільки за [PERSON] рахувалася заборгованість з орендної плати з фізичних осіб у розмірі 71587,27 грн в автоматичному режимі було сформовано податкову вимогу від 12.03.2020 року № 10906-58 на суму податкового боргу 32539,67 грн. [PERSON] звернулась до суду з позовом до Головного управління ДПС у Хмельницькій області про визнання протиправною та скасування податкової вимоги форми "Ф" № 10906-58 від 12.03.2020 з орендної плати за землю за 2018 рік. Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 30.01.2021 у справі № 560/5360/20, яке набрало законної сили, визнано протиправною та скасовано податкову вимогу Головного управління ДПС у Хмельницькій області форми "Ф" № 10906-58 від 12.03.2020. Головним управлінням ДПС у Хмельницькій області сформовано податкову вимогу від 17 лютого 2021 року № 13016-13, якою зобов`язано [PERSON] сплатити суму податкового боргу у розмірі 96338,75 грн. Податковий борг у сумі 96338,75 грн рахується по орендній платі з фізичних осіб згідно з податковою декларацією з плати за землю від 26.01.2018 № 9006943694 та податкових повідомлень-рішень від 23.01.2020 № 1137-5805-2225, від 21.09.2020 № 143479-5805-2225. Оскільки податковий борг відповідачкою добровільно не сплачено, позивач звернувся до суду з позовом. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне. Критерії, за якими адміністративний суд перевіряє рішення суб`єктів владних повноважень, визначені у ч. 2\~ст. 2 КАС України. Згідно частин першої, другої та третьої\~статті 242 КАС України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Крім того, ст.\~ 2\~ та ч. 4 ст.\~ 242 КАС України\~встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Частиною другою\~статті 19 Конституції України\~передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~Конституцією\~та законами України. Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень. Так, спірні правовідносини врегульовані Цивільним, Податковим та Земельним кодексами України. Підпунктом 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) встановлено, що плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності. За змістом підпунктів 14.1.72 і 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України земельним податком визнається обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів. Землекористувачами можуть бути юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди. Відповідно до підпунктів 269.1.1 і 269.1.2 пункту 269.1 статті 269 Податкового кодексу України платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі. Згідно з підпунктом 270.1.1 пункту 270.1 статті 270 Податкового кодексу України об`єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні. Відповідно до пункту 287.6 статті 287 Податкового кодексу України при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку. У частинах першій та другій статті 120 Земельного кодексу України встановлено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. При цьому, статтями 125 і 126 цього Кодексу встановлено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Аналогічним чином перехід права власності на земельну ділянку до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, унормовують положення статті 377 Цивільного кодексу України. Слід також зазначити, що за частиною третьою статті 7 Закону України "Про оренду землі" до особи, якій перейшло право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій земельній ділянці, також переходить право оренди на цю земельну ділянку. Договором, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, припиняється договір оренди земельної ділянки в частині оренди попереднім орендарем земельної ділянки, на якій розташований такий житловий будинок, будівля або споруда. Наведені норми права дають можливість визначити, хто саме є платником земельного податку, що є об`єктом оподаткування, з якого моменту виникає (набувається, переходить) обов`язок сплати цього податку, подію (явище), з якою припиняється його сплата, умови та підстави сплати цього платежу у разі вчинення правочинів із земельною ділянкою чи будівлею (її частиною), які на ній розташовані. Отже, у розумінні положень підпунктів 14.1.72, 14.1.73 пункту 14.1 статті 14, підпунктів 269.1.1, 269.1.2 пункту 269.1, пункту 269.2 статті 269, підпунктів 270.1.1, 270.1.2 пункту 270.1 статті 270, пункту 287.7 статті 287 Податкового кодексу України платником земельного податку є власник земельної ділянки або землекористувач, якими може бути фізична чи юридична особа. Обов`язок сплати цього податку для його платника виникає з моменту набуття (переходу) в установленому законом порядку права власності на земельну ділянку чи права користування нею і триває до моменту припинення (переходу) цього права. Якщо фізична чи юридична особа набула право власності на будівлю або його частину, що розташовані на орендованій земельній ділянці, то до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Схожа правова позиція вже була висловлена Верховним Судом у постановах від 17 грудня 2019 року у справі № 804/4739/16, від 27 лютого 2020 у справі № 804/4665/18), від 07 грудня 2020 у справі № 826/16910/18. Тобто, до нового власника об`єкта нерухомості переходить і встановлений податковим законом обов`язок зі сплати податку за земельну ділянку (орендної плати), на якій розташоване набуте ним майно. Слід також зазначити, що відповідно до пункту 60.1.4. пункту 60.1. статті 60 Податкового кодексу України податкове повідомлення-рішення або податкова вимога вважаються відкликаними, якщо рішенням суду, що набрало законної сили, скасовується повідомлення-рішення контролюючого органу або сума податкового боргу, визначена в податковій вимозі. У випадках, визначених підпунктом 60.1.4 пункту 60.1 цієї статті, податкове повідомлення-рішення або податкова вимога вважаються відкликаними у день набрання законної сили відповідним рішенням суду (пункт 60.5. статті 60 Податкового кодексу України). Як встановлено судом першої інстанції у рішенні від 30 січня 2021 у справі № 560/5360/20 встановлено, що відповідачкою у серпні 2016 року відчужено [PERSON] \~нерухоме майно. Також щодо вказаного нерухомого майна протягом 2017 року вчинялись інші правочини, а саме купівлі-продажу, поділу майна в натурі на користь інших осіб, які протягом 2017 року також були зареєстровані у Державних реєстрах за відповідними номерами. Отже, у 2017 році нерухоме майно (приміщення офісу, магазину та бару) офіційно не перебувало у власності відповідачки. За таких обставин, з моменту набуття іншими особами права власності на будівлі, що розташовані на орендованій відповідачкою земельній ділянці, для неї така оренда землі вважається припиненою, що свідчить про відсутність у відповідачки обов`язку щодо плати за землю з моменту державної реєстрації права власності на відчужене нерухоме майно. Враховуючи вищезазначене, виходячи із системного аналізу вищевказаних норм права, колегія суддів вважає, що у нового власника виник обов`язок щодо сплати земельного податку з моменту реєстрації прав на це нерухоме майно, незважаючи на відсутність оформлення земельної ділянки. Подібна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22 грудня 2020 року у справі № 640/12677/19, від 12 лютого 2019 року у справі №804/5488/16, від 17 квітня 2018 року у справі №2а-10031/12/2670 та від 11 грудня 2018 року у справі №804/5486/16. При цьому, податкова вимога форми "Ф" від 17 лютого 2021 № 13016-13, сформована за результатом невиконання відповідачкою податкових зобов`язань, визначених у податкових повідомленнях-рішеннях від 23.01.2020 № 1137-5805-2225, від 21.09.2020 № 143479-5805-2225. Також встановлено, що [PERSON] зверталася до суду, у якому оскаржувала податкову вимогу Головного управління ДПС у Хмельницькій області форми "Ф" № 10906-58 від 12.03.2020, яка також була сформована за результатом невиконання відповідачкою податкових зобов`язань, визначених у податкових повідомленнях-рішеннях від 23.01.2020 № 1137-5805-2225, від 21.09.2020 №143479-5805-2225. Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 30.01.2021 у справі № 560/5360/20, яке набрало законної сили, визнано протиправною та скасовано податкову вимогу Головного управління ДПС у Хмельницькій області форми "Ф" № 10906-58 від 12.03.2020. Як і в цій справі, позивач також вважав, що оскільки зміна переліку орендарів відбулась у 2020 році, позивач до 19.08.2020 була \~\~платником орендної плати з фізичних осіб. Разом з тим, з рішення суду встановлено, що позивач неодноразово зверталась до Хмельницької міської ради з заявами про припинення дії договору оренди на якій розташовані об`єкти нерухомості по по [ADDRESS] , які перебували у її \~частковій власності. Натомість, як вірно зазначено судом першої інстанції, усупереч вказаному позивач повторно сформував податкову вимогу про сплату податкового боргу у сумі 96338,75 грн по орендній платі з фізичних осіб. При цьому, колегія суддів зазначає, що ні Земельним кодексом України, а ні Податковим кодексом України не передбачена відповідальність органів влади за тривале порушення прав людини при здійснення владних повноважень. Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав. Так, одним із суттєвих елементів принципу верховенства права є принцип юридичної визначеності. Цей принцип має різні прояви. Зокрема, він є одним з визначальних принципів «доброго врядування» і «належної адміністрації» (встановлення процедури і її дотримання), частково співпадає з принципом законності (чіткість і передбачуваність закону, вимоги до «якості» закону). Зважаючи на вищевикладене, на підставі встановлених судом обставин та аналізу вищенаведених вимог законодавства, які регулюють спірні правовідносини, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Результат розгляду: denied