Рішення адміністративного суду від 2022-02-08 00:00:00+02

І. Суть спору У вересні 2020 року [PERSON] пред`явив позов до Міністерства юстиції України, Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Львів), у якому просив суд: 1) визнати протиправним і скасувати наказ Міністерства юстиції України №2132/к від 30 червня 2020 року «Про звільнення» та наказ Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Львів) №1650/к від 1 липня 2020 року «Про оголошення наказу Міністерства юстиції України від 30 червня 2020 року №2132/к «Про звільнення»», з наступними змінами згідно з наказом Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Львів) №1911/к від 13 серпня 2020 року; 2) поновити його на посаді начальника Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Львів) з 14 серпня 2020 року; 3) стягнути із Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Львів) середній заробіток за час вимушеного прогулу. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] покликався на те, що з 8 січня 2020 року він працював на посаді начальника Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Львів) з випробовуванням строком шість місяців. Проте 13 серпня 2020 року його звільнили з державної служби на підставі пункту 2 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку з встановленням невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування. [PERSON] зазначав, що Міністерство юстиції України застосувало до нього вказану норму закону, оскільки на основі довідок профільних департаментів дійшло висновку, що він не виконав вимоги пунктів 6 і 8 Завдання на період випробування. Позивач стверджував про необґрунтованість цього висновку Міністерства, заперечуючи факти неналежного указаних завдань. На цій основі [PERSON] наполягав на протиправності оскаржуваних наказів і незаконності його звільнення з посади. ІІ. Короткий зміст рішення суду першої інстанції 22 червня 2021 року Львівський окружний адміністративний суд ухвалив рішення про відмову у задоволенні позову. Місцевий суд виходив з обґрунтованості висновку Міністерства юстиції України про невиконання позивачем частини завдань, визначених на період випробування. Так, суд дійшов висновку, що у строк до 1 червня 2020 року [PERSON] не виконав вимоги пункту 6 Завдання на період випробування, позаяк: 1) не забезпечив ДВС у Волинській області штампами нового зразка; 2) не забезпечив низку відділів ДВС у Львівській області вивісками; 3) не забезпечив відкриття валютних рахунків відділу примусового виконання Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області. У цьому контексті суд також вказав, що докази, на які покликається позивач, не спростовують фактів невиконання ним завдань, установлених на час випробування. Одночасно з цим, суд дійшов висновку, що аргументи й докази позивача стосовно кількості розглянутих скарг у сфері державної реєстрації та їхнього неоскарження не спростовують відомостей про невиконання ним підпункту 3 пункту 8 Завдання на період випробування. Зрештою місцевий суд не встановив процедурних порушень під час звільнення. На основі цього суд першої інстанції констатував правомірність оскаржуваних наказів і дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. ІІІ. Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 16 листопада 2021 року Восьмий апеляційний адміністративний суд ухвалив постанову, якою задовольнив скаргу [PERSON] , скасував рішення місцевого суду й ухвалив нове рішення про задоволення позову: 1) визнав протиправним і скасував наказ Міністерства юстиції України №2132/к від 30 червня 2020 року «Про звільнення» та наказ Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Львів) №1650/к від 1 липня 2020 року «Про оголошення наказу Міністерства юстиції України від 30 червня 2020 року №2132/к «Про звільнення»», з наступними змінами згідно з наказом Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Львів) №1911/к від 13 серпня 2020 року; 2) поновив [PERSON] на посаді начальника Західного міжрегіонального управління Міністерства самостійного юстиції (місто Львів) з 14 серпня 2020 року; 3) стягнув із Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Львів) на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі: 756232,27 грн, з урахуванням податків та інших обов`язкових платежів. Апеляційний суд виходив з того, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинами справи й зроблені з порушенням норм матеріального і процесуального права. Так, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області не повинен мати окремої вивіски, позаяк розташований за тією ж адресою й не має статусу юридичної особи. Стосовно вивісок для інших органів, то суд дійшов висновку, що з довідки профільного департаменту від 17 червня 2020 року не можливо встановити, що саме у фасадних вивісках не відповідало фактичному найменуванню відділів. Одночасно суд зазначив, що вказану обставину не підтверджують докази, а помилки у вивісках не можуть свідчити про невиконання позивачем завдань на випробування. У контексті висновку Міністерства про незабезпечення позивачем відділів державної виконавчої служби Волинської області штампами нового зразку, суд апеляційної інстанції вказав, що це твердження є неконкретизованим, у чому саме полягав новий зразок штампу і ким він затверджений. Також суд зазначив, що у справі є службова записка від 18 червня 2020 року, згідно з якою печатки виготовлялися у грудні 2019 року й звернень від відділів державної служби щодо забезпечення штампами не було. Стосовно незабезпечення позивачем відкриття валютних рахунків, незважаючи на неодноразові звернення з цього питання, апеляційний суд зазначив, що таке твердження не відповідає дійсності, оскільки у справі відсутні докази неодноразових звернень. Також суд дійшов висновку, що валютні рахунки відкриваються за наявності потреби і відповідно до кожного виду валюти, а сама процедура залежить не лише від замовника, а й від банку. Зрештою апеляційний суд констатував помилковість висновку про невиконання [PERSON] завдань у сфері розгляду скарг. Суд виходив з того, що помилковість при розгляді скарги не свідчить про невиконання позивачем відповідного пункту завдань, оскільки скарга розглянута, позивач як співголова колегії був відсутній під час її розгляду й рішення по цій скарзі не було оскаржене. На основі цього суд апеляційної інстанції констатував помилковість і необґрунтованість висновку Міністерства юстиції України та суду першої інстанції про невиконання [PERSON] частини Завдань на період випробування. Своєю чергою, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування до позивача пункту 2 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», тому констатував незаконність його звільнення з посади. ІV. Вимоги касаційної скарги Міністерства юстиції України і відзивів на неї 24 листопада 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга Міністерства юстиції України, у якій скаржник просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення місцевого суду. В обґрунтування підстав касаційного оскарження Міністерство покликається на пункти 1 і 3 частини четвертої статті 328 КАС України. Так, Міністерство юстиції України стверджує, що суд апеляційної інстанції застосував статті 35 і 87 Закону України «Про державну службу» без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 22 липня 2020 року у справі №826/12446/17, від 16 жовтня 2020 року у справі №489/548/17, від 28 січня 2021 року у справі №640/23002/19, стосовно дискреції суб`єкта призначення оцінювати професійні й ділові якості працівника у період випробувального терміну та права на звільнення у разі незадовільного результату цього випробування. Одночасно з цим, Міністерство юстиції України покликається на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування статті 44 Закону України «Про виконавче провадження» і пункту 1 розділу VII Інструкції з організації примусового виконання рішень у контексті трудових правовідносин та обов`язку органів державної виконавчої служби відкривати валютні рахунки для зарахування коштів, стягнутих з боржників. Скаржник вважає помилковим висновок апеляційного суду про те, що такі рахунки відкриваються лише за потребою. Також скаржник посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» стосовно відсутності у територіальних органів Міністерства юстиції України права розгляду скарг на рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав. Скаржник вважає, що під час випробувального строку Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (місто Львів) розглянуло скаргу ТОВ «Фірма «Галімпекс-Склодзеркальний завод» з порушенням процедури, оскільки її розгляд не належав до компетенції цього управління. Зрештою Міністерство юстиції України покликається на порушення апеляційним судом норм процесуального права. Зокрема, стверджує, що суд неправильно розрахував середній заробіток за час вимушеного прогулу, оскільки використав неактуальну довідку й помилково визначив кількість робочих днів. 29 грудня 2021 року представниця позивача - адвокат Цимбала І.З. - подала відзив на касаційну скаргу, у якому просить залишити без задоволення цю скаргу, а постанову апеляційного суду залишити без змін. Стверджує, що оскаржувана постанова є законною й обґрунтованою. Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (місто Львів) відзиву на касаційну скаргу не подало, копію ухвали про відкриття касаційного провадження отримало 9 грудня 2021 року. V. Вимоги касаційної скарги Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Львів) і відзивів на неї 25 листопада 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Львів), у якій скаржник просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення місцевого суду. В обґрунтування підстав касаційного оскарження скаржник покликається на пункти 3 і 4 частини четвертої статті 328 КАС України. Так, скаржник посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування статті 6 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» і пункту 3 Інструкції з організації примусового виконання рішень у частині з`ясування статусу відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Львів). Скаржник вважає, що вказаний відділ є органом державної виконавчої служби у розумінні Завдання на випробування, то мав бути забезпечений окремою вивіскою. Одночасно з цим, скаржник покликається на відсутність висновку Верховного Суду щодо трактування статті 44 Закону України «Про виконавче провадження» і пункту 1 розділу VII Інструкції з організації примусового виконання рішень у частині визначення обов`язкових умов відкриття міжрегіональним управлінням універсального валютного рахунку для забезпечення діяльності органів державної виконавчої служби. На переконання скаржника, законодавство не вказує, що такий рахунок відкривається лише за потреби. Стосовно порушення норм процесуального права, то скаржник стверджує, що суд апеляційної інстанції встановив обставини, які мають істотне значення, на підставі чотирьох доповідних записок керівників структурних підрозділів Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Львів), однак ці документи є недопустимими доказами. На переконання скаржника, [PERSON] був керівником відповідних посадових осіб, а тому їхні доповідні записки є доказами, що здобуті в умовах реального конфлікту інтересів. Зрештою скаржник стверджує, що апеляційний суд неправильно розрахував середній заробіток за час вимушеного прогулу, оскільки використав неактуальну довідку й помилково визначив кількість робочих днів. Скаржник наполягає на тому, що з урахуванням змін, внесених до Порядку №100, та з огляду на кількість робочих днів у період з 14 серпня 2020 року до 16 листопада 2021 року, середній заробіток матиме значення: 730 368,45 грн (315Ч2318,63), проте апеляційний суд визначив таку виплату у сумі: 756 232, 27 грн. 29 грудня 2021 року представниця позивача - адвокат Цимбала І.З. - подала відзив на касаційну скаргу, у якому просить залишити без задоволення цю скаргу, а постанову апеляційного суду залишити без змін. Вважає, що оскаржувана постанова є законною й обґрунтованою. Міністерства юстиції України відзиву на касаційну скаргу не подало, копію ухвали про відкриття касаційного провадження отримало 7 грудня 2021 року. VІ. Фактичні обставини справи 3 січня 2020 року Міністерство юстиції України видало наказ №21/к, яким [PERSON] призначено на посаду начальника Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Львів) з 8 січня 2020 року із встановленням випробовування строком на шість місяців. 3 січня 2020 року виконувач обов`язків Державного секретаря Міністерства, директор Департаменту публічного права Міністерства юстиції України затвердив Завдання на період випробування начальнику Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Львів) [PERSON]. 8 січня 2020 року [PERSON] ознайомився з указаними Завданнями. Згідно з пунктом 6 цього Завдання [PERSON] на період випробування встановлено таке завдання як «забезпечення належного функціонування органів державної виконавчої служби». Показники результативності та якості виконання цього завдання були визначені так: «органи державної виконавчої служби забезпечені печатками, штампами та вивісками з найменуванням органів; рахунки обліку депозитних сум для зарахування стягнутих з боржника коштів та рахунків авансових внесків стягувані в відкритою». Також підпунктом 3 пункту 8 Завдання на період випробування [PERSON] встановлено таке завдання як «ефективна організація роботи міжрегіонального управління у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців». Показники результативності та якості виконання цього завдання були визначені так: «забезпечено розгляд 100% скарг у сфері державної реєстрації та прийняття відповідних рішень згідно з чинним законодавством (відсутність обґрунтованих скарг на рішення міжрегіонального управління)». Строки виконання указаних завдань: до 1 червня 2020 року. 15 червня 2020 року Державний секретар Міністерства юстиції видав Доручення №316/1.3/48-20, яким зобов`язано профільні департаменти Міністерства юстиції опрацювати, зокрема, завдання на період випробування, визначені [PERSON] , і надати інформацію про стан їхнього виконання. 17 червня 2020 року Департамент державної виконавчої служби сформував довідку №1297-20.5.1-20 за результатами опрацювання завдань на період випробувань начальника Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. У цій довідці зазначено, що: «…. за результатами опрацювання завдань на період випробувань начальника Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) [PERSON] та згідно з інформацією, наданою управліннями забезпечення примусового виконання рішень у Львівській, Волинській та Рівненській областях встановлено, шо пункт 6 цих завдань щодо належного функціонування органів державної виконавчої служби не виконано в частині забезпечення органів державної виконавчої служби Львівської області вивісками з найменуванням цих органів, печатками, штампами та відкриття рахунків органами державної виконавчої служби Львівської області для зарахування стягнутих з боржників коштів. При цьому, станом на 1 червня 2020 року (строк виконання завдань на період випробування) відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) вивіскою не забезпечено взагалі. Також 10 відділів державної виконавчої служби Львівської області забезпечені вивісками, де зазначене найменування відділу не відповідало фактичному найменуванню: Новороздільський міський відділ державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів); Червоноградський міський відділ державної виконавчої служби Західного міжрегіонального правління Міністерства юстиції (м. Львів); Трускавецький міський відділ державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів); Бориславський міський відділ державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів); Яворівський районний відділ Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів); Кам`янка-Бузький районний відділ державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів); Жидачівський районний відділ державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів); Жовківський районний відділ державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів); Городоцький районний відділ державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів); Мостиський районний відділ державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів). Водночас після спливу строку, встановленого [PERSON] для виконання завдань на період випробування, а саме: 11 і 12 червня 2020 року 5 відділів державної виконавчої служби отримали вивіски з правильним найменуванням: Кам`янка-Бузький районний відділ державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів); Жидачівський районний відділ державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів); Жовківський районний відділ державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів); Городоцький районний відділ державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів); Мостиський районний відділ державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів). Окрім цього, відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) не відкрито валютні рахунки для зарахування стягнутих з боржників коштів, незважаючи на неодноразові звернення до Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) з цього приводу. Також відділи державної виконавчої служби Волинської області взагалі не забезпечені штампами нового зразку». 17 червня 2020 року Департамент нотаріату та державної реєстрації сформував довідку №4431-19.4.1-20 за результатами опрацювання завдань на період випробувань начальника Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. У цій довідці зазначено, що: «…згідно з відомостями протоколу засідання Комісії з питань дотримання законодавства в органах юстиції від 25 травня 2020 року №21 вбачається, що розгляд скарги товариства з обмеженою відповідальністю Фірма «Галімпекс-Склодзеркальний завод» від 12 лютого 2020 року №28/10 було здійснено посадовими особами Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) з порушеннями вимог статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», що є порушенням підпункту 3 пункту 8 завдань, визначених на період випробування [PERSON] , начальнику Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів)…». 19 червня 2020 року [PERSON] попереджено про наступне звільнення з посади начальника Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Львів) у зв`язку з встановленням невідповідності займаній посаді на підставі пункту 2 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу». 30 червня 2020 року Міністерство юстиції України видало наказ №2132/к «Про звільнення», яким [PERSON] звільнено з посади начальника Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Львів) з 1 липня 2020 року у зв`язку з встановленням невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування на підставі пункту 2 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу». У цьому наказі підставою для звільнення зазначено: статті 35, 87 Закону України «Про Державну службу»; наказ Міністерства юстиції України від 3 січня 2020 року № 21/к; завдання на період випробування начальнику Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Львів); доручення Державного секретаря Міністерства юстиції від 15 червня 2020 року №316/1.3/48-20; довідка Департаменту державної виконавчої служби №1297-20.5.1-20 від 17 червня 2020 року; довідка Департаменту нотаріату та державної реєстрації №4431-19.4.1-20 від 17 червня 2020 року; попередження про звільнення; акт про відмову в отриманні письмового попередження від 19 червня 2020 року. 1 липня 2020 року наказом Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Львів) №1650/к «Про оголошення наказу Міністерства юстиції України від 30 червня 2020 року № 2132/к «Про звільнення» [PERSON] оголошено про звільнення із займаної посади з 1 липня 2020 року. У разі тимчасової непрацездатності [PERSON] датою звільнення вважати перший робочий день, наступний за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність. До вказаного наказу, у зв`язку із закінченням тимчасової непрацездатності [PERSON] , наказом Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (місто Львів) №1911/к від 13 серпня 2020 року внесені зміни, згідно з якими позивача звільнено з посади 13 серпня 2020 року. Не погоджуючись із указаними наказами відповідачів, 11 вересня 2020 року [PERSON] звернувся до суду з метою їхнього оскарження. VІІ. Джерела права Правовідносини щодо випробування і встановлення відповідності державного службовця займаній посаді є предметом регулювання статті 35 3акону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VIII (у редакції на момент виникнення спору). Згідно з нормами вказаної статті Закону, в акті про призначення на посаду суб`єкт призначення може встановити випробування з метою встановлення відповідності державного службовця займаній посаді із зазначенням його строку. При призначенні особи на посаду державної служби вперше встановлення випробування є обов`язковим. На строк випробування державному службовцю визначаються завдання, зміст та обсяг яких має відповідати посадовим обов`язкам. Строки виконання завдань мають бути реальними для досягнення необхідного результату. Випробування встановлюється строком від одного до шести місяців. У разі незгоди особи з рішенням про встановлення випробування вона вважається такою, що відмовилася від зайняття посади державної служби. У такому разі застосовується відкладене право суб`єкта призначення на повторне визначення переможця конкурсу. Якщо державний службовець у період випробування був відсутній на роботі у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, перебуванням у додатковій відпустці у зв`язку з навчанням або з інших поважних причин, строк випробування продовжується на відповідну кількість днів, протягом яких він фактично не виконував посадові обов`язки. Суб`єкт призначення має право звільнити державного службовця з посади до закінчення строку випробування у разі встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді на підставі пункту 2 частини першої статті 87 цього Закону. Суб`єкт призначення попереджає державного службовця про звільнення у письмовій формі не пізніш як за сім календарних днів. У разі якщо строк випробування закінчився, а державного службовця не ознайомлено з наказом про його звільнення з посади державної служби, він вважається таким, що пройшов випробування. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, серед іншого, встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування. VІІІ. Позиція Верховного Суду Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 КАС України). Згідно з ухвалами Верховного Суду від 2 грудня 2021 року касаційні провадження були відкриті з метою перевірки доводів скарг, які подані скаржниками на підставі пунктів 1, 3 і 4 частини четвертої статті 328 КАС України. У справі встановлено, що позивача звільнили з державної служби на основі наказу Міністерства юстиції України від 30 червня 2020 року №2132/к у зв`язку з встановленням його невідповідності займаній посаді протягом строку випробування (пункт 2 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу»). Передумовою звільнення слугувало те, що Міністерство юстиції України у період випробування позивача дійшло негативного висновку щодо його відповідності посаді начальника Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Львів). Фактичні обставини, які слугували підставою для цього рішення, описані у довідках Департаменту державної виконавчої служби №1297-20.5.1-20 від 17 червня 2020 року й Департаменту нотаріату та державної реєстрації №4431-19.4.1-20 від 17 червня 2020 року і в тому ж спірному наказі від 30 червня 2020 року №2132/к. Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, вважав обґрунтованим висновок Міністерства юстиції України про невиконання позивачем частини завдань, визначених на період випробування, а тому констатував відсутність підстав для скасування оскаржуваних наказів. Суд апеляційної інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з помилковості й необґрунтованості указаного висновку Міністерства юстиції України. До цього висновку апеляційний суд дійшов на основі аналізу довідок департаментів Мін`юсту, службових записок з територіальних управлінь юстиції і, як зазначено у постанові від 16 листопада 2021 року, через відсутність доказів, які б підтверджували невиконання позивачем частини завдань, установлених на час випробування. Значення критеріїв обґрунтованості й документальної підтвердженості висновку роботодавця про невідповідність працівника займаній посаді, на які звернув увагу суд апеляційної інстанції, є слушними, але остаточні висновки, яких дійшов цей суд, не відповідають обсягу з`ясованим у цій справі обставинам. Зокрема, у справі встановлено, що Міністерство юстиції України дійшло негативного висновку стосовно відповідності позивача займаній посаді через те, що відділи державної виконавчої служби Волинської області у строк до 1 червня 2020 року не були забезпечені штампами нового зразку, тоді як висновок суду апеляційної інстанції про помилковість цього умовиводу Міністерства, як можна зрозуміти зі змісту оскаржуваної постанови, ґрунтується на службовій записці від 18 червня 2020 року про забезпеченість указаних відділів печатками і їхнє виготовлення у грудні 2019 року. Однак, зазначивши про неконкретизованість указаного висновку Міністерства, апеляційний суд не спростував факту незабезпеченості відповідних відділів штампами нового зразку і цю обставину повно не перевірив. Стосовно виконання позивачем завдання із забезпечення органів виконавчої служби фасадними вивісками, то негативний висновок Міністерства юстиції України побудований на твердженні про несвоєчасність і неналежність виконання цього завдання через розбіжність у найменуваннях відділів. Зазначивши про непідтвердженість цього умовиводу Міністерства й пославшись на відсутність доказів, які б вказували на існування таких розбіжностей, апеляційний суд належно не з`ясував, чи мав місце факт невідповідності найменування відділів їхньому фактичному найменуванню, тож ця обставина повно не встановлена. Окрім цього, зазначивши, що помилки у виготовлених вивісках не можуть свідчить про невиконання позивачем завдань на випробування, апеляційний суд не з`ясував обставини їхнього виготовлення і роль позивача у цьому процесі. Тому висновки апеляційного суду в означеній частині спору не можна визнати обґрунтованими, а обставини повністю встановленими. Стосовно твердження Міністерства юстиції України про незабезпечення позивачем відкриття у строк до 1 червня 2020 року валютних рахунків для одного з обласних відділів виконавчої служби, незважаючи на багаторазове ініціювання цього питання, то зі змісту постанови, яка є предметом касаційного перегляду, висновок апеляційного суду про відсутність такого порушення з боку позивача у контексті обставин справи видається передчасним. Зазначивши про необхідність відкриття такого рахунку за потребою і пославшись на відсутність підтвердження неодноразових звернень з означеного питання, апеляційний суд достеменно не пересвідчився у тому, що таких звернень до Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Львів) не було протягом строку випробування позивача. Стосовно висновку Міністерства юстиції України у частині незабезпечення позивачем законного розгляду скарг у сфері державної реєстрації, суд апеляційної інстанції виходив зі службової записки від 29 травня 2020 року стосовно показників розглянутих скарг. Проте, як видно з оскаржуваної постанови, апеляційний суд не зазначив, як цей документ спростовує означений висновок Міністерства. Надалі висновок про відсутність неналежного виконання указаного завдання апеляційний суд мотивував завершенням розгляду скарги, нескасованістю рішення комісії й відсутністю на її засіданні позивача. З огляду на ці обставини суд апеляційної інстанції вважав, що помилковість розгляду скарги не свідчить про невиконання позивачем підпункт 3 пункту 8 Завдання на випробування. Проте зауваживши ці обставини, апеляційний суд не звернув увагу на сутність випробування, мета якого, у першу чергу, полягає у перевірці якостей і здатності працівника сумлінно й якісно виконувати свої службові обов`язки. У цьому контексті апеляційний суд вдався до аналізу наслідків ймовірної помилки, її впливу на інші правовідносини, хоча вони не мають першочергово значення у контексті випробувального терміну, коли прерогативою роботодавця є відсутність помилок у діях працівника як таких. Верховний Суд уже зазначав, що випробувальний строк власне і надається для того, щоб особа проявила себе на новопризначеній посаді в усіх аспектах як кваліфікований і відповідальний працівник. Те, наскільки добре державний службовець справляється зі своїми обов`язками, оцінює насамперед суб`єкт призначення. Водночас для висновку про невідповідність займаній посаді повинні бути достатні очевидні (фактичні) підстави, на основі яких можна пересвідчитися у тому, наскільки обґрунтованими є висновки суб`єкта призначення (пункт 42 постанови від 12 березня 2020 року у справі №809/1157/17, пункт 34 постанови від 28 січня 2021 року у справі №640/23002/19). Оскільки саме до повноважень суб`єкта призначення належить визначення того, чи відповідає державний службовець займаній посаді, то будь-який факт помилки з його боку може відігравати істотне значення під час прийняття остаточного рішення на основі оцінки результатів випробування. У таких випадках суд надає оцінку обґрунтованості такому рішенню, а не його доцільності. Суд апеляційної інстанції цього не врахував, зосередивши свою увагу на питанні, яке належить до дискреції суб`єкта призначення (оцінка наслідків помилки), і не з`ясував, чи мав місце сам факт порушення (чи взагалі була ця помилка). Як видно з оскаржуваної постанови, апеляційний суд цю обставину не встановив, ствердної відповіді на таке питання не надав, свої мотиви виклав у розріз з предметом доказування у справі. Тож у цій частині його висновки є непереконливими й передчасними. Підсумовуючи наведене, суд апеляційної інстанції правильно зазначив, що рішення про звільнення з державної служби належить до дискреційних повноважень роботодавця й має відбуватися з дотриманням процедури та з обґрунтуванням висновку про невідповідність займаній посаді. Втім, висновок суду апеляційної інстанції про безпідставність негативного висновку Міністерства юстиції України стосовно позивача, відтак і про протиправність оскаржених наказів, є поверхневим й передчасними, адже ґрунтується на вибірково взятих і не повністю встановлених обставинах справи, які у своїй сукупності не дають достатніх, переконливих підстав погодитися з тим, що оскаржені накази є протиправними. Узагальнюючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про недотримання судом апеляційної інстанції принципу офіційного з`ясування всіх обставин справи під час дослідження доказів і визначення обставин, які необхідно встановити для вирішення спору, а так само під час оцінки аргументів сторін. Водночас посилання апеляційного суду на те, що окремі обставини не підтверджені доказами, не свідчить про дотримання ним указаного принципу адміністративного судочинства. Отже, суд апеляційної інстанції не з`ясував обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, що є порушенням статей 9, 242, 308 КАС України і призвело до прийняття необґрунтованого судового рішення. Оскільки вказані обставини і фактичні дані залишилися поза межами дослідження суду апеляційної інстанції, то з урахуванням повноважень касаційного суду (які не дають касаційній інстанції права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні) відсутня можливість перевірити правильність його висновків в цілому по суті спору. Зважаючи на те, що правильне вирішення справи вимагає дослідження доказів і з`ясування обставин, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для нового розгляду у справі. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду. Згідно з частиною другою статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 328 цього Кодексу. На основі викладеного Верховний Суд дійшов висновку, що касаційні скарги належить задовольнити частково, а оскаржувану постанову слід скасувати з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. У зв`язку з цим, Суд не надає оцінки решті доводів касаційних скарг і відзивів на них. Під час нового розгляду справи суду необхідно дослідити всі обставини, які мають значення для правильного вирішення спору; оцінити доказам з урахуванням принципу офіційного з`ясування всіх обставин у справі; надати оцінку обставинам аргументам сторін і, у залежності від установленого, правильно застосувати до спірних правовідносин норми матеріального права і постановити рішення відповідно до вимог статті 242 КАС України. Ухвалами Верховного Суду від 13 і 23 грудня 2021 року було зупинене виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16 листопада 2021 року до закінчення її перегляду у касаційному порядку. Оскільки вказану постанову належить скасувати, то відсутня необхідність у вирішенні питання про поновлення її виконання. З огляду на результат розгляду касаційних скарг судові витрати не розподіляються. У зв`язку з тим, що у період часу, відведеного для складання повного тексту судового рішення, суддя Верховного Суду Жук А.В. через хворобу тимчасово втратив працездатність і був звільнений від роботи, то повний текст цієї постанови складений і підписаний колегією суддів після його виходу на роботу.

Результат розгляду: partial