Рішення адміністративного суду від 2022-10-12 00:00:00+03

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся у суд з позовом до Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України (далі - відповідач, ФУ ГШ ЗСУ) про визнання протиправною бездіяльності щодо не проведення своєчасного повного розрахунку при звільненні, зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.11.2017 по 31.03.2021. На обґрунтування позовних вимог зазначає, що грошову компенсацію за невикористані дні додаткової оплачуваної відпустки як учаснику бойових дій позивачу виплачено лише 31.03.2021, а індексацію грошового забезпечення - 24.11.2020, внаслідок чого останній має право на отримання середнього заробітку за час затримки при звільненні за період з 01.11.2017 по 31.03.2021. Рішенням суду від 11.01.2022 позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність ФУ ГШ ЗСУ щодо не проведення своєчасного повного розрахунку з [PERSON] . Зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 11461,01 грн. У задоволенні решти позову відмовлено. Не погоджуючись із судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю. Свою позицію обґрунтовує тим, що що судом першої інстанції неправильно застосовано ст. 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), яка не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки механізм остаточного розрахунку при звільненні військовослужбовців регулюються спеціальним законодавством. Наголошує, що компенсація за невикористану додаткову відпустку не є складовою заробітної плати (грошового забезпечення), а відтак на її несвоєчасну виплату не поширюються приписи ст.ст. 116, 117 КЗпП України. Зауважує, що позивачем пропущено місячний строк звернення до суду із цим позовом, який встановлений ч. 5 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС України). Відзиву на апеляційну скаргу не подано. Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі пункта 3 частини 1 статті 311 КАС України. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів уважає, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, з таких підстав. Судом установлено, що наказом начальника Головного управління персоналу - заступника начальника ГШ ЗСУ від 17.10.2017 №152 майора [PERSON] , старшого офіцера відділу ведення баз даних штатів, штатної чисельності та організаційних заходів Центру обробки інформації оборонного планування звільнено з військової служби у запас за п. «а» ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Наказом начальника Центру обробки інформації оборонного планування від 01.11.2017 №207 [PERSON] виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з 01.11.2017. Як зазначено позивачем та не заперечується відповідачем лише 31.03.2021 [PERSON] виплачено грошову компенсацію за невикористані дні додаткової оплачуваної відпустки як учаснику бойових дій, а індексацію грошового забезпечення - 24.11.2020. Уважаючи наявним право на виплату середнього заробітку за час затримки при звільненні за період з 01.11.2017 по 31.03.2021, позивач звернувся з цим позовом до суду. Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на проведення нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.11.2017 по 31.03.2021, оскільки остаточний розрахунок з [PERSON] здійснений ФУ ГШ ЗСУ 31.03.2021. Крім того, з урахуванням принципу співмірності суд прийшов до висновку про необхідність зменшення середнього заробітку за час затримки розрахунку сумою 11461,01 грн. Додатково підкреслив, що строк звернення до суду не пропущено. Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів приходить до наступного. Відповідно до абз. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Згідно із ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається з цього кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Ані Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», ані Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ні іншими підзаконними нормативними актами не врегульовані питання порушення роботодавцем (у т.ч. ФУ ГШ ЗСУ) строків проведення розрахунків при звільненні, а також наслідків такого порушення. Не врегульовані вказані правовідносини й іншими нормативними актами, які регулюють питання прийняття, проходження та звільнення з військової служби. За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Така позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 17.02.2015 у справі №21-8а15 та була підтримана у подальшому Верховним Судом, зокрема, у постановах від 20.09.2018 у справі №810/1549/17, від 17.10.2018 у справі №805/2948/17-а 08.11.2018 у справі №821/1333/16, від 16.04.2020 у справі №822/3307/17, від 20.05.2020 у справі №816/1640/17, від 16.07.2020 у справі №400/2884/18. Відтак, оскільки наведеними нормативними актами не врегульовано питання строків повного проведення розрахунку при звільненні з військової служби, а також не встановлено правових наслідків недотримання такого строку, судова колегія приходить до висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України. Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладався, зокрема, у постановах Верховного Суду від 28.10.2020 у справі №240/222/20, від 04.09.2020 у справі №120/2005/19-а, від 09.10.2020 у справі №580/3988/19, від 03.08.2021 у справі №580/278/19. У розрізі наведеного колегія суддів відхиляє посилання апелянта на неврахування судом першої інстанції положень п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», оскільки згадані рішення Верховного Суду прийняті за іншого правового регулювання, значно пізніше у часі, а відтак підлягають застосуванню в силу положень ч. 5 ст. 242 КАС України. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. При цьому згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України. Наведена позиція щодо застосування вказаних норм матеріального права викладена у постанові Верхового Суду України від 15.09.2015 у справі №21-1765а15. Водночас судова колегія вважає за необхідне підкреслити, що визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні з вини роботодавця та факт проведення з ним остаточного розрахунку. У випадку вирішення спору на користь працівника, в тому числі в судовому порядку на спірну суму також підлягає нарахування середнього заробітку за час затримки, розмір якої визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Наведений правовий висновок щодо застосування положень ст.ст. 116, 117 КЗпП України викладений, зокрема, у постановах Верховного Суду від 19.02.2022 у справі №1640/3365/18, від 06.08.2019 у справі №826/9793/18 та від 23.04.2020 у справі №810/3573/18. Крім того, судова колегія вважає за необхідне підкреслити, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.05.2020 у справі №810/451/17. Пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 передбачено, що після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) військових комісаріатів для взяття на військовий облік. Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини. У цьому випадку, на переконання судової колегії, вина ФУ ГШ ЗСУ полягала у тому, що при проведенні розрахунку з [PERSON] при звільненні не було своєчасно виплачено належні до отримання останнім суми коштів при звільненні, зокрема, грошової компенсації за невикористані дні додаткової щорічної відпустки як учаснику бойових дій. При цьому посилання апелянта на те, що виплата такої компенсації не входить до структури грошового забезпечення військовослужбовців згідно позиції Верховного Суду, висловленої у постанові від 22.01.2020 у справі №620/1982/19, судовою колегією оцінюється критично, оскільки такого висновку згадана постанова суду касаційної інстанції не містить, адже вона стосується лише питання строків звернення до суду із аналогічним за змістом позовом. Таким чином, оскільки остаточний розрахунок з позивачем проведений відповідачем лише 31.03.2021, то колегія суддів уважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що період, протягом якого відповідач не виконував свій обов`язок щодо виплати належних позивачеві, як звільненому працівникові, сум, є період з 01.11.2017 по 31.03.2021. Водночас судом першої інстанції всупереч доводів апелянта правильно визначено, що розрахунок належної до стягнення на користь позивача середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні здійснюється за правилами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100. Крім того Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17 підсумувала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. У вказаному рішенні також зазначено, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц. Також у вищевказаній постанові зазначено, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України у постанові від 27.04.2016 у справі №6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Водночас, виходячи з мети відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований. З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27.04.2016 у справі за провадженням №6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати: 1) розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; 2) період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 3) ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; 4) інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Велика Палата Верховного Суду також відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27.04.2016 у справі №6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України. На необхідності застосування принципу співмірності звертав увагу Верховний Суд й у постанові від 10.06.2021 у справі №580/2857/20. З огляду на наведені висновки Великої Палати Верховного Суду у справах №761/9584/15-ц та №821/1083/17 у постановах від 26.06.2019 та від 26.02.2020 відповідно, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про наявність правових підстав для зменшення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що не заперечується [PERSON] у межах цього апеляційного провадження. Посилання апелянта на неврахування судом першої інстанції позицій Верховного Суду у справах №825/66/16 та №825/742/16 судова колегія вважає помилковим, оскільки у постанові від 04.12.2019 у справі №825/66/16 не вирішувалося питання щодо застосування положень ст.ст. 116, 117 КЗпП України, а відтак ця постанова не є релевантною до спірних правовідносин. Своєю чергою у постанові від 04.12.2019 у справі №825/742/16 предметом спору були різні щодо справи №640/9381/21 обставини, адже, по-перше, у справі, рішення в якій переглядалося в суді касаційної інстанції, вирішувалося питання щодо поширення норм ст. 117 КЗпП України на правовідносини, які виникли з приводу проходження служби в органах ДФС України, а не військової служби, по-друге, на відміну від обставин справи №825/742/16, у справі №640/9381/21 невиплачені при звільненні суми взагалі не були нарахованими. Окремо судова колегія звертає увагу, що у постанові від 11.11.2021 у справі №200/1175/20-а, обставини в якій є схожими з обставинами справи №640/9381/21, Верховний Суд, задовольняючи позовні вимоги фізичної особи, не висловив застережень щодо неможливості застосування до спірних правовідносин приписів ст. 117 КЗпП України у зв`язку із незабезпеченням звернення такої особи до суду у «стислий строк». Колегія судді критично оцінює доводи апелянта щодо пропуску позивачем строку звернення до суду із позовом у цій справі, оскільки звільнення позивача відбулося 17.10.2017, виключення зі списків особового складу мало місце 01.11.2017, однак сума не виплаченої позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій перерахована лише 31.03.2021. Таким чином, оскільки з цим позовом [PERSON] звернувся 03.04.2021, а виплата мала місце 31.03.2021, то таке звернення відбувалося у межах місячного строку, встановленого ч. 5 ст. 122 КАС України, що відповідає позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 11.02.2022 у справі №240/532/20. Судовою колегією враховується, що згідно з п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог. Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін. Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції судове рішення ухвалено з дотриманням норм чинного матеріального та процесуального права і підстави для його скасування відсутні.

Результат розгляду: denied