Рішення адміністративного суду від 2022-10-26 00:00:00+03

У січні 2022 року [PERSON] , [PERSON] (позивачі) звернулись до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради (відповідач), про: - визнання противоправними та скасуння рішення Адмiнiстратора Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради Романчук І.П. від 17.01.2022 року про відмову у реєстрації постійного місця проживання у дачному будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] ; - зобов`язання Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради повторно розглянути заяви від 17.01.2022 року та здійснити реєстрацію місця проживання в дачному будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] в своїх інтересах та інтересах своїх неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , [PERSON] в своїх інтересах тa інтересах своїх неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позову вказано, що прийняте відповідачем рішення про відмову у здійснення реєстрації місця проживання позивачів та їх дітей порушує гарантоване Конституцією України та законами України право особи на вільний вибір місця проживання. Дачний будинок, у якому позивачі бажають зареєструвати місце свого проживання та своїх малолітніх дітей відповідає вимогам державних будівельних норм, що підтверджується наявністю необхідних документів, перелік яких було надано відповідачу. Відповідач проти позову заперечував, мотивуючи тим, що дачний будинок, у якому позивачі бажали зареєструвати своє місце проживання та місце проживання своїх дітей не належить до житла. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 20 червня 2022 року, в задоволенні позовної заяви [PERSON] , [PERSON] відмовлено повністю. Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивачем [PERSON] подано на вказане судове рішення апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. В обґрунтування апеляційної скарги, апелянт наголошує на тому, що дачний будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] відповідає вимогам державних будівельних норм, що підтверджується рішенням державного реєстратора [PERSON] про державну реєстрацію садового будинку розташованого за наведеною вище адресою за позивачами у даній справі у рівних частках. Вказаний садовий будинок має усі інженерні обладнання, водопостачання, каналізацію та водовідведення, електропостачання та освітлення, а отже придатний для експлуатації та проживання в ньому людей. До того ж, як зауважує апелянт, відповідно до ЖК УРСР, садовий будинок не зазначений у переліку об`єктів, які не входять до житлового фонду. Відсутність будівельних норм у частині вимог до окремих конструктивних рішень, що застосовуються під час будівництва житлових будинків у порівнянні з садовими будинками, не позбавляє останніх ознак, притаманних житлу, і не спростовує їхньої придатності для постійного проживання, за умови, що власник садового будинку з власної ініціативи пристосував його для цього, встановивши додаткове обладнання чи комунікації. 10.08.2022р. (вхід.№13182/22) від відповідача у справі надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому посилаючись на необґрунтованість доводів апелянта, просить залишити судове рішення без змін мотивуючи тим, що позивачам відмолено у реєстрації місця проживання у дачному будинку з передбачених нормами чинного законодавства підстав. За приписами ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Колегія суддів вважає, що справу можливо розглянути без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами у відповідності до ч. 1 ст. 311 КАС України. Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як встановлено судом першої інстанції, не заперечується сторонами та підтверджується матеріалами справи, 17.01.2022 року [PERSON] та [PERSON] подано заяви до відповідача в своїх інтересах та інтересах своїх малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , про реєстрацію місця проживання за новою адресою: [ADDRESS] . До заяв про реєстрацію місця проживання були додані, зокрема, витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 292156246 вiд 23.12.2021 та № 292155522 вiд 23.12.2021. Відповідно до вищезазначених витягів, будинок, в якому позивачі виявили бажання зареєструвати своє місце проживання та місце проживання своїх дітей, що розташовується за адресою: [ADDRESS] - є дачним будинком, власником якого є [PERSON] та [PERSON] . За результатом розгляду документів, поданих для реєстрації місця проживання за новою адресою: [ADDRESS] , адміністратором Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради Романчук І.П. 17.01.2022 року було прийнято рішення про відмову у реєстрації місця проживання позивачів [PERSON] та [PERSON] , а також їх дітей [PERSON] та [PERSON] у зв`язку з тим, що за адресою житла, в якому особа декларує або реєструє своє місце проживання (перебування) наявний об`єкт нерухомого майна, який не належить до житла. Вважаючи вищевказану відмову відповідача протиправною, позивачі звернулись до суду з даним позовом. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, виходив з того, що за відсутності доказів переведення дачного будинку за адресою: [ADDRESS] у житловий, відмова відповідача в реєстрації місця проживання позивачів та їх малолітніх дітей у зазначерому вище дачному (садовому) будинку прийнята з дотриманням та у відповідності до вимог чинного законодавства України, є обґрунтованою та вмотивованою. Надаючи оцінку доводам скаржника та обґрунтованості вказаного вище висновку суду першої інстанції, судова колегія враховує наступне. Згідно з ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи відповідають вони встановленим ч.2 ст.2 КАС України вимогам. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону №1382-IV передбачено, що вільний вибір місця проживання чи перебування - це право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати. Місце проживання - це житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. Як визначено ч. 1 ст. 29 Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року №435-IV (далі - ЦК України) місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. У відповідності до ч. 1 ст. 379 ЦК України визначено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Відносини у сфері надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання (перебування) фізичних осіб в Україні, встановлює порядок надання таких послуг та порядок внесення, обробки, обміну відповідними відомостями в електронних реєстрах, базах даних для надання таких послуг регулюються Законом України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні». В силу приписів ч. 2 ст. 4, ч.ч.1,2 ст. 9 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», порядок декларування місця проживання, реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття з реєстрації місця проживання, скасування декларування місця проживання, реєстрації місця проживання (перебування), форми декларацій (заяв), що подаються для декларування місця проживання, реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття із задекларованого та зареєстрованого місця проживання (перебування), а також порядок ведення реєстру територіальної громади, надання та передачі інформації з та до такого реєстру визначаються Кабінетом Міністрів України. У разі реєстрації місця проживання (перебування) особи під час особистого відвідування органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг) подається заява про реєстрацію місця проживання (перебування) за формою, затвердженою Кабінетом Міністрів України. Реєстрація місця проживання (перебування) особи, зміна її місця проживання (перебування) може бути здійснена за зверненням її законного представника або представника, що діє на підставі довіреності, посвідченої у встановленому законом порядку (далі - представник). До заяви про реєстрацію місця проживання (перебування) особи додаються: 1) паспортний документ особи або довідка про звернення за захистом в Україні, або документ, що посвідчує особу без громадянства, з особистими даними; 2) свідоцтво про народження - для дітей віком до 14 років; 3) документи, що підтверджують право на проживання (перебування) в житлі, адреса якого реєструється для проживання (перебування) (відомості про житло (документи), що підтверджують право власності на житло, рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житла, визнання за особою права користування житлом, жилим приміщенням, договір найму (піднайму, оренди) або інші документи, визначені Кабінетом Міністрів України); 4) документи, що посвідчують особу законного представника (представника); 5) документи, що підтверджують повноваження особи як законного представника (представника), крім випадків, якщо законними представниками дитини є її батьки чи один із батьків; 6) документ, що підтверджує сплату адміністративного збору; 7) військово-обліковий документ (для громадян України, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку). Загальні вимоги до декларування та реєстрації місця проживання (перебування) особи закріплено у статті 5 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», згідно вимог ч. 10 якої передбачено, що декларування або реєстрація місця проживання (перебування) у дачному або садовому будинку здійснюється після переведення такого будинку у жилий будинок у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. В свою чергу, механізм переведення дачних і садових будинків, що відповідають державним будівельним нормам, у жилі будинки визначає Порядок переведення дачних і садових будинків, що відповідають державним будівельним нормам, у жилі будинки затверджений постановою Кабінету міністрів України від 29.04.2015р. №321. В силу вимог пп.7 п.1 ст.12 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», орган реєстрації відмовляє у внесенні до реєстру територіальної громади інформації про задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) особи у разі, зокрема, якщо за адресою житла, в якому особа декларує або реєструє своє місце проживання (перебування), наявний об`єкт нерухомого майна, який не належить до житла. Виходячи з викладеного, суд першої інстанції вірно зауважив, що станом на час виникнення спірних правовідносин існує чіткий механізм, яким передбачено процедуру отримання адміністративної послуги зі здійснення реєстрації місця проживання (перебування) особи, та прямий обов`язок володільця дачного будинку перевести такий будинок у жилий для реєстрації місця проживання (перебування) за адресою такого будинку. також, законодавчо закріплено підстави для відмови у внесенні до реєстру територіальної громади інформації про задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) особи. Судовою колегією встановлено, що позивачі 17.01.2022р. звернулись до відповідача із заявами в своїх інтересах та в інтересах своїх малолітніх дітей, про реєстрацію місця проживання у дачному будинку за адресою: [ADDRESS] , власниками якого є позивачі. Відмовляючи у реєстрації місця проживання за заяви позивачів, відповідач зазначив, що за адресою житла, в якому особа декларує або реєструє своє місце проживання (перебування), наявний об`єкт нерухомого майна, який не належить до житла. Надаючи оцінку обґрунтованості такої відмови та посиланням апелянта на приписи ст.ст. 2, 6, 9-1 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», колегія суддів наголошує, що станом на час звернення позивачів з заявою про реєстрацію місця проживання до відповідача, частину 2 статті 2 та статті 6, 9-1 виключено з вищевказаного Закону на підставі Закону України "Про надання публічних (електронних публiчних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні" вiд 05.11.2021. В свою чергу, позивачам відмовлено у реєстрації місця проживання саме з підстав, передбачених пп. 7 п. 1 ст. 12 Закону України "Про надання публічних (електронних публiчних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Украпнi". Доводи скаржника щодо можливості реєстрації місця проживання у вищезазначеному дачному будинку свідчать про неправильне тлумачення норм чинного законодавства, адже з набранням чинності Закону України "Про надання публічних (електронних публiчних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні", законодавчо закріплена необхідність переведення дачного або садового будинку у жилий будинок у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, для реєстрації місця проживання (перебування) у такому будинку. Посилання апелянта на правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 21.08.2019 по справі № 183/4661/16, від 10.10.2019 про справі № 2340/4673/18, від 25.06.2020 по справі № 522/6588/17, від 13.12.2021 по справі № 815/2986/18, від 31.03.2020 по справі № 826/12955/18 колегія суддів відхиляє за необґрунтованістю, адже правовідносини, які розглядалися в межах зазначених судових справ, виникли до внесення змін до чинного законодавства, пов`язаних з прийняттям Закону України "Про надання публічних (електронних публiчних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні", який передбачає, що реєстрація місця проживання (перебування) у дачному або садовому будинку здійснюється виключно після переведення такого будинку у жилий. Інші доводи апеляційної скарги є несуттєвими, фактично аналогічні тим, які були викладені позивачем у позові, та яким судом першої інстанції була надана належна правова оцінка, а відтак, такі доводи встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. Поряд з викладеним, апеляційний суд враховує посилання відповідача у справі, викладені у відзиві на апеляційну скаргу стосовно того, що згідно п.1 ст.1 ЗУ «Про адміністративні послуги», адміністративна послуга результат здійснення владних повноважень суб`єктом надання адміністративних послуг за заявою фізичної або юридичної особи, спрямований на набуття, зміну чи припинення прав та/або здійснення обов`язків такої особи відповідно до закону. Як визначено п.3 ч.4 ст.13 ЗУ «Про адміністративні послуги», до основних завдань адміністратора належить також видача або забезпечення направлення через засоби поштового зв`язку суб`єктам звернень результатів надання адміністративних послуг (у тому числі рішення про відмову у задоволенні заяви суб`єкта звернення). Таким чином, відмова у реєстрації місця проживання є результатом адміністративної послуги із здійснення реєстрації місця проживання. Тобто, негативний результат для суб`єкта звернення теж вважається результатом адміністративної послуги, на підтвердження чого заявнику повертається заява на отримання адміністративної послуги із відміткою про причину відмови, що унеможливлює її подання та розгляд повторно. Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «RuizTorija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Підсумовуючи усе наведене вище, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції прийняв законне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін. Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає вказану апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Результат розгляду: denied