Рішення адміністративного суду від 2022-06-08 00:00:00+03

[PERSON] звернувся до суду з позовом до суду, в якому просив стягнути з ТУ ДСА України в Запорізькій області недоплачену суддівську винагороду у сумі 143768,58 грн., за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року; зобов`язати ДСА України здійснити фінансування ТУ ДСА України в Запорізькій області з єдиного рахунку Державного бюджету України, передбаченого на виконання рішень судів на користь суддів, коштів для проведення виплати позивачу недоплаченої суддівської винагороди у сумі 143768,58 грн., за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року. В обґрунтування пред`явленого позову зазначалось, що за період з 01.01.2020 до 18.04.2020 позивачу була нарахована суддівська винагорода, для визначення розміру якої використовувався посадовий оклад виходячи з 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01.01.2020. В свою чергу, з 18.04.2020 по 27.08.2020 позивач отримував суддівську винагороду у меншому розмірі, з урахуванням обмежень, які встановлено Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 №553-ІХ, а не статтею 130 Конституції України та статтею 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», що призвело до зменшення її розміру і, відповідно, порушення прав позивача та його гарантій. Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 20 вересня 2021 р., ухваленим за результатами розгляду справи за правилами загального позовного провадження, позов задоволено частково. Суд стягнув з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області на користь [PERSON] недоплачену суддівську винагороду у сумі 143768,58 грн. за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Рішення суду першої інстанції оскаржено в апеляційному порядку Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Запорізькій області. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, скаржник просить апеляційний суд скасувати оскаржене рішення суду першої інстанції, прийняте нове, яким у задоволенні позову відмовити. Скаржник зазначає про помилковість висновку суду першої інстанції про те, що відповідач при нарахуванні та виплати суддівської винагороди мав керуватися виключно Законом України «Про судоустрій і статус суддів». У спірний період нарахування суддівської винагороди позивачу здійснювалось у відповідності до статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (в редакції Закону № 553-ІХ). Письмовий відзив на апеляційну скаргу від позивача до суду апеляційної інстанції не надходив. Розгляд апеляційної скарги здійснено в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, як це передбачено статтею 311 Кодексу адміністративного судочинства України. Здійснюючи перевірку оскарженого рішення суду першої інстанції, колегія суддів керується приписами статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до яких рішення суду повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Судом першої інстанції встановлено наступні обставини у справі: Указом Президента України від 07.07.2008 №622/2008 [PERSON] призначено на посаду судді Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області строком на 5 років. Постановою Верховної Ради України №249-VII позивача обрано на посаду судді зазначеного суду безстроково. За період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року включно позивачу виплачено суддівську винагороду в обмеженому розмірі, згідно зі ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» - у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня 2020 року. Згідно довідки ТУ ДСА України в Запорізькій області від 16.03.2021 вих.№08-02/750 загальна сума обмеження за період з 18.04.2020 до 28.08.2020, з урахуванням перерахунку становить 143768,58 грн. Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про протиправність нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди за період з 18 квітня по 27 серпня 2020 року із застосуванням обмеження нарахування. Колегія суддів зазначає наступне. Частиною 1-5 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. 18 квітня 2020 року набрав чинності Закон № 553-IX, згідно з пунктом 10 розділу І якого Закон № 294-IX "Про Державний бюджет України на 2020 рік" доповнено, у тому числі, статтею 29, відповідно до якої у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки (частина перша). Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті); (частина третя). Рішенням Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року №10-/2020 визнано такими, що не відповідають Конституції України положення статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік". Зважаючи на те, що до Закону України "Про судоустрій і статус суддів", в частині, яка регламентує розмір суддівської винагороди, у спірний період зміни не вносилися, тому законних підстав для обмеження її виплати (десятьма прожитковими мінімумами) не було. Щодо доводів апеляційної скарги про неузгодженість між Законом № 553-ІХ та Законом № 1402-VIII. Так, Верховний Суд у постанові від 03 березня 2021 р. у справі № 340/1916/20 вказав на те, що для спірних правовідносин спеціальними є норми статті 135 Закону № 1402-VIII, які попри те, що в часі цей закон прийнятий раніше, мають пріоритет стосовно пізніших положень Закону № 294-ІХ (у редакції Закону № 553-ІХ). Основний Закон України має найвищу юридичну силу, тож «спеціальність» Закону № 1402-VIII, зокрема його статті 135, що спирається передусім на конституційні положення частини другої статті 130 і є своєрідним її «продовженням», у цьому випадку безапеляційно долає доктринальний принцип подолання колізії правових норм, за яким наступний закон з того самого питання скасовує дію попереднього (попередніх). Відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Результат розгляду: denied