Рішення адміністративного суду від 2022-05-11 00:00:00+03

17 серпня 2021 року [PERSON] звернувся до адміністративного суду з позовом до ГУ ПФУ в Одеській області, в якому просив: - визнати протиправними дії Головного управління при здійсненні переведення з пенсії за вислугу років на пенсію по інвалідності в розмірі пенсії за вислугу років щодо встановлення підвищення до пенсії по інвалідності позивачу, як особі з інвалідністю війни II групи, учаснику ЛНА на ЧАЕС категорії 1, у розмірі 40% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, як це передбачено для інвалідів II групи частиною четвертою статті 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (в редакції Закону №2939-ІV від 05.10.2005 року), з 31.01.2020 року; - зобов`язати Головне управління нарахувати та виплатити пенсію по інвалідності з урахуванням підвищення у розмірі 350% від мінімальної пенсії для осіб, які втратили працездатність, як інваліду війни II групи з числа офіцерів - учасників у 1986 році ЛНА на ЧАЕС категорії 1, згідно частини третьої статті 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (в редакції Закону №458/95-ВР від 23.11.1995 року, із змінами, згідно із Законом №488/95-ВР від 22.12.1995 року, чинній на дату 26.04.2000 року встановлення II групи інвалідності - безстроково), тобто у розмірі 350 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, з урахуванням виплачених сум, за період часу з 1 січня 2020 року; - зобов`язати Головне управління видати позивачу належно завірені копії перерахунку пенсії по інвалідності з врахуванням підвищення у розмірі 350 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність та розрахунку суми доплати пенсії з урахуванням здійснених виплат за період часу з 31.01.2020 року; - допустити негайне виконання рішення суду в частинні стягнення перерахованого розміру пенсії за один місяць; - зобов`язати Головне управління подати до суду протягом 30 днів з дня набрання рішенням законної сили звіт про виконання судового рішення, враховуючи попередні зухвалі, явно протиправні дії та бездіяльність відповідача, пов`язані з невиконанням обов`язків і судових рішень. Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 25 серпня 2021 року до участі у справі в якості другого відповідача залучено Пенсійний фонд України. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2021 року у задоволенні адміністративного позову [PERSON] відмовлено. Не погоджуючись з ухваленим рішенням позивач подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на не повне з`ясування обставин справи та порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким повністю задовольнити його позовні вимоги. Обґрунтовуючи скаргу апелянт стверджує, що суд не встановив момент виникнення права позивача на пенсію по інвалідності, норми Законів №2262 та №3551 в чинних на той час редакціях, якими визначено розмір підвищення до державних пенсій. Також апелянт вважає, що суд першої інстанції помилково не встановив порушення відповідачем пенсійного законодавства, яке полягає в тому, що замість прийняття рішення про переведення позивача з пенсії за вислугу років на пенсію по інвалідності в розмірі пенсії за вислугу років, відповідач призначив пенсію по інвалідності, застосував норму статті 21 Закону, яка стосується призначення пенсії, та не підлягала застосуванню при вирішенні заяви позивача. Відповідач надіслав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Справа розглянута судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження. Апеляційним судом справа розглянута в порядку письмового провадження відповідно до статті 311 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах поданої скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, [PERSON] , 1949 року народження перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Одеській області, є ветераном військової служби, інвалідом війни II групи, що підтверджується відповідним посвідченням від 26.04.2000 року (а.с. 7). З 28 липня 1986 року по 16 вересня 1986 рік [PERSON] приймав участь в ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, категорія 1, що підтверджується посвідченням учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильскій АЕС у 1986 році (а.с. 7). 31 січня 2020 року [PERSON] подав заяву про призначення/перерахунок пенсії, згідно з якої просив перевести його з пенсії за вислугу років на пенсію по інвалідності в розмірі пенсії за вислугу років (а.с. 8-9). Згідно з протоколу від 31.01.2020 року заявнику призначено пенсію по інвалідності з 31 січня 2020 року в розмірі 86% грошового забезпечення (а.с. 10 зв.). 25 лютого 2021 року [PERSON] звернувся до ГУ ПФУ в Одеській області з заявою, в якій, зокрема, просив виконати вимоги статей 23, 25 Закону №2262 в редакції від 17.02.1998 року, чинній на дату звільнення його з військової служби, не враховані безпідставно при здійсненні переведення (а не призначення) на пенсію по інвалідності в розмірі пенсії за вислугу років, а саме, нарахувати підвищення до пенсії по інвалідності в розмірі 350% мінімальної пенсії за віком, врахувавши той факт, що право на пенсію по інвалідності позивач набув 26 січня 1998 року, по встановленні ІІІ групи інвалідності (а.с. 10). Листом від 22.03.2021 року за №4065-3452/Х-02/8-1500/21 Головне управління повідомило заявника, що відповідно до статті 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" з 1 січня 2006 року інвалідам війни II групи пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються у розмірі 40 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. В таких розмірах позивачу нараховується підвищення до пенсії починаючи з 01.01.2006 року щомісячно (а.с. 11-12). Не погоджуючись з діями ГУ ПФУ в Одеській області при здійсненні переведення з пенсії за вислугу років на пенсію по інвалідності у розмірі 40% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, [PERSON] звернувся з даним адміністративним позовом до суду. Відмовляючи у задоволенні позову [PERSON] суд першої інстанції визнав оспорювані дії пенсійного органу правомірними, оскільки правова норма, яка передбачала врахування до складу грошового підвищення пенсії за вислугу років 350 процентів мінімальної пенсії за віком є неактуальна у зв`язку з прийняттям нової редакції Закону №2262-ХІІ. Надаючи правову оцінку законності і обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги колегія суддів зазначає наступне. Так, частиною другою статті 19 Конституцією України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень. При розгляді спорів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень суди повинні перевіряти їх на відповідність того, чи прийняті (вчинені) вони з дотриманням усіх вимог, визначених частиною другою статті 2 КАС України. Спеціальним законом, який регулює правовідносини у сфері пенсійного забезпечення осіб, які перебували на військовій службі, є Закон України від 09.04.1992 року №2262-ХІІ "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", статтею 25 якого (в редакції, що діяла з 01.01.1996) передбачалося, що пенсії по інвалідності підвищуються у таких розмірах: а) на 400 процентів мінімальної пенсії за віком - інвалідам війни I групи; б) на\~ 350 процентів мінімальної пенсії за віком\~ - інвалідам війни II групи; в) на 200 процентів мінімальної пенсії за віком - інвалідам війни III групи. Законом №3591-ІХ, статтю 25 Закону №2262-XII викладено у такій редакції: "особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах "б" - "д" статті 1-2 цього Закону, які мають право на пенсію за цим Законом і які є ветеранами війни, та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", пенсії по інвалідності підвищуються в порядку і на умовах, передбачених зазначеним Законом (набрав чинності з 29.04.2006). В свою чергу, статтею 13 Закону України від 22.10.1993 №3551-XII "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", в редакції, чинній станом на вказану вище дату набрання чинності Законом №3591-ІХ, до якого відсилає стаття 25 Закону №2262-XII, встановлювалося, що інвалідам війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії підвищуються: інвалідам I групи - у розмірі 400 процентів мінімальної пенсії за віком, II групи -\~ 350 процентів мінімальної пенсії за віком,групи - 200 процентів мінімальної пенсії за віком. Разом з тим, Законом України від 05.10.2005 №2939-ІV "Про внесення змін до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (який набрав чинності з 1 січня 2006 року) положення частини четвертої статті 13 Закону №3551-XII викладено у новій редакції, зокрема, визначалось, що інвалідам війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються: інвалідам I групи - у розмірі 50 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, II групи - 40 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, III групи - 30 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Отже, інвалідам війни пенсії за вислугу років підлягали підвищенню у відсотковому обчисленні від мінімальної пенсії за віком до 28.04.2006 включно, а з 29.04.2006 у відсотковому обчисленні від прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. За приписами статті 18 Закону №2262-XII пенсії по інвалідності особам, які мають право на пенсію за цим Законом, призначаються в разі, якщо інвалідність настала в період проходження ними служби або не пізніше трьох місяців після звільнення зі служби, або якщо інвалідність настала пізніше тримісячного терміну після звільнення зі служби, але внаслідок захворювання (травми, поранення, контузії, каліцтва тощо), яке виникло в період проходження військової служби чи під час перебування в полоні або заручником, якщо полонення чи захоплення заручником не було добровільним і особа, яка має право на пенсію за цим Законом, перебуваючи в полоні або заручником, не вчинила злочину проти миру і людства.. Відтак, право позивача на призначення та отримання пенсії по інвалідності та, зокрема, підвищення до пенсії, безпосередньо пов`язано із встановленням йому інвалідності у зв`язку з проходженням військової служби. Як вбачається з матеріалів справи, позивачу пенсію на підставі Закону №2262-XII призначено у 1998 році , а ІІ групу інвалідності встановлено у квітні 2000 року. Таким чином, як на час виникнення права на призначення пенсії по інвалідності так і на час призначення пенсії позивачу, підвищення до пенсії у відповідності до положень статті 25 Закону №2262-XII обчислювалося у відсотковому обчисленні від мінімальної пенсії за віком. Верховний Суд у подідних правовідносинах у постанові від\~ 18 жовтня 2018 року (справа №196/1022/16-а), сформулював правовий висновок про те, що у спірних правовідносинах застосуванню підлягає статті 25 Закону №2262-XII і стаття 13 Закону №3551-XII в редакції, чинній саме на час у якому у позивача виникло право на пенсійне забезпечення відповідно до Закону №2262-XII. Таке правозастосування норм матеріального права також висловлено Верховним Судом\~ у постанові від\~ \~25 липня 2019 року у справі №196/881/16-а. Таким чином висновок суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог [PERSON] є помилковим. Ураховуючи, що позивачем пропущений строк звернення до адміністративного суду та в матеріалах справи відсутні підстави для його поновлення, колегія суддів вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з 17 лютого 2021 року. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. За приписами частини першої та частини другої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Відтак, апеляційна скарга позивача [PERSON] підлягає частковому задоволенню.

Результат розгляду: partial