Рішення адміністративного суду від 2022-02-11 00:00:00+02

23 березня 2021 року [PERSON] звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини [NUMBER], в якому позивач просить суд: -визнати протиправними дії військової частини [NUMBER] щодо виплати [PERSON] у меншому розмірі одноразової грошової допомоги, яка передбачена ч. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»; -зобов`язати військову частину [NUMBER] доплатити [PERSON] одноразову грошову допомогу при звільненні, яка передбачена ч. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за два повні роки військової служби. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначив, що з 12.07.2016 року він проходив військову службу у військовій частині [NUMBER]. Наказом командира військової частини [NUMBER] від 13.03.2019 року №62 позивача було виключено із списків частини у зв`язку з закінченням строку контракту за підпунктом «й» пункту 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу». Загальна вислуга років позивача становить 12 календарних років, разом із пільговими - 14 років. При цьому, під час виключення зі списків військової частини [NUMBER], позивач отримав одноразову грошову допомогу у розмірі 50% за кожен рік календарної служби. [PERSON] вважає дії відповідача щодо невиплати грошової допомоги ще за 2 роки протиправними, оскільки положення Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не містить положень, що вислуга років у пільговому розрахунку не повинна зараховуватись до вислуги років для призначення військовослужбовцю грошової допомоги при звільненні. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.05.2021 року у задоволенні позовних вимог відмовлено. Не погодившись з таким рішення суду першої інстанції Позивач оскаржив його в апеляційному порядку, вважає, що таке прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, та просить рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.05.2021 року скасувати і ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити. У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Відповідно до п. 3 ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних міркувань. Судом першої інстанції встановлено, що згідно витягу з наказу №62 від 13.03.2019 року, [PERSON] , офіцер відділу безпеки військової служби, був звільнений наказом командувача Повітряних сил Збройних Сил України (по особовому складу) від 01.03.2019 року №97 з військової служби у запас відповідно до пункту другого частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за пунктом «й». З 13.03.2019 року [PERSON] було виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Вислуга років у Збройних Силах України становить: календарна -12 років 10 місяців 09 днів, пільгова - 01 рік 01 місяць 28 днів. Згідно довідки від 15.02.2016 року №350/119/1/163/пс, виданої командиром військової частини [NUMBER], [PERSON] в період з 08.11.2015 року по 08.02.2016 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України. Згідно довідки від 29.01.2019 року №34, виданої командиром військової частини [NUMBER], [PERSON] в період з 11.03.2017 по 10.07.2017 безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України. Як встановлено судом, та не заперечується сторонами справи, під час виключення зі списків військової частини [NUMBER] згідно наказу №62 від 13.03.2019 року, позивач отримав одноразову грошову допомогу у розмірі 50 % за кожен рік календарної служби, тобто за 12 років календарної служби. Вважаючи протиправними дії відповідача в частині невиплати одноразової грошової допомоги у розмірі 50% місячного грошового утримання за 2 роки (з яких 10 місяців 09 днів календарна вислуга років, 01 рік 01 місяць 28 днів - пільгова вислуга років), позивач звернувся до суду. Стаття 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон) передбачає виплату одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби. Відповідно до п. 2 ст. 15 Закону у зв`язку із закінченням строку контракту одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше. Законодавець жодних застережень не робить щодо того, яка це повинна бути вислуга, календарна, чи загальна (календарна+пільгова). Моя вислуга становить більше 10 років. Абзац 4 п. 2 статті 15 Закону встановлює, що виплата військовослужбовцям зазначеної в цьому пункті одноразової грошової допомоги при звільненні їх з військової служби здійснюється Міністерством оборони України, іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами за рахунок коштів Державного бюджету України, передбачених на їх утримання. При цьому, положення вищевказаних нормативних актів не ставлять в залежність набуття права на виплату одноразової грошової допомоги при звільненні від наявності відповідної кількості виключно календарної вислуги років та не встановлюють те, що вислуга років у пільговому обрахуванні не зараховується до вислуги років для призначення військовослужбовцю грошової допомоги при звільненні. Наявність у нього більше 10 років вислуги є підставою для призначення та виплати одноразової грошової допомоги при звільненні відповідно до п. 4 п. 2 ст. 16 Закону. З урахуванням викладеного, не здійснення відповідачем виплатити одноразової грошової допомоги при звільненні суперечить положенням чинного законодавства. В обгрунтування свого рішення суд посилається на пункт 1 глави 9 розділу V Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 25 червня 2018 року № 558 (далі - Інструкція), який встановив додаткові умови для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби, що суперечить нормам Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Тобто між положеннями Закону та Інструкції наявна суперечність. При цьому, варто врахувати що, встановлення умови про наявність виключно 10 років календарної вислуги років для призначення одноразової грошової допомоги при звільненні не є деталізацією Закону, а є звуженням його положень, що є неприпустимим, є власним тлумаченням норм Закону розробника положень Інструкції. Якщо б законодавець визначив, що для призначення одноразової грошової допомоги при звільненні необхідно більше 10 років календарної вислуги вказана норма Закону містила би таке зазначення. При цьому, аналогічні положення нормі п. 2 статті 15 Закону містяться в статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та пункті 10 Постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 р. № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони та членам їхніх сімей». Положення вищевказаних нормативних актів, які мають вищу юридичну силу ніж Інструкція, також не ставлять в залежність набуття права на виплату одноразової грошової допомоги при звільненні від наявності відповідної кількості виключно календарної вислуги років та не встановлюють те, що вислуга років у пільговому обрахуванні не зараховується до вислуги років для призначення військовослужбовцю грошової допомоги при звільненні. При цьому, всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні суперечити їм. Підпорядкованість таких актів законам закріплена у положеннях Конституції України. Вища юридична сила закону полягає у тому, що всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні їм суперечити, а відтак, у випадку суперечності норм підзаконного акта нормам закону необхідно застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу. Крім того, згідно частини 4 статті 9 КАС України, у разі невідповідності нормативно-правового акта закону України суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу. З урахуванням вказаного, застосування Судом положення Інструкції до спірних правовідносин суперечить чинному законодавству. Судом протиправно не застосовані правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 11.04.2018 у справі 806/2104/17. Правова позиція Верховного Суду, була сформована у зв`язку з застосуванням норми п. 2 статті 15 Закону. При цьому апелянт зазначає, що до вказаної норми Закону не вносились зміни з 2014 року. Так, колегія суддів Верховного Суду у постанові від 11.04.2018 у справі 806/2104/17 дійшла до висновку, що поняття «календарна вислуга років» застосовується не для позначення необхідної для призначення допомоги вислуги років, а для визначення розміру грошової допомоги: «в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби». Умовою ж набуття права на призначення та виплату одноразової грошової допомоги відповідно до пункту другого статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» є наявність «...вислуги 10 років і більше». Таким чином, в пункті другому статті 15 Законі України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відсутня пряма вказівка на те, що право на призначення та виплату одноразової грошової допомоги виникає за наявності 10 і більше календарних років вислуги. Отже, в силу частини 5 статті 242 КАС України суд мав врахувати висновки викладені у вказаній постанові Верховного Суду при вирішенні даної справи. Оскільки на день звільнення позивача (13.03.2019) його загальна вислуга років календарна складала 12 років 10 місяці 09 днів, пільгова - 01 рік 01 місяців 28 днів, то суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для застосування до позивача на момент звільнення положень п.2 ст.15 «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», бо грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше (саме календарної вислуги років), оскільки така конкретизація міститься у пп.1 п.9 розділу V Інструкції. Натомість календарна вислуга років складає 12 років 10 місяці 09 днів. Крім того, суд першої інстанції зазначив, що положення Інструкції в цій частині не суперечить змісту п.2 ст.15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», оскільки дана норма закону для розрахунку періоду щодо виплати вказаної допомоги використовує саме календарні роки служби, а не загальну вислугу, яка може включати в себе також і пільгові періоди служби, При цьому, покликався на аналогічну правову позицію викладену Верховним Судом 24.11.2020 року у справі №822/3008/17. Проте, суд апеляційної інстанції з такими висновками суду першої інстанції не погоджується. Як уже зазначалось вище відповідно до п.2 ст.15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше. При цьому, аналогічні положення нормі п. 2 статті 15 Закону містяться в статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та пункті 10 Постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 р. № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони та членам їхніх сімей». Згідно частини 4 статті 9 КАС України, у разі невідповідності нормативно-правового акта закону України суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу. Положення вищевказаних нормативних актів (Законів України та постанови Кабінету Міністрів України) мають вищу юридичну силу ніж Інструкція, на яку покликався суду першої інстанції. Підпорядкованість таких актів законам закріплена у положеннях Конституції України. Вища юридична сила закону полягає у тому, що всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні їм суперечити, а відтак, у випадку суперечності норм підзаконного акта нормам закону необхідно застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу. З урахуванням вказаного, застосування судом першої інстанції, як підставу для відмови у задоволенні позовних вимог, положення Інструкції до спірних правовідносин суперечить чинному законодавству. Суд апеляційної інстанції зазначає, що у даній спірній ситуації, поняття «календарна вислуга років» застосовується для визначення розрахункової величини - розміру грошової допомоги, а саме: «в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби», а не для визначення необхідної для призначення допомоги вислуги років. Умовою ж набуття права на призначення та виплату одноразової грошової допомоги відповідно до пункту 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» є наявність саме «...вислуги 10 років і більше». Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 11.04.2018 у справі 806/2104/17. Правова позиція Верховного Суду, була сформована у зв`язку з застосуванням норми п.2 ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Так, колегія суддів Верховного Суду дійшла до висновку, що поняття «календарна вислуга років» застосовується не для позначення необхідної для призначення допомоги вислуги років, а для визначення розміру грошової допомоги: «в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби». Умовою ж набуття права на призначення та виплату одноразової грошової допомоги відповідно до частини другої статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» є наявність «...вислуги 10 років і більше». Таким чином, в пункті другому статті 15 Законі України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відсутня пряма вказівка на те, що право на призначення та виплату одноразової грошової допомоги виникає за наявності 10 і більше календарних років вислуги. Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що оскільки вислуга років позивача становить 12 років 10 місяці 09 днів, з яких пільгова - 01 рік 01 місяців 28 днів, то відповідно позивач вправі отримати одноразову грошову допомогу передбачену ч. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». З огляду на це, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції слід скасувати, бо висновки суду не відповідають матеріалам справи, судом порушено норми матеріального та процесуального права, а позовні вимоги задовольнити.

Результат розгляду: granted