Рішення адміністративного суду від 2024-05-01 00:00:00+03

У травні 2023 року [PERSON] звернулася із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання протиправними дій щодо ненарахування та невиплати їй підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному\~ статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 №\~ 796-ХІІ, що дорівнює двом мінімальним заробітним платам. Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 10.07.2023 позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області щодо ненарахування та невиплати [PERSON] підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення\~ у зоні гарантованого добровільного відселення, у розмірі, визначеному\~ статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796-ХІІ. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області провести [PERSON] з 28 жовтня 2022 року нарахування та виплату підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення\~ у зоні гарантованого добровільного відселення, у розмірі, визначеному\~ статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796-ХІІ, що дорівнює двом прожитковим мінімумам для працездатних осіб, до фактичної зміни обставин чи зміни нормативно-правових актів, що були застосовані судом під час вирішення даного спору. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 26.12.2023 до суду у порядку\~ статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України надійшла заява [PERSON] про визнання протиправними дій, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 10.07.2023 у цій справі. Заявник просить визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, вчинені на виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 10.07.2023 у даній справі, оскільки розрахунок підвищення до пенсії повинен здійснюватися із врахуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня відповідного календарного року виплати пенсії. Вважає, що ГУ ПФУ у Волинській області вчинив протиправні дії, оскільки при перерахунку пенсії не застосував розміри прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установлені на відповідний календарний рік. Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 02.01.2024 заяву [PERSON] залишено без задоволення. Суд першої інстанції, постановляючи ухвалу від 02.01.2024, вказав, що державним виконавцем не використано усі можливості для примусового виконання рішення суду від 10.07.2023, а, відтак суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що звернення [PERSON] в порядку статті 383 КАС України є передчасним та відсутні підстави для задоволення даної заяви. Не погодившись із ухвалою суду першої інстанції, позивач подала апеляційну скаргу, яку обгрунтовує тим, що нею було використано всі можливі засоби для виконання судового рішення, а саме, звернення до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління МЮ з виконавчим листом №17626/2023 від 19.10.2023. Також зазначає, що ГУ ПФУ у Волинській області при виконанні рішення суду не враховано, що розмір прожиткового мінімуму змінюється в сторону зростання щороку. Просить скасувати ухвалу та прийняти постанову, якою задовольнити заяву в повному обсязі. Відповідач правом на подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався. Апеляційний розгляд справи здійснено згідно ч. 1 ст. 312 КАС України в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав. Матеріалами справи підтверджується, що позивач зверталась з виконавчим листом №17626/2023 від 19.10.2023 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції для виконання рішення суду в примусовому порядку відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження». 24.11.2023 винесено постанову ВП №73388258 про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання вказаного виконавчого листа (а. с. 32). Як вбачається з витягу з перерахунку пенсії від 14.09.2023, Головним управлінням Пенсійного фонду України у Волинській області з 28.10.2022 розмір пенсійної виплати позивача обчислено з урахуванням рішення Волинського окружного адміністративного суду від 10.07.2023 у даній справі із застосуванням розрахункової величини розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлений на 01.01.2022 (2481 грн.). Відтак, висновки суду першої інстанції про передчасність звернення позивача в порядку статті 383 КАС України є помилковими, оскільки матеріалами справи підтверджується факт звернення [PERSON] для виконання рішення суду в примусовому порядку відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» та нарахування відповідачем доплати до пенсії позивачу, як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному\~ статтею 39 Закону №796-ХІІ, виходячи з двох прожиткових мінімумів, однак без урахуванням зміни розміру прожиткового мінімуму у кожному році. Статтею 129-1 Конституції України визначено, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку, а контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. За статтями 2 та 14 КАС України судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, установлену законом. У статті 370 КАС України закріплено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення зумовлює відповідальність, встановлену законом. Стаття 382 цього Кодексу передбачає можливість судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах, а стаття 383 цього Кодексу визначає право особи-позивача, на користь якого ухвалено рішення, подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду. Враховуючи наведені норми, суд апеляційної інстанції зазначає, що забезпечення виконання судових рішень у публічно-правових спорах покладається, зокрема, на адміністративні суди, які, здійснюючи судовий контроль та застосовуючи інші процесуальні засоби, сприяють реалізації конституційної засади обов`язковості судового рішення. На важливості належного виконання судового рішення неодноразово наголошував у своїх рішеннях і Конституційний Суд України. Так, у пункті 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 червня 2009 № 16-рп/2009 (справа щодо конституційності окремих положень Кримінально-процесуального кодексу України) Конституційний Суд України зазначив, що відповідно до положень Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання; обов`язковість рішень суду є однією з основних засад судочинства, яка гарантує ефективне здійснення правосуддя; виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової. З огляду на це посилення судового контролю за виконанням судових рішень та наділення суду з цією метою правом накладати штрафні санкції є заходом для забезпечення конституційного права громадян на судовий захист. У Рішенні від 26 червня 2013 № 5-рп/2013 (справа щодо офіційного тлумачення положень пункту 2 частини другої статті 17, пункту 8 частини першої статті 26, частини першої статті 50 Закону України Про виконавче провадження) Конституційний Суд України зазначив, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист (абзац п`ятий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 № 5-рп/2013); набрання судовим рішенням законної сили є юридичною подією, з настанням якої виникають, змінюються чи припиняються певні правовідносини, а таке рішення набуває нових властивостей; основною з цих властивостей є обов`язковість - сутнісна ознака судового рішення як акта правосуддя (підпункт 2.4 мотивувальної частини Рішення від 23 листопада 2018 № 10-р/2018); невід`ємною складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення. Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 № 11-рп/2012). Конституційний Суд України у Рішенні від 26 червня 2013 взяв до уваги практику ЄСПЛ, який, зокрема, в пункті 43 рішення у справі Шмалько проти України (заява № 60750/00) вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43). Таким чином, обов`язковість виконання судового рішення є важливою складовою права особи на справедливий суд, що гарантоване статтею 6 Конвенції, та однією з основних засад судочинства, визначених статтями 129, 1291 Конституції України та статтями 2, 14, 370 КАС України. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» від 15.07.1999 № 966-ХІV (далі - Закон № 966-ХІV) прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Прожитковий мінімум застосовується для: встановлення розмірів мінімальної заробітної плати та мінімальної пенсії за віком, визначення розмірів соціальної допомоги, допомоги сім`ям з дітьми, допомоги по безробіттю, а також стипендій та інших соціальних виплат, виходячи з вимог Конституції України та законів України (ст. 2 Закону № 966-ХІV). Згідно частини третьої статті 4 Закону № 966-ХІV прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік. Прожитковий мінімум публікується в офіційних виданнях загальнодержавної сфери розповсюдження. Пунктом 9 частини першої статті 40 Бюджетного кодексу України передбачено, що Законом про Державний бюджет України визначаються: розмір прожиткового мінімуму на відповідний бюджетний період у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для основних соціальних і демографічних груп населення та рівень забезпечення прожиткового мінімуму на відповідний бюджетний період. Аналізуючи наведені норми, колегія суддів висновує, що зміна (підвищення) розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 01 січня календарного року Законом про Державний бюджет України, є підставою для зміни (збільшення) розміру підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, відповідно до статті 39 Закону № 796-ХІІ. Як вже було встановлено, ГУ ПФУ у Волинській області на виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 10.07.2023 у даній справі нараховано суму доплати до пенсії непрацюючому пенсіонеру [PERSON] із застосуванням розрахункової величини - прожитковий мінімум, однак без урахуванням зміни розміру прожиткового мінімуму у кожному році. Колегія суддів вважає такий перерахунок ГУ ПФУ у Волинській області вчиненим протиправно, оскільки відповідно до рішення Волинського окружного адміністративного суду від 10.07.2023 у справі №140/9215/23 при перерахунку пенсії позивачу застосуванню підлягає величина прожитковий мінімум, установлений на відповідний календарний рік. Верховний Суд у постанові від 20.02.2019 у справі № 806/2143/15 звертав увагу, що статті 382 і 383 Кодексу адміністративного судочинства України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі. Враховуючи, що у рішенні Волинського окружного адміністративного суду від 10.07.2023 у справі №140/9215/23 визначено, що розмір доплати до пенсії, яку слід нарахувати та виплатити [PERSON] , визначається статтею 39 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, що дорівнює двом прожитковим мінімумам (згідно із Законом про Державний бюджет на відповідний рік), то суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що проведення відповідачем на виконання такого рішення суду перерахунку пенсії із застосуванням розрахункової величини прожитковий мінімум, проте без урахуванням зміни розміру прожиткового мінімуму протягом відповідного календарного року, є протиправним. Відтак, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, допустив неправильне застосування норм матеріального права, що призвело до ухвалення помилкового судового рішення, а відтак ухвалу суду слід скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення заяви. З огляду на результат апеляційного розгляду та документально підтверджені судові витрати, понесені [PERSON] у вигляді судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 2684 грн., відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України слід їх відшкодувати позивачеві шляхом стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області.

Результат розгляду: granted