Рішення адміністративного суду від 2022-09-27 00:00:00+03

[PERSON] (далі [PERSON] , позивач) звернулася до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області (далі рада, відповідач), в якому просила: - визнати протиправною бездіяльність Глевахівської селищної ради щодо неприйняття рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з кадастровим номером 3221487002:02:003:0126 "для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)" площею 0,1540 гектара на території села Путрівка та надання її у власність [PERSON] згідно заяви від 27 липня 2021 року (вх.№1790/2 від 29.07.2021); - зобов`язати Глевахівську селищну раду прийняти рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з кадастровим номером 3221487002:02:003:0126 "для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)" площею 0,1540 гектара на території села Путрівка та надання її у власність [PERSON] згідно заяви від 27 липня 2021 року (вх.№1790/2 від 29.07.2021). Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивачем був розроблений проект землеустрою щодо відведення у її власність земельної ділянки з кадастровим номером 3221487002:02:003:0126 "для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)" площею 0,1540 гектара на території села Путрівка. Розроблений проект землеустрою був переданий для затвердження Глевахівській селищній раді, однак відповідач не прийняв жодного рішення за результатами його розгляду, а лише направив лист про відмову у затвердженні, що не відповідає вимогам Земельного кодексу України та Закону України Про місцеве самоврядування в Україні. Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 11 травня 2022 року даний адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Глевахівської селищної ради щодо неприйняття у встановлений законом строк рішення за результатами розгляду заяви [PERSON] від 27.07.2021 про затвердження проекту землеустрою та надання у власність земельної ділянки з кадастровим номером 3221487002:02:003:0126 "для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)" площею 0,1540 гектара на території села Путрівка. Зобов`язано Глевахівську селищну раду на найближчому пленарному засіданні сесії розглянути по суті заяву [PERSON] від 27.07.2021 про затвердження проекту землеустрою та надання у власність земельної ділянки з кадастровим номером 3221487002:02:003:0126 "для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)" площею 0,1540 гектара на території села Путрівка, та прийняти відповідне рішення за результатом такого розгляду. В іншій частині в позові відмовлено. Стягнуто на користь [PERSON] судові витрати у розмірі 8908,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Глевахівської селищної ради. Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що оскільки матеріали справи свідчать, що відповідач за результатами розгляду клопотання позивача про затвердження проекту землеустрою не прийняв рішення ані про таке затвердження, ані про відмову у затвердженні, та відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження протилежного, то в діях відповідача наявна протиправна бездіяльність. Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення суду та прийняти в цій частині нову постанову про задоволення позову в повному обсязі, зобов`язавши Глевахівську селищну раду прийняти рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з кадастровим номером 3221487002:02:003:0126 "для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)" площею 0,1540 гектара на території села Путрівка та надання її у власність [PERSON] , згідно заяви від 27 липня 2021 року. Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зазначає, що відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд, зокрема, затвердити проект землеустрою, або ні. Правомірним у даному випадку є лише один варіант поведінки, а тому повноваження відповідача у спірних правовідносинах не є дискреційними. Норма ч. 9 статті 118 Земельного Кодексу України прямо передбачає імперативне затвердження проекту землеустрою та зобов`язує уповноважений орган прийняти рішення про надання земельної ділянки у власність. Водночас, жодних підстав для відмови у зазначеній статті не міститься. Так само не міститься у вказаній нормі додаткових вимог до проекту землеустрою, щодо наявності яких має бути здійснено перевірку органом місцевого самоврядування. Тому помилковим є твердження суду першої інстанції про наявність альтернативи у діях відповідача затвердити чи відмовити у затвердженні проекту землеустрою позивача. Тобто, правомірним у даному випадку є лише один варіант поведінки - затвердити проект землеустрою. Частина 9 статті 118 ЗК України прямо зобов`язує уповноважений орган прийняти рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Водночас жодних підстав для відмови у затвердженні проекту землеустрою у зазначеній статті не міститься. Тож помилковим було твердження суду першої інстанції про відсутність у нього можливості прийняти рішення про зобов`язання відповідача затвердити проект землеустрою позивача, адже повноваження відмовити у затвердженні проекту землеустрою відповідачу ч. 9 статті 118 ЗК України не надано, водночас, позивачем виконано усі умови, визначені законом, для затвердження проекту землеустрою. Також позивач вказав на те, що надання правової інформації, усних консультацій і роз`яснень з правових питань щодо оскарження протиправної бездіяльності відбулося до моменту подачі позовної заяви, тобто, коли формувалася позиція позивача по справі, а тому представник позивача неминуче мав проконсультувати позивача про правомірність поведінки відповідача, можливість оскарження такої поведінки та процедуру судового розгляду у справі. Таким чином, судові витрати на професійну правничу допомогу під час розгляду справи у суді першої інстанції відповідають критеріям розумності, співмірності та неминучості, а тому мали бути присуджені у повному обсязі. Відповідно до п.3 ч.1 статті 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). Приймаючи до уваги, що в суді першої інстанції справа розглядалась в порядку спрощеного провадження, враховуючи, що за наявними у справі матеріалами її може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів та з огляду на відсутність необхідності розглядати справу у судовому засіданні, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження. Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як встановлено судом першої інстанції, [PERSON] є громадянкою України, що підтверджується паспортом серії [NUMBER] . З матеріалів справи вбачається, що на підставі абз.2 ч.7 статті 118 Земельного кодексу України за замовленням позивача фізичною особою-підприємцем [PERSON] був розроблений проект землеустрою щодо відведення у власність [PERSON] земельної ділянки з кадастровим номером 3221487002:02:003:0126 "для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)" площею 0,1540 гектара на території села Путрівка Фастівського району Київської області. Вказаний проект був поданий позивачем на затвердження до Глевахівської селищної ради разом із заявою від 27 липня 2021 року. Глевахівська селищна рада листом від 17 серпня 2021 року №1745/02-22 повідомила позивача, що її звернення щодо затвердження проекту землеустрою було розглянуто депутатами Глевахівської селищної ради, однак рішення прийнято не було внаслідок відсутності підтримки більшістю голосів депутатів, необхідних для прийняття рішення. Не погоджуючись з такою бездіяльністю відповідача у вигляді неприйняття рішення про затвердження проекту землеустрою з відведення у власність земельної ділянки, вважаючи свої права порушеними, позивач звернулася до суду з даним позовом. Відповідно до ч.1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне. Згідно п. б ч. 1 статті 81 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності. За змістом статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання. Зокрема, ч. 1 статті 121 Земельного кодексу України передбачає, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах, зокрема, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара. З наведеного випливає, що законодавцем гарантовано право безоплатної передачі земельної ділянки громадянину у власність, зокрема, у межах норм безоплатної приватизації, порядок проведення якої регламентовано положеннями статті 118 Земельного кодексу України. За змістом ч.6 статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Згідно ч.7 статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність особи, якій належить право власності на об`єкт нерухомості (жилий будинок, іншу будівлю, споруду), розташований на такій земельній ділянці, або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє Верховну Раду Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, які є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність (ч.9 статті 118 ЗК України). Відповідно до ч.10, 11 статті 118 ЗК України відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду. У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку. Отже, системний аналіз наведених норм права дає можливість дійти висновку, що законом передбачено певний алгоритм та поетапність процесу безоплатної передачі земельних ділянок державної та комунальної власності у власність громадян, а саме: 1) подання громадянином клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування щодо отримання земельної ділянки у власність; 2) отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (або мотивовану відмову у його наданні); 3) після розроблення проекту землеустрою такий проект погоджується, зокрема з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин у відповідності до приписів статті 186-1 ЗК України; 4) здійснення державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі; 5) подання громадянином погодженого проекту землеустрою до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність, про що, в свою чергу, такий орган у двотижневий строк, зобов`язаний прийняти відповідне рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність або рішення про відмову передання земельної ділянки у власність чи залишення клопотання без розгляду. При цьому жодних правових підстав для відмови у затвердженні проекту землеустрою норми статті 118 Земельного кодексу України не містять. Відповідно до статті 12 Земельного Кодексу України (далі ЗК України) до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб; організація землеустрою, тощо. Згідно п. 34 ч.1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вирішення відповідно до Закону питань регулювання земельних відносин є виключною компетенцією пленарних засідань сільських, селищних міських рад. Частиною 5 статті 46 цього Закону передбачено, що сесія ради скликається в міру необхідності, але не менше одного разу на квартал, а з питань відведення земельних ділянок та надання документів дозвільного характеру у сфері господарської діяльності не рідше ніж один раз на місяць. Відповідно до статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. Таким чином, згідно вказаних норм, питання затвердження проекту землеустрою, поділу земельних ділянок тощо, відповідач має вирішувати за наслідками розгляду відповідного клопотання на пленарному засіданні. Отже, як вірно зазначено судом першої інстанції, за результатом розгляду клопотання фізичної особи про затвердження проекту землеустрою з відведення у власність земельної ділянки обов`язковим є прийняття відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування вмотивованого рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність або відмову у його затвердженні з наведенням усіх підстав такої відмови. Тобто, рішення про затвердження проекту землеустрою або про відмову у його затвердженні повинно оформлятися розпорядчим індивідуальним правовим актом у формі рішення органу місцевого самоврядування. Між тим, як зазначалося вище, позивач звернулася до відповідача з клопотанням про затвердження проекту землеустрою, за наслідками розгляду якого суб`єкт владних повноважень у двотижневий строк мав би прийняти відповідне управлінське рішення, в той час, як останній протиправно направив позивачці відповідь у формі листа. Відсутність належним чином оформленого рішення органу місцевого самоврядування про затвердження проекту землеустрою чи відмову у його затвердженні у формі саме рішення свідчить про те, що уповноважений орган не прийняв жодного рішення з числа тих, які він повинен був ухвалити за законом. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 13 квітня 2022 року у справі №1140/2036/18. Відтак, оскільки матеріали справи свідчать, що відповідач за результатами розгляду клопотання позивачки про затвердження проекту землеустрою не прийняв рішення ані про таке затвердження, ані про відмову у затвердженні, та відповідачем не надано суду доказів на підтвердження протилежного, то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо того, що в діях відповідача наявна протиправна бездіяльність. Відповідно, позовна вимога про визнання протиправною бездіяльності Глевахівської селищної ради щодо неприйняття у встановлений законом строк рішення за результатами розгляду заяви [PERSON] від 27 липня 2021 року про затвердження проекту землеустрою та надання у власність земельної ділянки з кадастровим номером 3221487002:02:003:0126 "для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)" площею 0,1540 гектара на території села Путрівка, підлягає задоволенню. Разом з тим, щодо позовної вимоги про зобов`язання Глевахівської селищної ради прийняти рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з кадастровим номером 3221487002:02:003:0126 "для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)" площею 0,1540 гектара на території села Путрівка та надання її у власність [PERSON] згідно заяви від 27.07.2021 (вх.№1790/2 від 29.07.2021), слід зазначити таке. Відповідно до пункту четвертого частини другої статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. Частиною 4 статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом четвертим частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні. Як було вказано вище, Глевахівська селищна рада за результатами розгляду заяви позивача не прийняла ані позитивного рішення про затвердження землевпорядної документації, ані рішення про відмову у такому затвердженні. Таким чином, оскільки подана позивачем заява із землевпорядною документацією не була розглянута відповідачем по суті належним чином, з прийняттям владного управлінського рішення, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача розглянути по суті зазначену заяву позивача із землевпорядною документацією, та прийняти відповідне рішення за результатом такого розгляду. Отже, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що належним способом захисту прав позивача є зобов`язання відповідача у встановленому законом порядку розглянути на сесії міської ради питання щодо передачі позивачу у приватну власність земельної ділянки з кадастровим номером 3221487002:02:003:0126 "для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)" площею 0,1540 гектара на території села Путрівка, а вимога позивача про передачу землі у власність є передчасною. Стосовно заявленого позивачем клопотання про встановлення судового контролю у цій справі, то згідно ч.1 статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. З аналізу викладених норм вбачається, що зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом суду та вирішується на його розсуд. Приймаючи до уваги те, що клопотання позивачем не мотивовано, а лише постановлення судом рішення зобов`язального характеру само по собі не є підставою для встановлення судового контролю, без наявності передумов для цього, суд не вбачає підстав для встановлення судового контролю у цій справі. Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Частиною 3 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, серед іншого, витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з ч.1 статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Як вбачається з п. 1 ч.3 статті 134 КАС України, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. З наведеної норми вбачається, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено. Відповідно до ч.4, 5 статті 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. З аналізу наведених положень статті 134 КАС України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний з позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі. Згідно ч. 6-7 статті 134 КАС України визначено, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. З наведеного вбачається, що зменшити розмір витрат на правничу допомогу через їх неспівмірність суд може виключно у разі наявності відповідного клопотання іншої сторони про це. Отже, за відсутності такого клопотання суд не може надавати оцінку співмірності витрат на правничу допомогу за власною ініціативою, а лише перевіряє, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи. У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у ч.5 статті 134 КАС України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям. Разом з тим, колегією суддів встановлено, що відповідачем жодних клопотань про зменшення розміру витрат на правничу допомогу через їх не співмірність не подавалось. Згідно п. 4 ч.1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі Закон №5076) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (п.9 ч.1 статті 1 Закону №5076). Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п.6 ч.1 статті 1 Закону №5076). Статтею 19 Закону №5076 визначено, зокрема, такі види адвокатської діяльності як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Відповідно до статті 30 Закону №5076 гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Судом встановлено, що 25 березня 2021 року між Адвокатським бюро «Олександра Дубового» (Виконавець) та [PERSON] (Замовник) було укладено договір про надання правової (правничої) допомоги, за умовами якого замовник доручає, а виконавець приймає на себе зобов`язання надавати правову допомогу замовнику в обсязі та на умовах, передбачених даним договором. Відповідно до пункту 3.1 Договору перелік, об`єм та вартість правової допомоги, а також порядок розрахунків, умови та строк оплати вартості правової допомоги за цим договором, визначається за згодою сторін в актах наданої правової допомоги, які підписуються сторонами та є невід`ємними частинами договорами. 30 грудня 2021 року між сторонами було підписано акт наданої правової допомоги, яким підтверджується надання адвокатом замовнику послуг на загальну суму 10000,00 грн., вартість яких складається з таких послуг: - надання правової інформації, усних консультацій і роз`яснень з правових питань, щодо оскарження протиправної бездіяльності Глевахівської селищної ради щодо неприйняття рішення за результатами розгляду заяви від 27.07.2021 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачі її клієнту у власність 2000,00 грн.; - збір та підготовка позовних матеріалів, складання позовної заяви за позовом клієнта до Глевахівської селищної ради про визнання протиправною бездіяльності Глевахівської селищної ради щодо неприйняття рішення за результатами розгляду заяви від 27.07.2021 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачі її клієнту у власність та зобов`язання вчинити певні дії 8000,00 грн. Присуджуючи з відповідача на користь позивача правову допомогу лише в сумі 8000,00 грн., суд першої інстанції виходив з того, що надання правової інформації, усних консультацій і роз`яснень з правових питань щодо оскарження протиправної бездіяльності Глевахівської селищної ради щодо неприйняття рішення за результатами розгляду заяви від 27 липня 2021 року про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачі її клієнту у власність на суму 2000,00 грн., такі дії не відповідають ознакам «неминучості» їх понесення, не були необхідними та обов`язковими для захисту порушеного права позивача та, окрім того, представником позивача до складу витрат включена вартість інших дій, які фактично охоплюють необхідність таких підготовчих дій, зокрема, послуги зі складання позовної заяви з додатками. При цьому суд послався на постанову Верховного Суду від 08 квітня 2021 року у справі № 922/2321/20. Однак, колегія суддів з таким твердженням не погоджується, оскільки у вказаній постанові Верховний Суд наголошував на тому, що консультація і правовий аналіз під час підготовки до справи охоплюється саме поданням касаційної скарги, адже під час апеляційного і касаційного перегляду справи позиція боржника не змінювалася, а представництво його інтересів здійснювалося тим самим адвокатом. При цьому, зміст відзивів боржника на касаційні скарги фактично узгоджується зі змістом відзивів на апеляційні скарги. Справа [PERSON] до Глевахівської селищної ради № 320/9/22 розглядалася Київським окружним адміністративним судом як судом першої, а не касаційної інстанції, тобто позиція позивача по справі формувалась вперше. Надання правової інформації, усних консультацій і роз`яснень з правових питань щодо оскарження протиправної бездіяльності відбулося до моменту подачі позовної заяви, тобто, коли формувалася позиція позивача по справі, а тому представник позивача неминуче мав проконсультувати позивача про правомірність поведінки відповідача, можливість оскарження такої поведінки та процедуру судового розгляду у справі. Таким чином, судові витрати на професійну правничу допомогу під час розгляду справи у суді першої інстанції відповідають критеріям розумності, співмірності та неминучості. Тому колегія суддів вважає, що стягненню на користь [PERSON] за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Глевахівської селищної ради підлягали судові витрати у повному розмірі, а саме 10908,00 грн. Відповідно, рішення суду першої інстанції у цій частині підлягає зміні. Разом з тим, оскільки апеляційна скарга щодо суті спірних відносин задоволенню не підлягає, то і підстав для розподілу судових витрат, зокрема, витрат на правову допомогу, у суді апеляційної інстанції немає. За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції по суті спору винесене з дотриманням норм процесуального та матеріального права, судом встановлено всі обставини, що мають значення для справи, разом з тим, суд помилково присудив на користь позивача не всю суму витрат на правову допомогу, у зв`язку з чим наявні підстави для зміни рішення суду першої інстанції шляхом викладення його резолютивної частини в іншій редакції. Відповідно до ч.1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Результат розгляду: partial