Рішення адміністративного суду від 2022-04-15 00:00:00+03

[PERSON] , 24.06.2021 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 06.05.2021 за № Ф-4892-50 на суму 37788,74 грн. Обґрунтовує позов тим, що контролюючим органом здійснено нарахування ЄСВ не враховуючи, в тому числі те, що він офіційно працював повний робочий день на підприємствах і в установах, про що свідчать записи у трудовій книжці, сплачував податки. При цьому зазначає, що з 2008 року не здійснює жодної підприємницької діяльності, жодних податків не сплачував, жодної звітності не подавав та протягом 13 років у податкового органу жодних питань з цього приводу не виникало. Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 02 листопада 2021 року позов задоволено частково. Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДПС у Закарпатській області про сплату боргу (недоїмки) № Ф-4892-50 від 06 травня 2021 року в частині суми недоїмки зі сплати єдиного внеску в розмірі 11067,54 грн. Із цим рішенням суду першої інстанції не погодився позивач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає таке є необґрунтованим, таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить повністю скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позов задовольнити. Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, покликається на аналогічні підстави викладені в позовній заяві. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. Судом першої інстанції встановлено, що 13.03.2006 позивач зареєстрований як фізична особа-підприємець. Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 11.06.2021 внесено запис про припинення державної реєстрації фізичної особи-підприємця. ГУ ДПС у Закарпатській області сформовано та направлено позивачу вимогу про сплату боргу (недоїмки) по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 06.05.2021 року № Ф-4892-50 на суму 37788,74 грн. за період: 2017 рік у розмірі 8448,00 грн., І-ІV квартал 2018 року у розмірі 9828,72 грн., І-ІV квартал 2019 року у розмірі 11016,72 грн. та за І-ІV квартал 2020 року у розмірі 8495,30 грн. за виключенням березня, квітня, травня 2020 року з якого запровадженого карантин та звільнено ФОП від обов`язку сплачувати ЄСВ до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок. Вважаючи вказану вимогу протиправною, позивач звернувся з цим адміністративним позовом до суду. Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що заявлені позовні вимоги є частково обґрунтованими, через що спірна вимога про сплату боргу (недоїмки) від 06.05.2021 № Ф-4892-50 ГУ ДПС у Закарпатській області підлягає скасуванню в частині суми нарахованої недоїмки зі сплати єдиного внеску в сумі 11067,54 грн. З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне Згідно п. 2 ч. 1 ст. Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2020 № 2464-VI (далі -\~ Закон № 2464-VI)\~ єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. Відповідно до\~ ст. 2 Закону № 2464-VI\~ його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим\~ Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим\~ Законом\~ визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску. Згідно з п. 1, 4 ч. 1\~ ст. 4\~ Закону № 2464-VI, платниками єдиного внеску є роботодавці, зокрема, підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами; фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування. Відповідно до абз. 1 п. 1 та п. 2 ч. 1\~ ст. 7 Закону № 2464-VI єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої\~ статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до\~ Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами; для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої\~ статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску. Згідно ч. 5\~ ст. 8 Закону № 2464-VI,\~ єдиний внесок для платників, зазначених у\~ статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної\~ статтею 7 цього Закону\~ бази нарахування єдиного внеску. У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску. При нарахуванні заробітної плати (доходів) фізичним особам з джерел не за основним місцем роботи ставка єдиного внеску, встановлена цією частиною, застосовується до визначеної бази нарахування незалежно від її розміру. Відповідно до ч. ч. 2, 3\~ ст. 9 Закону № 2464-VI,\~ обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього\~ Закону\~ нараховується єдиний внесок. Обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього\~ Закону\~ нараховується єдиний внесок. За приписами ч. 4\~ ст. 25 Закону № 2464-VI,\~ орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату. Проаналізувавши вищенаведені норми права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати. Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде або доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу. З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції не бере до уваги покликання апелянта, що відсутність доходів від здійснення підприємницької діяльності звільняє його від сплати ЄСВ. Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач зареєстрований, як фізична особа-підприємець з 13.03.2006. Разом з тим, згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, лише 11.06.2021 внесено запис про припинення державної реєстрації фізичної особи-підприємця, на підставі «власного рішення» позивача (а. с. 49). Також, судом апеляційної інстанції встановлено, що згідно Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування «Індивідуальні відомості про застраховану особу» Форми ОК-5, [PERSON] перебував у трудових відносинах в період з вересня 2019 року по березень 2020 року та з червня 2020 року по листопад 2020 року та як наслідок роботодавець сплатив за позивача єдиний соціальний внесок. (а. с. 73). Однак, суд апеляційної інстанції зауважує, доказів того, що [PERSON] у період з 01.01.2017 по 30.08.2019 та за грудень 2020 року, був сплачений єдиний соціальний внесок відсутні. Таким чином, позивач, як фізична особа-підприємець, зобов`язаний був, навіть за відсутності отримання доходу від підприємницької діяльності, самостійно визначити базу для нарахування ЄСВ та відповідно сплатити єдиний соціальний внесок в період з 01.01.2017 по 30.08.2019 та за грудень 2020 року, в розмірі мінімального страхового внеску за місяць. Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що позов необхідно задовольнити частково, оскільки спірна вимога про сплату боргу (недоїмки) від 06.05.2021 № Ф-4892-50 ГУ ДПС у Закарпатській області підлягає скасуванню в частині суми нарахованої недоїмки зі сплати єдиного внеску в сумі 11067,54 грн. Згідно приписів ст. 139 КАС України підстав для стягнення судових витрат не має. Апеляційна скарга [PERSON] не спростовує правильність доводів, яким мотивовано судове рішення, зводиться по суті до переоцінки проаналізованих судом доказів та не дає підстав вважати висновки суду першої інстанції помилковими. З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального права, тому відповідно до ст. 316 КАС України, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, рішення суду без змін.

Результат розгляду: denied