Рішення адміністративного суду від 2022-10-06 00:00:00+03

[PERSON] (надалі також [PERSON] , позивач) звернувся з адміністративним позовом до військової частини [NUMBER] [INFO] (надалі також ВЧ [NUMBER] , відповідач), в якому просив суд стягнути з відповідача 172137,56 грн середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2022 року адміністративний позов задоволено частково. Стягнуто з ВЧ [NUMBER] на користь [PERSON] середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 172121 грн 56 коп. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржив відповідач, який вважає, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням матеріального права, просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 31 травня 2021 року в частині задоволених позовних вимог та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позову [PERSON] повністю. Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Таким чином вважає, що сума компенсації, обчислена судом першої інстанції, є непропорційною та підлягає зменшенню у зв`язку із відсутністю спору на момент звільнення позивача. Також зазначає, що позивач зловживає процесуальними правами, звертаючись до суду майже через 2 роки після звільнення, та пропустив строк звернення до суду з позовними вимогами щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні стосовно несвоєчасної виплати компенсації за неотримане речове майно. Позивач не скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу. Відповідно до частини четвертої статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також - КАС України) відсутність відзиву не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до статті 311 КАС України. Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом першої інстанції вірно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач проходив військову службу у ВЧ [NUMBER] . Наказом командира ВЧ [NUMBER] від 16.12.2019 № 286 позивача виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення з 16.12.2019. 17.09.2020 відповідач здійснив виплату позивачу компенсації за неотримане речове майно у розмірі 88014,81 грн. 16.11.2021 відповідач здійснив виплату позивачу індексації грошового забезпечення у розмірі 84103,72 грн. Вважаючи наявними підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, позивач звернувся з відповідним позовом до суду. Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований та виплачений позивачу у розмірі 172121,56 грн (88015,96 грн + 84105,60 грн). Надаючи правову оцінку обставинам справи та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне. Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначені Законом України від 20.12.1991 № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (надалі також Закон № 2011-XII), у статті першій якого, зокрема, встановлено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом. Разом з тим, Законом України № 2011-XII та іншими нормативно-правовими актами, які регулювали питання прийняття, проходження та звільнення з військової служби не встановлено порядку здійснення розрахунку зі звільненою особою, зокрема, не встановлено відповідальність роботодавця за невчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті, що ставить таких осіб у вкрай невигідне становище, оскільки фактично позбавляє їх гарантій на фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків. Суд апеляційної інстанції зауважує, що відносини публічної служби є предметом конституційного та адміністративного права. Підстави виникнення, проходження і припинення служби визначені не трудовим, а спеціальним законодавством, за приписами якого повинні розглядатися спори з участю публічних службовців. У разі відсутності відповідних положень у конституційному або адміністративному законодавстві суд може додатково застосувати трудове законодавство, якщо така можливість передбачена у спеціальному законі. У разі, коли така можливість застосування трудового права у спеціальному законі не передбачена, то за правилами частини шостої статті 7 КАС України суд застосовує закон, який регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), навівши у рішенні відповідні доводи. Згідно з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 17.02.2015 року (справа № 21-8а15), за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Отже, у даному випадку, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, апеляційний суд дійшов висновку про можливість застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України (надалі також КЗпП України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Вказана позиція узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 08.02.2018 року у справі № 805/977/16-а, від 04.04.2018 року у справі № 805/5111/15-а та від 07.02.2018 року у справі № 806/535/16. Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України (тут і далі в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з ним розрахунок у строки, зазначені статтею 116 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Аналізуючи вищезгадані норми матеріального права, Верховний Суд України у постанові від 15.09.2015 року (справа № 21-1765а15) прийшов до висновку, що передбачений частиною першою статті 117 Кодексу законів про працю України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені статтею 116 КЗпП України. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Таким чином, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати належних працівникові при звільненні сум. Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником. Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору. Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення. Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця. Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення. Разом з тим, положення коментованих статей КЗпП України не визначають строків звернення до суду у даній категорій спірних правовідносин. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник згідно приписів частини другої статті 233 КЗпП України має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. У контексті вказаного апеляційний суд відзначає, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) за трудовим договором виплачує працівникові за виконану ним роботу (частина перша статті 94 КЗпП України, частина перша статті 1 Закону України від 24.03.1995 № 108/95-ВР «Про оплату праці» (надалі також Закон № 108/95-ВР)). Стаття 2 Закону № 108/95-ВР відносить до структури заробітної плати основну та додаткову заробітну плату, а також інші заохочувальні та компенсаційні виплати. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Отож, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (зокрема, і за час затримки виплати допомоги/компенсації/індексації) не належать до структури заробітної плати, тобто не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є іншою заохочувальною чи компенсаційною винагородою, що входить до такої структури. Відповідне відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, хоч і розраховується, виходячи із середнього заробітку працівника, однак не є заробітною платою. Аналогічні висновки висловлені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №910/4518/16, від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, від 18.03.2020 у справі №711/4010/13-ц. Виходячи із коментованих правових висновків Великої Палати Верховного Суду «середній заробіток (суми, які нараховуються працівникам) за час затримки розрахунку при звільненні» відрізняється за юридичною змістом від «заробітної плати», а відтак необмежені строки звернення до суду не застосовуються до середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні як суми, які мають/можуть бути нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні. Колегія суддів зауважує, що слід відрізняти юридичний зміст і поняття «заробітна плата» (частина друга статті 233 КЗпП України) та «виплата всіх сум, що належать працівникові від установи, організації на день звільнення» (статті 116, 117 КЗпП України). В частині першого, йде мова про право на звернення до суду на стягнення невиплаченої заробітної плати не залежно від обставини дійсного перебування у трудових відносинах чи звільнення - без обмеженням будь-яким строком. Щодо другого, визначено право на виплату середнього заробітку за затримку у виплаті всіх сум, належних на день звільнення. При цьому, суми, які належні на день звільнення поділяються на виплати, які складають заробітну плату (з усіма її складовими), і виплати, які такими не є. У відношенні до останніх працівник повинен звернутися до суду на їх виплату у строки, встановлені законом. Разом із тим, апеляційний суд акцентує увагу, що спірні відносини пов`язані зі звільненням з публічної служби, тому під час обчислення строку звернення до суду із позовом цієї категорії застосуванню підлягають саме положення КАС України, як норми спеціального процесуального закону. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 04.12.2019 у справі № 815/2681/17. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина п`ята статті 122 КАС України). У цій категорії справ процесуальний закон визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом. У постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 11 лютого 2021 року у справі № 240/532/20 викладена правова позиція, відповідно до якої спір щодо невиплати військовослужбовцям грошової компенсації вартості неотриманого речового майна є публічно-правовим спором з приводу проходження і звільнення з публічної служби, а тому звернутися до суду для його вирішення позивач може в місячний строк, передбачений частиною п`ятою статті 122 КАС України. Разом з тим, аналіз статей 116-117 КЗпП України дає підстави для висновку, що днем, коли у військової частини виникає обов`язок нарахувати та виплатити військовослужбовцю середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні є день фактичного розрахунку, тобто виплати всіх сум, що належали йому в день звільнення. З огляду на вищенаведену правову позицію, апеляційний суд дійшов висновку, що у досліджуваному випадку (справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби) строк звернення до суду становить один місяць, а початок його перебігу судом визначено дату зарахування коштів, тобто, дату припинення порушення зі сторони відповідача. Як слідує з матеріалів справи, остаточний розрахунок з позивачем проведено наступним чином: 17.09.2020 виплачено грошову компенсацію за неотримане речове майно у розмірі 88014,81 гривень; 16.11.2021 - індексацію грошового забезпечення в розмірі 84103,72 гривні. При цьому, наведені суми слід розмежовувати, оскільки такі стосуються різних виплат, хоча й охоплюються поняттям «суми, що належать працівникові від установи, організації на день звільнення». Із розглядуваним позовом позивач звернувся лише 08.12.2021, тобто, в строк, який є більше одного місяця після зарахування на банківський рахунок (фактичного отримання) належних позивачу при звільненні коштів (грошової компенсації за неотримане речове майно). Відтак, позивач звернувся до адміністративного суду в частині стягнення середнього заробітку за час затримки (з 17.12.2019 по 17.09.2020) розрахунку при звільненні з військової служби (стосовно несвоєчасної виплати грошової компенсації за неотримане речове майно), з пропуском установленого процесуальним законом місячного строку. Таких же правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 22.01.2020 у справі № 620/1982/19 та від 04.12.2019 у справі № 815/2681/17. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин апеляційний суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина п`ята статті 242 КАС України). Стосовно виплати індексації грошового забезпечення, то в цій частині позивачем дотримано місячний строк звернення до суду із розглядуваними позовними вимогами. Разом з тим, у рішенні суду першої інстанції визначено розмір суми, який підлягає виплаті без врахування правових висновків Верховного Суду щодо обов`язку суду визначати дану суму з врахуванням ряду критеріїв, які впливають на такий розмір. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (постанова від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц). Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (див. висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16). Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц): - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Правова позиція щодо пропорційності розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні викладена у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19 та полягає у наступному. У разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку. У цій справі загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 343356,18 гривень, з яких: заробітна плата за грудень 2019 року 9986,90 гривень (2,9%), ОГВ при звільненні 161250,75 гривень (46,96%), компенсація за неотримане речове майно 88014,81 гривень (25,63%) та індексація грошового забезпечення у розмірі 84103,72 гривень (24,49%). Обрахована судом першої інстанції відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, сума середнього заробітку за несвоєчасну виплату індексації грошового забезпечення 265002,12 гривень (555,56 гривень середньоденної заробітної плати * 477 робочих днів затримки розрахунку за період з 17.12.2019 по 15.11.2021). Колегія суддів, виходячи з принципу пропорційності, вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь 64899,02 гривень як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а саме, за час затримки виплати індексації грошового забезпечення (24,49% від 265002,12). Крім цього, слід вказати, що зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`заних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників. При вирішенні цього питання колегія суддів враховує такі обставини, як розмір несвоєчасно виплаченої суми індексації грошового забезпечення, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати. Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до переконливого висновку про часткову обґрунтованість та підставність заявленого позову, через що останній підлягає до часткового задоволення. Обираючи правильний спосіб захисту порушених прав позивача колегія суддів виходить з того, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення. За таких умов колегія суддів вважає за доцільне обрати спосіб часткового задоволення позову у вигляді стягнення з ВЧ [NUMBER] на користь позивача середнього заробітку за час затримки (з 17.12.2019 по 15.11.2021) розрахунку при звільненні з військової служби (стосовно несвоєчасної виплати індексації грошового забезпечення) в загальному розмірі 64899,02 гривень. Разом з тим, позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби (стосовно несвоєчасної виплати грошової компенсації за неотримане речове майно) необхідно залишити без розгляду у зв`язку з пропуском установленого процесуальним законом місячного строку звернення до адміністративного суду. З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи в частині задоволених позовних вимог, через що в цій частині рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про часткове задоволення заявленого позову, із залишенням частини позовних вимог без розгляду, та відмовою у задоволенні решти позовних вимог, з вищевикладених мотивів. У частині відмовлених позовних вимог, а також у частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу, рішення суду першої інстанції фактично не оскаржується, тому суд апеляційної інстанції, відповідно до положень статті 308 КАС України, не має права робити правові висновки щодо цієї частини судового рішення. Відповідно до пункту 2 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Згідно частин першої та другої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Результат розгляду: partial