Рішення адміністративного суду від 2024-03-06 00:00:00+02

У серпні 2023 року [PERSON] (позивач) звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини [NUMBER] , в якому просив: визнати протиправною бездіяльність військової частини [NUMBER] щодо не нарахування та невиплати [PERSON] компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення за період 01.02.2020р. по 30.06.2021р. відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001р. № 159; зобов`язати Військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити [PERSON] компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення за період з 01.02.2020р. по 30.06.2021р. відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001р. № 159. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач вказував, що на виконання Постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 17.05.2023р. по справі №420/11481/22 позивачу здійснено перерахунок грошового забезпечення за період з 01.02.2020р. по 30.06.2021р. в сумі 235 826,11 грн. Позивач зазначає, що у разі несвоєчасної виплати сум грошового забезпечення доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до законодавства. Таким чином, беручи до уваги те, що відповідачем не було своєчасно виплачене грошове забезпечення, позивач вважає правомірним вирішити питання щодо зобов`язання Військової частини [NUMBER] нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення за період з 01.02.2020р. по 30.06.2021р. відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001р. № 159. Відповідач проти задоволення позову заперечував. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 29 серпня 2023 року, адміністративний позов [PERSON] задоволено. Суд визнав протиправною бездіяльність військової частини [NUMBER] щодо не нарахування та невиплати [PERSON] компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення за період 01.02.2020р. по 30.06.2021р. відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001р. № 159, а також зобов`язав Військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити [PERSON] компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення за період з 01.02.2020р. по 30.06.2021р. відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001р. № 159. Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач подав на зазначене судове рішення апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом першої інстанції під час ухвалення рішення у справі норм матеріального та процесуального права, апелянт просить скасувати судове рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] . В обґрунтування апеляційної скарги відповідач у справі вказує на незастосування судом при розгляді цієї справи закону, який підлягав застосуванню, а саме ст.117 КЗпП України та наводить доводи з урахуванням тлумачення норми ст. 117 КЗпП України, які на його думку спростовують висновки суду першої інстанції про задоволення позову [PERSON] . При цьому, апелянт також вважає, що для розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню, суд першої інстанції мав виходити із встановленого ст. 117 КЗпП України у редакції Закону №2352-ІХ від 01.07.2022р. обмеження в півроку, й здійснювати розрахунки за 184 дні, а не 1228 днів. Також, за доводами скаржника, суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин приписи абз.3 п.24 Указу Президента України Про Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, у розумінні якого, виключення військовослужбовця зі списків особового складу й відсутність факту оскарження військовослужбовцем відповідного наказу командира свідчить про проведення усіх необхідних розрахунків з військовослужбовцем й про його згоду з повнотою таких розрахунків. При цьому, за змістом оскаржуваного судового рішення не вбачається посилань Позивача на незгоду з наказом командира військової частини про виключення його зі списків особового складу та/або оскарження такого наказу позивачем. Відповідач же в свою чергу, не має відомостей, які б свідчили про незгоду позивача з згадуваним наказом. Апелянт вважає також хибним незастосування судом першої інстанції до спірних правовідносин п.2 ст.9 ЗУ Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМ України від 08.02.1995 р. №100, з огляду на які виплата індексації грошового забезпечення не є правовою підставою для проведення виплати середнього заробітку у розумінні Порядку №100. інших правових підстав для виплати позивачу середнього заробітку, передбаченого Порядком №100 ним зазначено не було. Окрім того, за доводами апелянта, є хибними і висновки суду стосовно періоду для визначення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у тому випадку, коли остаточний розрахунок при звільненні відбувається на підставі рішення суду. Відповідно до ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження на підставі наявних у ній документів. Згідно ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. Як встановив суд першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, [PERSON] , у період з травня 2014р. по 30.06.2021р. проходив військову службу у Військовій частині [NUMBER] . Згідно з наказом Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) від 21.05.2021 № 182 Позивач був звільнений з військової служби відповідно до п.п. «б»(за станом здоров`я) п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». У подальшому, наказом командира військової частини [NUMBER] від 30.06.2021 № 141 Позивача виключено зі списків військової частини [NUMBER] з 30.06.2021р.. Слід врахувати, що відповідно до Рішення Командувача Сухопутних Військ Збройних Сил України від 19.12.2019р. №39140, Військову частину [NUMBER] виключено з мережі розпорядників бюджетних коштів та зараховано на фінансове забезпечення до Військової частини [NUMBER] (копія рішення додається). Фактично з 01.01.2020р. фінансове забезпечення Військової частини [NUMBER] здійснюється Військовою частиною [NUMBER] . Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 17.05.2023р. по справі №420/11481/22 адміністративний позов [PERSON] до Військової частини [NUMBER] , Військової частини [NUMBER] про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено частково. Зокрема, П`ятий апеляційний адміністративний суд вирішив: -Визнати протиправними дії Військової частини [NUMBER] щодо обчислення та виплати [PERSON] грошового забезпечення з 01.02.2020р. по 30.06.2021р., грошової допомоги на оздоровлення за 2020-2021 роки, матеріальної допомоги вирішення соціально-побутових питань за 2020-2021 роки, грошової допомоги при звільненні, грошової компенсації за невикористані щорічної основної відпустки та додаткової відпустки як учаснику бойових дій, без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року. -Зобов`язати Військову частину [NUMBER] здійснити [PERSON] перерахунок та виплату грошового забезпечення з 01.02.2020р. по 31.12.2020р., грошової допомоги на оздоровлення за 2020 рік, матеріальної допомоги для вирішення соціально- побутових питань за 2020 рік, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020рік» станом на 01.01.2020р., на відповідний тарифний коефіцієнт згідно додатків 1 і 14 до Постанови Кабінет Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017р. №704, та провести його виплату з урахуванням раніше виплачених сум; -Зобов`язати Військову частину [NUMBER] здійснити [PERSON] перерахунок та виплату грошового забезпечення з 01.01.2021р. по 30.06.2021р., грошової допомоги на оздоровлення за 2021 рік, матеріальної допомоги для вирішення соціально- побутових питань за 2021 рік, грошової допомоги при звільненні, грошової компенсації за невикористані дні основної щорічної відпустки та додаткової відпустки як учаснику бойових дій, з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівникам інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами встановленого станом на 01.01.2021р. Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», на відповідний тарифний коефіцієнт згідно додатків 1 і 14 до Постанови Кабінет Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017р. №704, та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум. На виконання постанови суду по справі №420/11481/22 Військовою частиною [NUMBER] здійснено перерахунок грошового забезпечення за період з 01.02.2020р. по 30.06.2021р. Розмір перерахованого грошового забезпечення склав 235 826,11 грн., що підтверджується долученою до позову довідкою про перерахунок грошового забезпечення [PERSON] за 2020-2021роки. Позивач вважає, що має право на компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач у спірному випадку довів своє право на отримання компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення за період з 01.02.2020р. по 30.06.2021р.,відтак вважав \~бездіяльність відповідача щодо нарахування та виплати позивачу такої компенсації втрати частини доходів протиправною. Надаючи оцінку спірним правовідносинам та обґрунтованості висновку суду першої інстанції, апеляційний суд враховує наступне. Законом України від 19.10.2000 року № 2050-ІІІ "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" (далі Закон України № 2050-ІІІ) врегульовано порядок нарахування та виплати громадянам компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати. Так, статтею 1 Закону України № 2050-ІІІ, у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин передбачено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). У відповідності до ст.2 Закону № 2050-ІІІ, компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії або щомісячне довічне грошове утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством); соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення); сума індексації грошових доходів громадян; суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника. Отже, дія указаних норм поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата). Приписами ст.ст. 3, 4 Закону України № 2050-ІІІ обумовлено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. З метою реалізації норм Закону України № 2050-ІІІ, постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 затверджено Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - Порядок № 159). Пунктами 1, 2 Порядку № 159, які є подібними за змістом положенням Закону № 2050-ІІІ, конкретизовано підстави та механізм виплати компенсації. Відповідно до абз. 1 п.4 Порядку № 159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Відтак, підставою для здійснення компенсації громадянам втрати частини доходів є дотримання таких основних умов: нарахування належних доходів (заробітної плати, пенсії, соціальних виплат, стипендії); порушення встановлених строків їх виплати (як з вини так і без вини підприємств всіх форм власності і господарювання); затримка виплати доходів на один і більше календарних місяців; зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги; доходи не повинні носити разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата). При цьому компенсація за порушення строків виплати такого доходу не відповідає ознакам платежу, що має разовий характер, оскільки зумовлена порушенням строків сплати відповідачем заробітної плати за час вимушеного прогулу, що носило триваючий характер. У зв`язку з цим виплата компенсації проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення. Наведене нормативне регулювання не встановлює першочерговості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати. Кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. З огляду на приписи ст.3 Закону №2050 та п.4 Порядку №159, для виплати передбаченої вказаними правовими актами компенсації має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення. Отже, основною умовою для виплати громадянину компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі індексації грошового забезпечення та невірно обрахованого розміру складових грошового забезпечення). Водночас компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією (у цій справі - військовою частиною) добровільно чи на виконання судового рішення. Разом з тим, зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1-3 Закону № 2050-ІІІ, окремих положень Порядку № 159 дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але невиплачені. Відтак, у випадку не нарахування та не виплати відповідачем сум грошового забезпечення, позивач має право на компенсацію втрати доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати за умови покладення на відповідача відповідним нормативно - правовим актом або судовим рішенням обов`язку здійснити виплату належних сум. Як свідчать матеріали справи, фактична виплата грошового забезпечення позивача за період з 01.02.2020р. по 30.06.2021р. включно, який зазначений в постанові П`ятого апеляційного адміністративного суду відбулась несвоєчасно, а 19.,7.2023р. (за доводами відповідача). За вказаного, оскільки у даній справі, відповідач військова частина [NUMBER] , з вини якої не було вчасно нараховано та виплачено позивачеві грошове забезпечення, повинна була здійснити виплату такого грошового забезпечення з одночасною виплатою суми компенсації. Невиплата суми компенсації у тому ж місяці, у якому здійснена виплата заборгованості грошового забезпечення, є порушенням прав позивача на отримання такої компенсації. Відтак, оскільки за обставинами цієї справи, позивач звертався до відповідача із заявою про виплату компенсації відповідно до Закону №2050-III та Порядку №159 і відповідач відмовив позивачу у такій виплаті, при цьому нагологуючи під час розгляду справи в суді на відсутності у позивача права на отримання такої компенсації, то правові підстави останнього у зверненні до суду є обґрунтованими, про що вірно зазначив суд першої інстанції у своєму рішенні. Зважаючи на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо нарахування та виплати [PERSON] компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення за період з 01.02.2020 по 30.06.2021, яка була йому нарахована та виплачена на підставі судового рішення у справі №420/11481/22. Оцінюючи доводи скаржника апеляційний суд звертає увагу, що у розумінні приписів ст.2 Закону № 2050-ІІІ компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати затримки виплати доходів. Наявність у спорі між сторонами рішення суду у справі №420/11481/22 не змінює строку, з якого у військової частини [NUMBER] виник обов`язок виплатити на користь [PERSON] грошового забезпечення, адже нарахування та виплата грошового забезпечення мала бути здійснена відповідачем саме з моменту набуття позивачем права на її отримання відповідно до вимог чинного законодавства. Колегія суддів також враховує правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року у справі №240/11882/19, в якій Верховний Суд зауважив, що використане у статті 3 Закону №2050-ІІІ формулювання, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення. Зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1-3 Закону №2050-ІІІ дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені. Отже, застосовуючи висновок Верховного Суду, зроблений у справі №240/11882/19, враховуючи факт невиплати позивачу сум грошового забезпечення а період починаючи з 01.02.2020р., позивач має право на компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за період починаючи з 01.02.2020р. по день фактичної виплати. Відтак, відповідач- військова частина [NUMBER] , з вини якої не було вчасно нараховано та виплачено позивачеві грошового забезпечення за період з 01.02.2020р. по 30.06.2021р., повинна була здійснити виплату таких коштів з одночасною виплатою суми компенсації. Невиплата позивачеві суми компенсації у тому ж місяці, у якому здійснена виплата індексації грошового забезпечення та окремих складових грошового забезпечення позивача, є порушенням прав військовослужбовця на отримання такої компенсації. Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідача слід зобов`язати нарахувати та виплатити позивачеві компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати відповідно до приписів Порядку №159. Посилання апелянта на положення статей 116 та 117 КЗпП України колегія суддів не приймає до уваги, оскільки спір у даному випадку виник між сторонами щодо наявності у позивача права на отримання компенсації втрати частини доходу у випадку порушення встановлених строків їх виплати, що регулюється положеннями Закону №2050-ІІІ та Порядку №159, а не щодо наявності у позивача права на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, що врегульовано положеннями статей 116 та 117 КЗпП України. За вказаного, доводи скаржника стосовно періоду для визначення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, також вважаються колегією суддів як недоцільні, адже спростовуються вищевикладеним. Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не свідчать про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Рішення суду першої інстанції відповідає встановленим ст. 242 КАС України вимогам. Апеляційна скарга Військової частини [NUMBER] задоволенню не підлягає. Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому, відповідно до ст. 316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Результат розгляду: granted