Рішення адміністративного суду від 2022-03-01 00:00:00+02

22 червня 2021 року [PERSON] звернувся з позовом до військової частини [NUMBER] Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України, в якому просив стягнути на його користь середній заробіток (грошове забезпечення) за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 102063,33 грн. На обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідач при звільненні його з військової служби та виключенні зі списків особового складу, не провів з ним повного розрахунку, а саме не виплатив індексації грошового забезпечення. Вказує, що на підставі рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2020 року у справі № 380/8746/20 14 червня 2021 року йому було виплачено індексацію грошового забезпечення у розмірі 103869,90 грн. Зазначає, що періодом затримки розрахунку при звільненні є період з 19 січня 2019 року по 14 червня 2021 року, що становить 877 календарних днів. Вважає, що оскільки відповідач не провів з ним під час звільнення з військової служби остаточний розрахунок, а саме не виплатив йому індексацію грошового забезпечення, то відповідно до вимог статті 117 Кодексу законів про працю України він має право на виплату середнього грошового забезпечення за весь час затримки такого розрахунку, сума якого з урахуванням принципу справедливості та співмірності, а також істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком становить 102063,33 грн. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2021 року адміністративний позов задоволено повністю. Стягнуто з військової частини [NUMBER] Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби в сумі 102063 гривні 33 коп. Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що \~оскільки індексацію грошового забезпечення позивачу не виплачено в день його виключення зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (18 січня 2019 року), то вказана обставина свідчить про те, що при звільненні з військової служби відповідач не провів з позивачем повного розрахунку. Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд першої інстанції дійшов висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 Кодексу законів про працю України як таких, що є загальними, та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби. З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача суд вважав справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 102063,33 грн Не погодившись з прийнятим рішенням, військова частина [NUMBER] подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю. Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що cуд першої інстанції не врахував висновки, викладені Верховним Судом у постанові від 04 квітня 2018 року у справі № 822/1110/16, у постанові від 20 грудня 2019 року у справі № 822/1731/16, у постанові від 13 березня 2020 року у справі № 803/1565/17. Вказує, що ст. 116 КЗпП України не може застосовуватись у даному випадку, оскільки строки розрахунку при звільненні передбачені нормами спеціального законодавства, а саме п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України; не підлягає застосуванню також ст. 117 КЗпП України, оскільки індексація не є виплатою, яка виплачується при звільненні з військової служби. Звертає увагу, що у \~випадку невиплати індексації грошового забезпечення, позивач має право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати. Вважає, що судом не враховано ймовірний розмір майнових втрат працівника та його співмірність із заявою позивачем до стягнення сумою середнього заробітку. Суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження) (п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України). Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав. Як встановлено судом першої інстанції, \~\~ [PERSON] до 18 січня 2019 року проходив військову службу у військовій частині [NUMBER] Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України. Згідно з витягом з наказу командира військової частини [NUMBER] Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України від 18 січня 2019 року № 15 підполковника [PERSON] , начальника відділення по роботі з особовим складом військової частини [NUMBER] , звільненого відповідно до статті 26 з урахуванням підпункту «Б» пункту 3 частини 5 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з військової служби наказом командувача НГУ від 27 грудня 2018 року \~№206 о/с в запас ЗС України (за станом здоров`я) (а.с.8). Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2020 року у справі № 380/8746/20 визнано протиправними дії військової частини [NUMBER] Національної гвардії України щодо нарахування [PERSON] індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 18 січня 2019 року \~з базовими місяцями січень 2016, серпень 2017 та стягнуто з військової частини [NUMBER] Національної гвардії України в користь [PERSON] індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 18 січня 2019 року в сумі 105451,45 грн. Постановою Восьмого апеляційного адміністративного від 21 квітня 2021 року апеляційну скаргу Військової частини [NUMBER] Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України залишено без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2020 року у справі № 380/8746/20 без змін. 14 червня 2021 року \~на виконання рішення суду відповідач виплатив позивачу індексацію грошового забезпечення у сумі 103509,04 грн, що підтверджується випискою по його картковому рахунку (а.с.11). Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції прийшов до висновку про обгрунтованість позовних вимог. Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав. Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон № 2011-ХІІ) визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі . Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону № 2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює за кріплення кваліфікованих військових кадрів. Згідно із ч. 4 ст. 9 Закону № 2011-ХІІ грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Частиною 2 ст. 9 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Відповідно до ч. 3 ст. 9 Закону № 2011-ХІІ грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону. Згідно із абзацом 2 ст. 1 Закону України від 03 липня 1991 року «Про індексацію грошових доходів населення»\~ (далі Закон № 1282-XII) індексація грошових доходів населення встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Відповідно до ч. 1. ст. 2 Закону № 1282-XII індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Згідно з ч. 1 ст. 10 Закону № 1282-XII індексація доходів працюючого населення проводиться за основним місцем роботи. Доходи від роботи за сумісництвом, на умовах погодинної оплати поза основним місцем роботи індексуються в розмірі, що з урахуванням оплати праці за основним місцем роботи не перевищує прожиткового мінімуму для працездатної особи. Отже, індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці, проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковим для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи. Сума індексації грошового забезпечення є складовою частиною грошового забезпечення і відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», підлягає обов`язковому нарахуванню та виплаті. Відповідно до п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого \~\~\~\~\~\~Указом Президента України № 1153/2008 від 10 грудня 2008 року, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини. Згідно із ч. 2 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» \~\~\~\~\~\~(далі Закон № 2232-ХІІ) закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України. Судом першої інстанції встановлено, \~що позивач виключений зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення 18 січня 2019 року, а індексація грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 18 січня 2019 року виплачена йому відповідачем 14 червня 2021 року. Отже, станом на день виключення зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення, відповідач не провів з позивачем розрахунок у повному обсязі, а саме не виплатив індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 18 січня 2019 року. Разом із тим, приписами наведених правових актів не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення особам за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби. Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб), при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України (далі КЗпП), у якому визначені основні трудові права працівників. Відтак, колегія суддів звертає увагу на те, що за загальним правилом пріоритетними для застосування є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню субсидіарно у тих випадках, коли нормами спеціального законодавства спірні правовідносини не врегульовані. Тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані спеціальним законодавством, то до таких правовідносин слід застосовувати приписи КЗпП. Оскільки спеціальним законодавством не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, колегія суддів зазначає про підставність застосування до спірних правовідносин норм КЗпП України. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з ним розрахунок у строки, зазначені ст. 116 цього Кодексу. Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Частиною 2 цієї ж статті визначено, що у разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно із ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, колегія суддів вважає, що норми ст. 116 та ст. 117 КЗпП України хоча і є загальними, однак поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення особи з військової служби. Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 01 березня 2018 року у справі № 806/1899/17 та від 31 травня 2018 року у справі № 823/1023/16. З матеріалів справи слідує, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2020 року у справі № 380/8746/20, яке набрало законної сили, визнано протиправними дії військової частини [NUMBER] Національної гвардії України щодо нарахування [PERSON] індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 18 січня 2019 року \~з базовими місяцями січень 2016, серпень 2017 та стягнуто з військової частини [NUMBER] Національної гвардії України в користь [PERSON] індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 18 січня 2019 року в сумі 105451,45 грн. Згідно з випискою з карткового рахунку відповідачем 14 червня 2021 року перераховано на розрахунковий рахунок позивача індексацію грошового забезпечення в сумі 103509,04 грн (а.с.11). Отже, відповідачем повний розрахунок при звільненні проведено з позивачем лише 14 червня 2021 року, тобто поза межами строку, встановленого ст. 116 КЗпП України. З огляду на викладене, колегія суддів погоджується із судом першої інстанції про те, що до спірних правовідносин слід застосувати положення ч. 2 ст. 117 КЗпП України, оскільки на момент звільнення з військової служби позивачу не було виплачено всіх належних йому сум і розмір таких сум (розмір компенсації) був спірним. Одночасно, колегія суддів зазначає, що відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то у тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч. 1 ст. 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення. Так, як ухвалення судових рішень про стягнення з роботодавця виплат, які мали бути виплачені при звільненні, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене \~\~\~\~\~\~статтею 117 КЗпП, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. Таким чином, на переконання колегії суддів, доводи відповідача про неможливість застосування до спірних правовідносин приписів ст. 117 КЗпП України є безпідставними. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку із працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП, а саме: виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого \~\~\~\~постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року (далі Порядок), середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно з п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Відповідно до наявної у матеріалах справи довідки № 105 від 13 березня 2020 року, виданої військовою частиною [NUMBER] (а.с.10) розмір грошового забезпечення позивача за два останні місяці служби перед звільненням (18 січня 2019 \~року) становив 32268,68 грн. (16098,8 грн за листопад 2018 року та 16169,88 грн. за грудень 2018 року). Кількість календарних днів за листопад-грудень 2018 року становить 61 день. Відтак, середньоденне грошове забезпечення позивача за два останні місяці служби перед звільненням складає 528,99 грн (32268,68 грн/61 день). Кількість днів, впродовж яких затримано виплати при звільненні, а саме з 19 січня 2019 року по 13 червня 2021 року (включно) становить 877 днів. Таким чином, середнє грошове забезпечення, яке підлягає виплаті позивачу у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні, становить 463924,23 грн (528,99 грн. х 877 календарних дні). \~\~ Між тим, вищевказану суму середнього заробітку (463924,23 грн) не можна вважати співмірною, оскільки така в кілька разів перевищує суму заборгованості. Істотність частки виплаченої індексації грошового забезпечення у порівнянні із середнім заробітком становить 22 % (103509,04/463924,23 =0,22). Відтак, сума, яка підлягає відшкодуванню становить 102063,33 грн (528,99*22%*877=102063,33). Посилання скаржника на практику Верховного Суду щодо виплати компенсації втрати частини доходів відповідно до\~ Закону №2050-III\~ у зв`язку із несвоєчасною виплатою індексації грошового забезпечення не можуть братись судом до уваги, оскільки правовідносини у цих справах не є аналогічними, компенсація втрат частини доходів згідно із Законом № 2050-III\~ \~та стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні є різними за своєю правовою природою, підставою для звернення до суду з цим позовом стало виключно питання стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме невиплати індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 18 січня 2019 року, яку позивачу було виплачено на виконання рішення суду. Аналізуючи фактичні обставини справи у сукупності з приписами нормативно-правових актів та враховуючи правову позицію, що викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь [PERSON] середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 19 січня 2019 року по 13 червня 2021 року. \~\~При цьому, суд першої інстанції вірно застосував до спірних правовідносин принцип співмірності і з урахуванням розміру недоплаченої суми та істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком позивача, та обґрунтовано стягнув з відповідача на користь [PERSON] 102063 грн. \~33 коп. Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29). Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Таким чином, доводи апеляційних скарг не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи. За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Результат розгляду: denied