Рішення адміністративного суду від 2023-06-12 00:00:00+03

09.12.2022 Головне управління ДПС у Рівненській області звернулося в суд з позовом до [PERSON] , просило стягнути з ФОП [PERSON] до бюджету податковий борг з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується за результатами річного декларування в сумі 5 288,13 грн. Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2023 року позов задоволено. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що на кожну суму погашення податкового боргу в автоматичному режимі відповідачу нараховувалась пеня, з розрахунку 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, тобто у повній відповідності до вимог Податкового кодексу України. Суд першої інстанції вказав, що на кінець 2019 року розмір нарахованої відповідачу пені склав 5 288,13 грн. і залишився непогашеним на кінець 2022 року. Суд першої інстанції зазначив, що 15.09.2014 податковим органом сформовано і направлено на адресу відповідача податкову вимогу форми «Ф» за №3665-25, а тому суд першої інстанції дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості на загальну суму 5 288,13 грн. є обґрунтованими, відповідають обставинам справи та наявним матеріалам, у зв`язку з чим підлягають задоволенню. Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, [PERSON] подав апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2023 року та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що в разі спливу 1095 денного строку з дня виникнення податкового боргу, такий борг визнається безнадійним та підлягає скасуванню, у тому числі пеня та штрафні санкції, а тому з того часу в податкового органу відсутнє право вживати будь-які заходи щодо стягнення такої суми боргу. Скаржник вказує, що станом на 31.10.2022 сума боргу, яка увійшла до предмета стягнення у цій справі, складається з нарахованої пені за несвоєчасно сплачені податкові зобов`язання, що самостійно визначені платником податку в деклараціях та набули статусу податкового боргу ще 22.03.2018 по 22.07.2019. Скаржник зазначає, що строк звернення позивача з позовом про стягнення суми цього боргу сплив 22.07.2022, а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог. Враховуючи положення статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів. Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України не відповідає. З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 31.03.2017 у справі №817/2326/16, яка набрала законної сили 05.05.2017, стягнуто з фізичної особи [PERSON] , який має податковий борг, за рахунок активів такого платника, кошти на суму податкового боргу 6202,07 грн. У вказаній постанові зазначено, що заборгованість виникла з податку з доходів фізичних осіб, оскільки ФОП [PERSON] за період з 01 січня по 31 грудня 2013 року, в порушення пп.14.1.47 п.14.1 ст.14, пп. 49.18.4 п.49.18 ст.49, абз.«д» пп.164.2.17 п.164.2 ст.164 та п.179.1 ст.179 Податкового Кодексу України, не задекларовано дохід, отриманий у вигляді додаткового блага у 2013 році. Зазначено також, що Державною податковою інспекцією у м. Рівне ГУ ДФС у Рівненській області прийнято податкове повідомлення-рішення №0002431742 від 02.09.2014, податкове зобов`язання відповідача є узгодженим, проте, вказане суми податку за податковими зобов`язання платником податків не сплачувалось. Відповідно до даних облікової картки платника податків [PERSON] податковий борг з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується за результатами річного декларування, в сумі 6202,07 грн. погашався впродовж 2018-2019 років. На кожну суму погашення в автоматичному режимі нараховувалась пеня, розмір якої наприкінці 2019 року становив 5 288,13 грн. і залишився непогашеним на наприкінці 2022 року. В зв`язку з несплатою узгодженої суми податкових зобов`язань в добровільному порядку протягом строків, встановлених пунктом 57.3 статті 57 ПК України, Головне управління ДПС у Рівненській області звернулось в суд з позовом про стягнення такої. Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції бере до уваги такі підстави. Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн. Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень. Відповідно до підпункту 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, в редакції чинній на час звернення позивача до суду (далі - ПК України) податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом. Згідно з підпунктом 129.1.2 пункту 129.1 статті 129 ПК України нарахування пені розпочинається - при нарахуванні контролюючим органом за результатами перевірки податкового зобов`язання та/або іншого зобов`язання, контроль за сплатою якого покладено на контролюючі органи, у разі виявлення його заниження - на суму такого заниження, починаючи з першого робочого дня, наступного за останнім днем граничного строку сплати платником податків цього зобов`язання за відповідний податковий (звітний) період, щодо якого виявлено заниження, та за весь період заниження (у тому числі за період адміністративного та/або судового оскарження). Відповідно до підпункту 129.3.4-1 пункту 129.3 статті 129 ПК України нарахування пені, передбаченої підпунктом 129.1.2 пункту 129.1 цієї статті, закінчується в день настання строку погашення грошового зобов`язання, визначеного контролюючим органом за результатами перевірки. Така пеня нараховується в день закінчення її нарахування за весь період заниження податкового зобов`язання, починаючи з дня, визначеного підпунктом 129.1.2 пункту 129.1 цієї статті, по день закінчення. На суми заниження податкового зобов`язання, визначеного підпунктами 129.1.2 та 129.1.4 пункту 129.1 цієї статті, нараховується пеня за кожний календарний день заниження податкового зобов`язання, включаючи день настання строку погашення податкового зобов`язання, визначеного контролюючим органом, з розрахунку 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, діючої на кожний такий день. Згідно з пунктом 52-1 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України протягом періоду з 1 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), платникам податків не нараховується пеня, а нарахована, але не сплачена за цей період пеня підлягає списанню. Відповідно до долученого до матеріалів справи розрахунку виникнення боргу по платежах до бюджету згідно з інтегрованих карток платника податків [PERSON] нарахування пені відбувалось з 22.03.2018 по 22.07.2019. Положеннями статті 59 ПК України встановлено, що у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення. У разі якщо у платника податків, якому надіслано (вручено) податкову вимогу, сума податкового боргу збільшується (зменшується), погашенню підлягає вся сума податкового боргу такого платника податку, що існує на день погашення. У разі якщо після направлення (вручення) податкової вимоги сума податкового боргу змінилася, але податковий борг не був погашений в повному обсязі, податкова вимога додатково не надсилається (не вручається). З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що 15.09.2014 податковим органом сформовано і направлено на адресу відповідача податкову вимогу форми «Ф» за №3665-25. За даними ЄДРСР вказана податкова вимога платником податків в судовому порядку не оскаржувалась. Підпунктом 14.1.152 пункту14.1 статті 14 ПК України визначено, що погашення податкового боргу - зменшення абсолютного значення суми такого боргу, підтверджене відповідним документом. Відповідно до підпункту 20.1.19 пункту 20.1 статті 20 ПК України контролюючі органи, визначені підпунктом 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 цього Кодексу, мають право стягувати до бюджетів та державних цільових фондів суми грошових зобов`язань та/або податкового боргу у випадках, порядку та розмірі, встановлених цим Кодексом та іншими законами України. Не заперечуючи наявність податкового боргу станом на 22.07.2019 в сумі 5 288,13 грн., скаржник вказує на набуття таким статусу безнадійного, оскільки 1095 денний строк з дня виникнення податкового боргу сплив 22.07.2022. Надаючи правову оцінку таким аргументам скаржника, суд апеляційної інстанції враховує такі підстави. Відповідно до положень статті 101 ПК України списанню підлягає безнадійний податковий борг, у тому числі пеня та штрафні санкції, нараховані на такий податковий борг. Під терміном «безнадійний» розуміється, зокрема, податковий борг платника податків, у тому числі податкового агента, стосовно якого минув строк давності, встановлений пунктом 102.4 статті 102 цього Кодексу. Згідно з пунктом 102.4 статті 102 ПК України у разі якщо грошове зобов`язання нараховане контролюючим органом до закінчення строку давності, визначеного у пункті 102.1 цієї статті (1095 днів), податковий борг, що виник у зв`язку з відмовою у самостійному погашенні такого грошового зобов`язання, може бути стягнутий протягом наступних 1095 календарних днів з дня виникнення податкового боргу, крім випадків, передбачених абзацом третім пункту 59.1 статті 59 цього Кодексу. Якщо платіж стягується за рішенням суду, строки стягнення встановлюються до повного погашення такого платежу або визначення боргу безнадійним. Діючий Порядок списання безнадійного податкового боргу платників податків затверджений Наказом Міністерства фінансів України від 28.07.2022 № 220. Відповідно до положень розділу ІІ вказаного Порядку, списанню підлягає безнадійний податковий борг, у тому числі штрафні санкції, пеня, нараховані на такий податковий борг. Безнадійним податковим боргом є, зокрема, податковий борг платника податків, у тому числі податкового агента, стосовно якого минув строк давності, встановлений пунктом 102.4 статті 102 глави 9 розділу II Кодексу,- станом на дату прийняття рішення керівником (його заступником або уповноваженою особою) територіального органу ДПС. Визначення суми безнадійного податкового боргу, що підлягає списанню, здійснюється територіальними органами ДПС на підставі даних інформаційно-комунікаційних систем ДПС (далі - ІКС) станом на день виникнення безнадійного податкового боргу. За результатами розгляду документів, необхідних для підтвердження безнадійності податкового боргу, керівник (його заступник або уповноважена особа) територіального органу ДПС за наявності підстав приймає рішення про списання безнадійного податкового боргу, яке оформляється на бланку за формою згідно з додатком до цього Порядку. Отже, списання податкового боргу, стосовно якого минув строк давності у 1095 днів (безнадійного податкового боргу) здійснюється контролюючим органом самостійно на підставі даних автоматизованої інформаційної системи станом на день виникнення безнадійного податкового боргу. Верховним Судом неодноразово у постановах, зокрема, від 04.09.2018 у справі №813/4430/16, від 19.09.2019 у справі №910/11620/18, від 31.10.2019 у справі №925/1242/15, від 05.12.2019 у справі №910/1678/19 висловлювалась правова позиція, згідно з якою Податковим кодексом України встановлено граничний строк для визначення контролюючим органом розміру податкового боргу, який починається за наслідком прийняття рішення податкового органу або самостійного декларування боржником податкових зобов`язань, та не може перевищувати 1095 календарних днів з моменту самостійного декларування податкових зобов`язань або прийняття відповідного рішення про нарахування податкового боргу контролюючим органом, по закінченню яких він уже не може вживати заходів до стягнення податкової заборгованості у будь-якому порядку (судовому чи позасудовому), оскільки за наслідком закінчення цього строку податкове зобов`язання визнається безнадійним в силу статті 101 Податкового кодексу України, а борг підлягає списанню в обов`язковому порядку. Цей строк є спеціальним строком давності для звернення контролюючого органу до платника податків з вимогою про погашення податкового боргу та застосовується імперативно (в силу закону). Списання безнадійного податкового боргу, яким є податковий борг платника податків, щодо якого минув строк давності у 1095 днів, здійснюється контролюючим органом самостійно на підставі даних автоматизованої інформаційної системи станом на день виникнення безнадійного податкового боргу. Підсумовуючи вказане, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що списання безнадійного податкового боргу, яким є податковий борг платника податків, щодо якого минув строк давності у 1095 днів, віднесено до компетенції контролюючого органу на підставі даних автоматизованої інформаційної системи станом на день виникнення безнадійного податкового боргу. При цьому, відповідно до абзацу 10 пункту 52-2 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України, в редакції Закону України №591-ІХ від 13 травня 2020 року «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо додаткової підтримки платників податків на період здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), на період з 18 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), зупиняється перебіг строків давності, передбачених статтею 102 цього Кодексу. Водночас, суд апеляційної інстанції зауважує, що строк давності стягнення податкового боргу не слід ототожнювати з строком звернення до суду, встановленим у статті 122 КАС України та відповідно до якої для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень встановлюється тримісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення визначених законом вимог. Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що строк давності стягнення податкового боргу згідно із статтею 102 ПК України є строком існування відповідного податкового зобов`язання, по закінченню якого воно припиняється в силу закону та є неможливим вжиття будь-яких заходів з його погашення. В той час, як правова природа строку звернення до адміністративного суду полягає у тому, що протягом цього часу особа може звернутися до суду за захистом порушеного права. При цьому положення статті 102 ПК України не регулюють питань строків звернення контролюючого органу до адміністративного суду. Закріплений статтею 102 ПК України строк має матеріально-правову природу, а тому не може бути одночасно і процесуальним строком звернення до суду. Між правовою природою матеріально-правового строку давності в податкових правовідносинах та процесуального строку звернення до адміністративного суду є сутнісна різниця, а тому помилковим є ототожнення їх призначення при використанні. Отже, позов з вимогою про стягнення коштів, яка ґрунтується на підставі рішення контролюючого органу, може бути ним поданий до суду у тримісячний строк з дня виникнення підстав, що дають йому повноваження на пред`явлення визначених законом вимог. Відповідно до долученого до матеріалів справи розрахунку виникнення боргу по платежах до бюджету [PERSON] податковий борг, щодо стягнення якого звернувся контролюючий орган, складається з сум нарахованої пені: 22.03.2018, 26.03.2018, 18.05.2018, 31.05.2018, 09.08.2018, 07.11.2018, 18.02.2019, 28.02.2019, 10.04.2019, 22.07.2019. Саме з вказаних дат у контролюючого органу виникло право на звернення до суду у межах тримісячного строку, однак таким правом позивач не скористався, подавши позов до суду 09.12.2022. Суд апеляційної інстанції також враховує, що з 02.04.2020 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020 №540-IX, яким Розділ VI «Прикінцеві положення» КАС України доповнено пунктом 3, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. В свою чергу, 17.07.2020 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» №731-IX. Згідно з пунктом 2 частини 2 резолютивної частини даного Закону, процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 4 розділу X «Прикінцеві положення» Господарського процесуального кодексу України, пункту 3 розділу XII «Прикінцеві положення» Цивільного процесуального кодексу України, пункту 3 розділу VI «Прикінцеві положення» Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» № 540-IX від 30 березня 2020 року, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом. Протягом цього 20-денного строку учасники справи та особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цими кодексами), мають право на продовження процесуальних строків з підстав, встановлених цим Законом. Тобто, фактично процесуальні строки були призупиненні з 12.03.2020 до 06.08.2020, тоді як позовна заява датована 10.11.2022 та зареєстрована судом першої інстанції 09.12.2022. Разом з тим, саме по собі оголошення карантину не зупиняло роботи контролюючого органу та судів, а позивач не позбавлений був можливості подати цей позов, в тому числі на електронну адресу суду. Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див. mutatis mutandis, пункт 33 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року в справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», заява №45783/05; пункт 53 рішення ЄСПЛ від 8 квітня 2010 року в справі «Меньшакова проти України», заява №377/02). Процесуальні строки / строки позовної давності є обов`язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (пункт 45 рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року в справі «Perez de Rada Cavanilles v. Spain» («Перез де Рада Каванілес проти Іспанії»), заява №28090/95). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна Держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (пункт 44 рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року «Osman v. the United Kingdom» («Осман проти Сполученого Королівства»), заява №23452/94 та пункт 54 рішення від 19 червня 2001 року «Kreuz v. Poland» («Круз проти Польщі»), заява №28249/95). У рішенні ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» від 3 квітня 2008 року (пункт 47, заява №3236/03) суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їхня свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків. Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Так, у пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. Відповідно до частин 3, 4 статті 123 КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду. Згідно з пунктом 8 частини 1 статті 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу. Відповідно до частини 1 статті 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу. З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що судом першої інстанції при винесені оскаржуваного рішення порушено норми процесуального права, що має наслідком скасування рішення суду першої інстанції та залишення позову без розгляду. Щодо судових витрат, то відповідно до положень статті 139 КАС України, враховуючи мету стягнення судових витрат, слід стягнути сплачений відповідачем судовий збір за подання апеляційної скарги за рахунок бюджетних асигнувань позивача.

Результат розгляду: partial