Рішення адміністративного суду від 2023-03-01 00:00:00+02

\~ [PERSON] звернувся до \~Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини [NUMBER] (пп [NUMBER] ), в якому просить суд: визнати протиправними дії (бездіяльність) Військової частини [NUMBER] , яка полягає у не здійсненні [PERSON] нового розрахунку матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, яку отримував під час проходження військової служби за період з 2014 по 2017 рік; зобов`язати Військову частину [NUMBER] здійснити перерахунок матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань [PERSON] , яку отримував під час проходження військової служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди під час проходження військової служби за 2014-2017 рік з урахуванням раніше виплачених сум; зобов`язати Військову частину [NUMBER] виплатити [PERSON] матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та здійснити виплату [PERSON] недоплаченої частини одноразової грошової допомоги під час проходження військової служби за період за 2014-2017 рік. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 23.11.2021 року позов \~ [PERSON] залишено без задоволення. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, [PERSON] подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на \~порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.11.2021 року та прийняти постанову, якою задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що одноразова грошова допомога обраховується та виплачується, виходячи з місячного грошового забезпечення. Жодна норма Закону не містить виключень будь-яких складових грошового забезпечення при обрахунку розміру одноразових виплат. Зазначає, що рішення відповідача щодо відмови у проведенні перерахунку та здійсненні доплати суперечить положенням ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Посилання відповідача на положення Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям ЗС України та деяким іншим особам у даному випадку вважає безпідставними, адже п.33.3 зазначеної Інструкції звужує права військовослужбовців, визначені Законом, шляхом встановлення виключень із складу грошового забезпечення, з якого нараховується матеріальна допомога на вирішення соціально-побутових умов. Вказує, що норми Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в ієрархії національного законодавства мають вищу юридичну силу відносно наказу МО України від 11 червня 2008 року №260, яким затверджена Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям ЗС України та деяким іншим особам, тому до правовідносин, що склались між сторонами, слід застосовувати саме положення Закону, а тому дії Військової частини [NUMBER] є протиправним та таким, що суперечить нормам Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Стверджує, що не лише постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 року №1294 встановлюються додаткові види грошового забезпечення військовослужбовців. Зауважує, що надбавка за роботу, яка передбачає допуск до державної таємниці (таємність), отримувана позивачем, включена відповідачем до складу грошового забезпечення, з якого виплачувалась матеріальна допомога на вирішення соціально-побутових питань, але щомісячна додаткова грошова винагорода не була включена. Вважає, що рішення відповідача обмежує право на отримання одноразової грошової допомоги у повному розмірі, передбаченому нормами діючого законодавства, та є протиправним. Посилається на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 10.11.2021 року у справі №825/997/17. Відповідач по справі не скористався \~правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, відповідно до вимог ст.304 КАС України. Позивач про дату час та місце розгляду апеляційної скарги був повідомлений \~заздалегідь та належним чином. Відповідач повідомлявся про день, час та місце судового розгляду апеляційної скарги на поштову адресу, вказану в матеріалах справи. \~ Працівниками УДППЗ "Укрпошта" повернуто поштове відправлення суду, яке надсилалося на адресу відповідача, із відміткою «за закінченням терміну зберігання». Відповідно до п. 4 ч. 6 ст. 251 КАС України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Згідно пунктів 99, 116, 117 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року №270, у разі відсутності адресата поштові відправлення повертаються об`єктом поштового зв`язку відправнику за закінченням встановленого строку зберігання. Водночас до повноважень адміністративних судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб \~учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому примірники повідомлень про вручення рекомендованої кореспонденції, повернуті органами зв`язку з позначками за закінченням терміну зберігання, адресат вибув, адресат відсутній і т. п., з врахуванням конкретних обставин справи можуть вважатися належними доказами виконання адміністративним судом обов`язку щодо повідомлення учасників судового процесу про вчинення цим судом певних процесуальних дій. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18.10.2018 року у справі №821/818/16, від 16.12.2020 року у справі №120/4080/19-а. Судом вжито необхідні заходи щодо повідомлення відповідача про день, час та місце судового розгляду апеляційної скарги. Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ст. 229 КАС України. Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №64/2022 від 24.02.2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №2102-IX від 24.02.2022, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року. З огляду на вищевикладене, з урахуванням запровадженого на території України воєнного стану та активними бойовими діями на території Харківської області та безпосередньо у м. Харків, апеляційна скарга була розглянута 01.03.2023 року. Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України \~суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що наказом командира Військової частини [NUMBER] від 16.07.2015 року №230 [PERSON] зараховано на штатну військову посаду частини у якості військовослужбовця за призовом під час мобілізації з 16.07.2015 року. На вимогу суду відповідачем було подано довідку про отримання заявником 1849,00 грн. матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2015 рік. Обставини обчислення розміру названого платежу без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди відповідачем визнаються у порядку ч.1 ст.78 КАС України. Копією посвідчення серії [NUMBER] від 30.10.2015 року підтверджені обставини набуття позивачем правового статусу учасника бойових дій. Наказом командира Військової частини польова пошта [NUMBER] від 21.10.2016 року №350 позивача виключено із списків особового складу згаданої частини у зв`язку із закінченням строку служби за призовом під час мобілізації. Наказом командира Військової частини [NUMBER] від 31.05.2017 року №154 позивача зараховано на штатну військову посаду частини у якості військовослужбовця за контрактом з 16.0.2015 року. Наказом командира Військової частини [NUMBER] від 01.12.2017 року №159 позивача виключено із списків особового складу згаданої частини у зв`язку із закінченням строку контракту. За твердженням позивача, 17.07.2021 року позивач звернувся з заявою до відповідача, зокрема, з питання нарахування та виплати матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань військовослужбовця з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди. Позивач, вважаючи, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність, яка полягає у не здійсненні позивачу нового розрахунку матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, яку отримував під час проходження військової служби за період з 2014 по 2017 рік, звернувся до суду із цим позовом. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи не підтверджені обставини набуття заявником у спірних правовідносинах права на отримання матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань військовослужбовця за 2014р., 2016-2017р.р.; подання заявником рапорту/заяви по команді про призначення та виплату матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань військовослужбовця за 2014р., 2016-2017р.р.; отримання заявником матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань військовослужбовця за 2014р., 2016-2017р.р. у меншому від бажаного розмірі. Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне. Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені \~\~Конституцією \~\~та законами України. Згідно з ч.1 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Відповідно до ч.7 ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється Законом України 25.03.1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі по тексту - Закон №2232-XII). Згідно з ч.4 ст.2 Закону №2232-XII порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до ст.40 Закону №2232-XII гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України «Про Збройні Сили України», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» та іншими законами. Спеціальним законом, який визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі є Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII (далі по тексту - Закон №2011-XII; в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Відповідно до ч.1 ст.9 Закону №2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Частиною 2 ст.9 Закону №2011-XII передбачено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Абзацами 1, 2 ч.4 ст.9 Закону №2011-XII встановлено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України. За визначенням, наведеним в пункті 1 постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 року №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (чинна на момент виникнення спірних правовідносин; далі по тексту - Постанова №1294) грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення. Наказом Міністерства оборони України від 11.06.2008 року №260 затверджено Інструкцію про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (чинна на момент виникнення спірних правовідносин; далі по тексту Інструкція №260), якою визначено порядок та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, ліцеїстам та вихованцям військових оркестрів, а також порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил України одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби. Відповідно до п. 33.1 розд. XXXIII Інструкції №260 особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять службу за контрактом, для вирішення соціально-побутових питань один раз на рік надається матеріальна допомога в розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення. Постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року №889 «Про питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» (чинна на момент виникнення спірних правовідносин; далі по тексту - Постанова №889) закріплено питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій. Підпунктом 2 п.1 Постанови №889 установлено щомісячну додаткову грошову винагороду військовослужбовцям Збройних Сил України (крім тих, що зазначені у підпункті 1 цього пункту, та військовослужбовців строкової військової служби): з 1 квітня 2013 року - у розмірі, що не перевищує 20 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 вересня 2013 року - у розмірі, що не перевищує 40 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 січня 2014 року - у розмірі, що не перевищує 60 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 квітня 2014 року - у розмірі, що не перевищує 80 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 липня 2014 року - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення. Згідно з п.2 Постанови №889 граничні розміри, порядок та умови виплати щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої пунктом 1 цієї постанови, визначаються Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Адміністрацією Державної прикордонної служби, Службою зовнішньої розвідки за погодженням з Міністерством соціальної політики і Міністерством фінансів у межах затвердженого фонду грошового забезпечення. На виконання зазначеної Постанови Уряду, наказом Міністра оборони від 15.11.2010 року №595 затверджено Інструкцію про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних сил України (чинна на момент виникнення спірних правовідносин; далі по тексту Інструкція №595), яка відповідно до пункту 1 визначає порядок та умови виплати особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом (далі - військовослужбовці), які займають посади в органах військового управління, з`єднаннях, військових частинах, вищих військових навчальних закладах і військових навчальних підрозділах вищих навчальних закладів, установах та організаціях Збройних Сил України (далі - військові частини), щомісячної додаткової грошової винагороди (далі - винагорода). Пунктами 5, 8 Інструкції №595 визначено, що винагорода виплачується військовослужбовцям за місцем штатної служби за минулий місяць одночасно з виплатою грошового забезпечення за поточний місяць на підставі наказу командира (начальника) військової частини (установи, організації); командирам (начальникам) військових частин (установ, організацій) - на підставі наказів вищих командирів (начальників). Винагорода не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення. Інструкція №595 втратила чинність на підставі наказу Міністерства оборони України від 24.10.2016 року №550, яким затверджено Інструкцію про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України (чинна на момент виникнення спірних правовідносин; далі по тексту - Інструкція №550), відповідно до пункту 1 якої Інструкція визначає порядок та умови виплати особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом (далі - військовослужбовці), які займають посади в органах військового управління, з`єднаннях, військових частинах, вищих військових навчальних закладах і військових навчальних підрозділах вищих навчальних закладів, установах та організаціях Збройних Сил України (далі - військові частини), щомісячної додаткової грошової винагороди (далі - винагорода). Пунктами 5, 8, 9 Інструкції №550 встановлено, що винагорода виплачується військовослужбовцям за місцем штатної служби одночасно з виплатою грошового забезпечення на підставі наказу командира (начальника) військової частини (установи, організації); командирам (начальникам) військових частин (установ, організацій) - на підставі наказів вищих командирів (начальників). Винагорода не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення. Розміри винагороди встановлюються наказами Міністерства оборони України (начальника Головного управління розвідки Міністерства оборони України) з урахуванням конкретної військової частини, займаної посади та особливостей умов проходження служби у межах видатків на грошове забезпечення, передбачених для Міністерства оборони України (Головного управління розвідки Міністерства оборони України) у державному бюджеті України на відповідний рік. Колегія суддів зазначає, що з аналізу ч.4 ст.9 Закону №2011-ХІІ вбачається, що Міністру оборони України надано повноваження лише визначати порядок виплати грошового забезпечення, тоді як право визначення розміру матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань та види виплат військовослужбовцям, які включаються до складу місячного грошового забезпечення законом не віднесено до його компетенції та може бути змінений лише законодавцем. Отже, при визначенні розміру грошового забезпечення застосуванню підлягають положення Закону №2011-XII, а не підзаконні акти, які звужують поняття грошового забезпечення та суперечать вимогам цього Закону, а тому, враховуючи положення частини 3 статті 9 Закону №2011-XII, до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових: 1) посадовий оклад; 2) оклад за військовим званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення; 4) одноразові додаткові види грошового забезпечення. Тобто, до грошового забезпечення військовослужбовців як обрахункової величини не включаються одноразові додаткові види грошового забезпечення, зокрема щорічні, щоквартальні, разові додаткові види грошового забезпечення, крім щомісячних, або тих, що виплачуються раз на місяць. Такий принциповий підхід застосовується незалежно від виду виплат. Зазначене узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 21.04.2021 року у справі № 380/2427/20, від 30.04.2021 року у справі №620/561/20. У спірних правовідносинах позивач вказує, що відповідачем протиправно не включено до розрахунку матеріальної допомоги на вирішення соціально - побутових питань за період з 2014 по 2017 рік щомісячну додаткову грошову винагороду. Колегія суддів зауважує, що [PERSON] проходив військову службу у Військовій частині [NUMBER] (пп [NUMBER] ) з 16.07.2015 року, що підтверджується витягом з наказу командира військової частини польова пошта [NUMBER] (по стройовій частині) від 16.07.2015 року №230 (а.с. 42), тому доводи позивача про протиправне не включення відповідачем до розрахунку матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань щомісячної додаткової грошової винагороди за 2014 рік є необґрунтованими. Також, зі змісту витягів з наказів від 21.10.2016 року №350 та від 01.12.2017 року №159 встановлено, що позивач матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, відповідно до Інструкції про порядок виплат грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким особам, затвердженої наказом Міністра оборони України від 11.06.2008 року №260, за 2016 та 2017 роки не отримував (а.с. 61, 63). Доказів на спростування зазначених обставин позивачем не представлено, та матеріали справи не містять. Відповідно до довідки від 15.10.2021 року №10/1742, [PERSON] нараховано та виплачено матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань за 2015 рік, розраховану з наступних складових: оклад за військовим званням; посадовий оклад; надбавка за вислугу років, надбавка за виконання особливо важливих завдань; премія. Всього 1849,00 грн. (а.с. 47). За цим, матеріалами справи підтверджено, що розрахунок сум матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2015 рік, було проведено без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди позивача. Разом з тим, згідно з довідкою від 02.11.2021 року №10/1750 про виплату щомісячної додаткової грошової винагороди, остання виплачувалась [PERSON] за період з липня 2015 року по грудень 2017 року в розмірі 60% (а.с. 59), а тому така винагорода не може вважатись одноразовою. Таким чином, спірна щомісячна винагорода відповідає ознакам додаткового виду щомісячного грошового забезпечення військовослужбовців, які мають щомісячний та постійний характер. Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 10.11.2021 року у справі №825/997/17. За цим, колегія суддів вважає помилковим посилання відповідача на те, що щомісячна додаткова грошова винагорода не входить до структури і складу місячного грошового забезпечення військовослужбовців, з якого нараховується й виплачується матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань. Доводи відповідача стосовно того, що приводом для виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань є виключно рапорт/заява військовослужбовця, у даному випадку є помилковими та безпідставними, оскільки зазначені вимоги стосуються звернення військовослужбовця до командування саме за одержанням вищевказаної матеріальної допомоги (уперше), тому жодним чином не впливають на правовідносини у цій справі. Існування у позивача суб`єктивного права на одержання спірної грошової виплати (матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань) не є спірною обставиною у цій справі, спірним є питання правомірності включення щомісячної додаткової грошової винагороди позивача, як обрахункової величини, до грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення такої матеріальної допомоги. \~ При цьому, ані положеннями Інструкції, ані вищевказаним Порядком, ані будь-якими іншими нормативно-правовими актами/підзаконними актами, не передбачено обов`язку звернення військовослужбовця з рапортом/заявою до командування у випадку невиплати матеріальної допомоги у належному розмірі. Надаючи правову оцінку доводам відповідача про те, що позивач мав дізнатися про порушення своїх прав у 2015-2017 р.р. - в день отримання допомоги, а тому оскільки останнім не було подано заяву про поважність причин пропуску строків, встановлених ст.122 КАС України, відповідно до п.3 ст.123 КАС України позовні вимоги в даній частині підлягають залишенню без розгляду, то колегія суддів вважає такі доводи необґрунтованими, з огляду на наступне. Згідно з ч.1 ст.94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із ч.1 ст.1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. У рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття заробітна плата і оплата праці, які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Отже, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Відповідно до ч.2 ст.9 Закону №2011-XII до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. У постанові від 21 листопада 2018 року (справа № 824/166/15-а) Верховний Суд, аналізуючи норми, зокрема, ч.2 ст.9 Закону № 2011-XII, пункту 33.1 Інструкції, дійшов висновку, що матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань вважається одноразовим додатковим видом грошового забезпечення військовослужбовців і входить до його складу. Відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Отже, з огляду на наведене вище, враховуючи приписи наведеної вище норми позивач мав право звертатися з вимогами у даній справі без обмеження їх будь-яким строком. За наведеного правового регулювання та обставин справи, колегія суддів доходить висновку про те, що відповідач протиправно не врахував у складі грошового забезпечення позивача, з якого нараховано матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань за 2015 рік щомісячну додаткову грошову винагороду, що передбачена Постановою №889. Стосовно висновків суду першої інстанції про те, що усупереч вимогам ч.2 ст.79 КАС України та ч.4 ст.161 КАС України позивачем не долучено до позову жодного доказу спрямування власного особистого письмового звернення до органу публічної адміністрації, та доказу його фізичного одержання органом публічної адміністрації, то колегія суддів зазначає наступне. Судом першої інстанції встановлено, та підтверджується матеріалами справи, що існує твердження позивача про те, що 17.07.2021 року мало місце його письмове звернення до відповідача як органу публічної адміністрації, зокрема, з питання нарахування та виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань військовослужбовця з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди. До матеріалів справи долучено роздруківку означеного письмового звернення позивача, про що також зазначено судом першої інстанції у судовому рішенні. Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Водночас, за правилами ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі. Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - суб`єкта владних повноважень, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його рішення, дії чи бездіяльності. Поряд із цим, колегія суддів також звертає особливу увагу на те, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. Таке завдання адміністративного судочинства реалізується за допомогою системи принципів адміністративного судочинства, одним з основоположних яких є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі (п.4 ч.3 ст.2 КАС України). Принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі в адміністративному судочинстві - це закріплене у КАС України положення про обов`язок суду вжити передбачених законом заходів, необхідних для з`ясування всіх обставин у справі, встановлення юридичних фактів, запропонувати сторонам надати необхідні докази для винесення законного і обґрунтованого рішення в адміністративній справі, або з власної ініціативи витребувати докази, яких, на думку суду, не вистачає. Адміністративний суд повинен активно використовувати процесуальні повноваження, у тому числі й щодо виявлення та витребування доказів за власною ініціативою. Судом першої інстанції не було враховано вищенаведених обставин та законодавчих приписів, не вжито результативних заходів для з`ясування всіх істотних для правильного вирішення цієї справи обставин, не запропоновано позивачу надати належні та достатні докази, яких на думку суду першої інстанції не вистачало для ухвалення законного і обґрунтованого судового рішення, що призвело до неправильного вирішення справи. З огляду на вищезазначене, колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні адміністративного позову з підстав недолучення ним до позову доказів спрямування письмового звернення до відповідача, та доказу його одержання останнім. Натомість, відповідачем, на якого у даному випадку покладений обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності, та який повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі, усупереч вимог ст.77 КАС України, такі повідомлені позивачем обставини звернення не спростовано. Таким чином, висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав недоведеності події звернення позивача до органу публічної адміністрації з приводу обчислення матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань військовослужбовця з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, що на переконання суду першої інстанції, зумовлює відсутність підстав для висновку про виникнення у органу публічної адміністрації приводу та обов`язку вчинення управлінського волевиявлення з приводу обчислення іншого розміру матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань військовослужбовця, є безпідставними. Висновки суду першої інстанції про те, що позивач не забезпечив розумного ставлення до з`ясування стану та захисту власних суб`єктивних прав (публічних інтересів), своєчасно письмових документів про виплати грошового забезпечення не отримав, та не приєднав їх до матеріалів позову, у зв`язку із чим суд першої інстанції \~дійшов переконання про те, що самого лише твердження приватної особи про недоплату (виникнення боргу) з винагороди за службу/працю явно та очевидно недостатньо для визнання доказаним факту неповноти проведених розрахунків з оплати праці/часу служби, також є безпідставними, оскільки, як було зазначено вище, з представленої відповідачем на вимогу суду першої інстанції довідки, встановлено нарахування та виплату позивачеві у 2015 році матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань без включення до розрахунку щомісячної додаткової грошової винагороди. Враховуючи вищезазначене, колегія суддів доходить висновку про те, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, дійшов висновків, які не відповідають встановленим у цій справі обставинам, неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. При цьому, колегія суддів зазначає, що суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч.2 ст.308 КАС України). З урахуванням наведеного, виходячи з принципу верховенства права, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні позовних вимог, з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову. При цьому, з огляду на приписи ст.308 КАС України, колегія суддів не перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині скасування ухвали про стягнення штрафу, яка сторонами не оскаржується. Згідно зі ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, ЄСПЛ у рішенні від 29.06.2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. Також, як наголошується ЄСПЛ у рішенні по справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Верховний Суд у своїй практиці також неодноразово посилався на те, що «ефективний засіб правового захисту» повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 826/14016/16, від 11 лютого 2019 року у справі №2а-204/12). Отже, обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечувати реальне відновлення порушеного права. На підставі вищевикладеного, враховуючи, що відповідачем в межах спірних правовідносин було допущено протиправні дії щодо нарахування та виплати позивачеві матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2015 рік без урахування при обчисленні розміру такої допомоги \~щомісячної додаткової грошової винагороди позивача, колегія суддів доходить висновку, що належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача у даному випадку є визнання протиправними дій відповідача, які полягають у \~\~нарахуванні та виплаті позивачу матеріальної допомоги на вирішення соціально - побутових питань за 2015 рік без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди та зобов`язання відповідача здійснити обчислення позивачу матеріальної допомоги на вирішення соціально - побутових питань за 2015 рік з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та провести виплату з урахуванням раніше проведених платежів. Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29). \~ Відповідно до ч.1 ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, та неправильно застосував норми матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому апеляційну скаргу слід задовольнити частково. Рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Результат розгляду: partial