Рішення адміністративного суду від 2022-08-10 00:00:00+03

У квітні 2021 року\~ [PERSON] (далі [PERSON] , позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі\~- ГУ ПФУ в Харківський обл., відповідач), в якому просив суд: - визнати протиправними дії відповідача, які полягають у перерахунку йому пенсії виходячи з 70% грошового забезпечення 01.01.2016; -зобов`язати відповідача перерахувати та виплачувати йому пенсію у розмірі 76% грошового забезпечення з 01.01.2016, здійснивши виплату суми недоплаченої частини основного розміру пенсії з 01.01.2016 однією сумою без використання при такій виплаті Постанов Кабінету Міністрів України чи інших нормативно правових актів, які надають боржнику можливість для відстрочення виплат; - зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити\~йому компенсацію за несвоєчасну виплату пенсії з 01.01.2016, згідно з Постановою Кабінету Міністрів України №159 (далі - постанова КМУ №159) однією сумою без використання при такій виплаті Постанов Кабінету Міністрів України чи інших нормативно правових актів, які надають боржнику можливість для відстрочення виплат. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 08.06.2021 адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправними дії ГУ ПФУ в Харківській обл. щодо зменшення [PERSON] пенсії з 01.01.2016, як пенсіонеру органів внутрішніх справ, процентної складової розміру пенсії з 76% до 70% відповідних сум грошового забезпечення. Зобов`язано ГУ ПФУ в Харківській обл. провести перерахунок та виплату пенсії [PERSON] , як пенсіонеру органів внутрішніх справ, у розмірі 76% відповідних сум грошового забезпечення, здійснивши виплату однією сумою з 01.01.2016, з урахуванням раніше виплачених сум. Зобов`язано ГУ ПФУ в Харківській обл. нарахувати та виплатити [PERSON] компенсацію за несвоєчасну виплату пенсії з 01.01.2016, здійснивши виплату однією сумою. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, згідно з якою апелянт просив суд скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що пенсійним органом при перерахунку пенсії позивачу застосовано ч. 2\~ст. 13 Закону "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб"\~в редакції, що діяла на час перерахунку, яка визначає що максимальний розмір пенсії, обчислений відповідно до цієї статті, не повинен перевищувати 70% відповідних сум грошового забезпечення, тому під час здійснення перерахунку пенсії позивачу, Головним управлінням були застосовані положення\~Закону №2262-ХІІ\~у зазначеній редакції. Після перерахунку розмір пенсії позивача збільшився, отже умови пенсійного забезпечення позивача не погіршилися, позаяк відповідачем не було вчинено дій, спрямованих на зменшення розміру його пенсії. Вважає, що вимога щодо здійснення виплати суми недоплаченої частини основного розміру пенсії єдиним платежем не підлягає задоволенню, оскільки суд не може перебирати па себе функції суб`єкта владних повноважень в реалізації відповідних управлінських функцій і вирішенні питань, віднесених до виключної компетенції такого суб`єкта. Кількість платежів у межах однієї суми коштів не порушує прав особи на соціальний захист у формі пенсійного забезпечення, адже метою судового захисту є спонукання владного суб`єкта до належного виконання адміністративних функцій у повному обсязі, що (у даному конкретному випадку ) полягає у проведенні розрахунку за усією належною до одержання сумою пенсії, а отже ця позовна вимога є необґрунтованою та безпідставною. Зазначає, що позовні вимоги щодо компенсації втрати частини доходу є передчасними та такими, що не підлягають задоволення. Так, вказує, що просить нарахувати компенсацію на ще не нараховані та відповідно не виплачені суми пенсії, що не підпадає під визначення доходів, передбачених\~Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати"\~№2050-ІІІ за порушення строків виплати яких сплачується компенсація. Відповідні права позивача можна буде вважати порушеними лише у разі, якщо компенсація не буде йому виплачена у тому ж місяці, що і заборгованість. Також відповідач зазначає, що позивачем пропущено строк звернення до суду. Позивач не скористався своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу. Відповідно до положень ч. 1 ст. 308, п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України( далі - КАС України) розгляд справи проведено в порядку письмового провадження за наявними у ній доказами та в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Колегія суддів вислухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог\~апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається у скарзі, дійшла висновку, що\~апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено обставини, які не оспорено сторонами. Позивач є пенсіонером органів внутрішніх справ України, перебуває на обліку у ГУ ПФ України в Харківській обл. як отримувач пенсії за вислугу років призначеної з 29.02.2008 згідно\~Закону України №2262-ХІІ. Станом на 01.12.2015 основний розмір пенсії позивача складав 76% грошового забезпечення. ГУ ПФУ у Харківській обл. відповідно до\~постанови Кабінету Міністрів України «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяких інших осіб» від 21.02.2018 №103\~(далі -\~Постанова КМУ №103) проведено перерахунок пенсії позивача з 01.01.2016, на підставі довідки уповноваженого органу, одночасно з цим здійснено зменшення розміру пенсії з 76% грошового забезпечення до 70%. Не погоджуючись із таким розрахунком пенсії та розміром її виплати, позивач звернувся до адміністративного суду. Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості в цій частині. Колегія суддів погоджується частково з вказаним висновком суду першої інстанції та зазначає наступне. Відповідно до\~статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. Спеціальним законом, який регулює правовідносини у сфері пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, є, зокрема\~Закон №2262-ХІІ. Статтею 13 Закону\~№2262-ХІІ\~(у редакції, чинній на час призначення пенсії позивачу) встановлено, що пенсії за вислугу років призначаються в таких розмірах: а) особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які мають вислугу 20 років і більше (пункт "а" статті 12): за вислугу 20 років - 50 процентів, а звільненим у відставку за віком або за станом здоров`я - 55 процентів відповідних сум грошового забезпечення (стаття 43); за кожний рік вислуги понад 20 років - 3 проценти відповідних сум грошового забезпечення; б) особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які мають страховий стаж 25 років і більше, з яких не менше 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба, служба в органах внутрішніх справ, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України (пункт "б" статті 12): за страховий стаж 25 років - 50 процентів і за кожний повний рік стажу понад 25 років - 1 процент відповідних сум грошового забезпечення (стаття 43); в) особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, які звільняються з військової служби на умовах\~Закону України "Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються зі служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей"\~(пункт "в" статті 12): за вислугу 20 років - 50 процентів відповідних сум грошового забезпечення із збільшенням цього розміру на 3 проценти за кожний повний рік вислуги понад 20 років, але не більше ніж 65 процентів відповідних сум грошового забезпечення (стаття 43). Максимальний розмір пенсії, обчислений відповідно до цієї статті, не повинен перевищувати 80 процентів відповідних сум грошового забезпечення (стаття 43), а особам, які під час проходження служби брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС і віднесені в установленому законом порядку до категорії 1, - 100 процентів, до категорії 2, -\~95 процентів (ч. 2 ст. 13 вищевказаного Закону). З 01.10.2011 набрав чинності Закон України\~«Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи»\~№3668-VI від 08.07.2011, підпунктом 8 Прикінцевих та перехідних положень якого внесено зміни до\~Закону №2262-ХІІ, зокрема у частині другій статті 13 цифри\~90\~замінено цифрами\~80. З 01.05.2014 набрав чинності пункт 23 Розділу ІІ Закону України\~«Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні»\~№1166-VII від 27.03.2014, яким внесено зміни до\~Закону №2262-ХІІ, а саме: у частині другій статті 13 цифри\~80\~замінено цифрами\~70. При цьому, колегія суддів зазначає, що внесені зміни до ч. 2\~ст. 13 Закону №2262-ХІІ\~щодо встановлення граничного розміру пенсії за вислугу років у розмірі 70% грошового забезпечення стосуються порядку призначення пенсії відповідним категоріям осіб у разі реалізації ними права на пенсійне забезпечення, а не перерахунку вже призначеної пенсії. Процедури призначення та перерахунку пенсії різні за змістом і механізмом їх проведення. Нормами, які\~визначають механізм проведення перерахунку пенсії за вислугу років та по інвалідності\~військовослужбовцям є\~стаття 63 Закону №2262-ХІІ. Отже при перерахунку пенсії відповідним категоріям осіб має застосовуватись норма, що визначає розмір грошового забезпечення у відсотках, яка діяла на момент призначення пенсії. Аналогічний правовий висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 24.04.2018 у справа №686/12623/17 та Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16.10.2019 у зразковій справі №240/5401/18. Під час розгляду справи встановлено, що при перерахунку пенсії позивача з 01.01.2016 відповідачем зменшено відсоток грошового забезпечення з 76% до 70%. Враховуючи вище зазначені правові норми та обставини справи, колегія суддів вважає правомірними висновки суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову в частині визнання протиправними дій ГУ ПФУ в Харківській обл., щодо перерахунку пенсії [PERSON] , виходячи з 70% грошового забезпечення з 01.01.2016 та наявність підстав для зобов`язання ГУ ПФУ в Харківській обл. перерахувати і виплатити [PERSON] пенсію у розмірі 76% грошового забезпечення з 01.01.2016. Посилання апелянта на правомірність проведеного перерахунку пенсії з урахуванням вимог ч. 2\~ст. 13 Закону №2262-ХІІ\~щодо максимального розміру пенсії, який не повинен перевищувати 70% відповідних сум грошового забезпечення колегія суддів вважає необґрунтованими з урахуванням вище зазначеного. Щодо доводів апеляційної скарги в частині неправомірного (на думку апелянта) зобов`язання здійснити виплату пенсії однією сумою колегія суддів зазначає наступне. Приписами ч. 3\~ст. 51 Закону №2262-ХІІ\~визначено, що перерахунок пенсій у зв`язку зі зміною розміру хоча б одного з видів грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців, осіб, які мають право на такий перерахунок згідно з цим\~Законом, або у зв`язку із введенням для зазначених категорій осіб нових щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премій у розмірах, встановлених законодавством, не проведений з вини органів Пенсійного фонду України та/або державних органів, які видають довідки для перерахунку пенсії, провадиться з дати виникнення права на нього без обмеження строком. Відповідно до ч. 3\~ст. 52 Закону №2262-ХІІ\~виплата пенсій провадиться за поточний місяць загальною сумою у встановлений строк, але не пізніше останнього числа місяця, за який виплачується пенсія. Частиною 2\~ст. 55 Закону №2262-ХІІ\~передбачено, що нараховані суми пенсії, не отримані пенсіонером з вини органу ПФУ, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Системний аналіз ст. 51, 52, 55, а також\~ст. 63 Закону №2262-ХІІ\~свідчить, що наявність у Кабінету Міністрів України права встановлювати "порядок перерахунку пенсії" не є тотожним праву встановлювати "строки перерахунку пенсії", "строки виплати пенсії". Отже, питання строків виплати доплат до пенсії за результатами проведеного перерахунку, тобто частини пенсії особи, а також розмірів такої доплати не охоплюються поняттям "порядок проведення перерахунку пенсії". Колегія суддів зауважує, що законодавством не передбачено виплати пенсії, належної позивачу, частинами, а отже належним виконанням судового рішення, в даному випадку, є саме виплата суми недоплаченої частини основного розміру пенсії однією сумою. Відповідно до\~ст. 22 Конституції України\~права і свободи людини і громадянина, закріплені цією\~Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй\~конституцією\~або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13). Так, у своїх висновках Європейський суд з прав людини неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення пункту 1 дозволяє позбавлення власності лише "на умовах, передбачених законом", а пункт 2 визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію "законів" (рішення у справах "Амюр проти Франції", "Колишній король Греції та інші проти Греції" та "Малама проти Греції"). "Майном" може бути як "існуюче майно", так і активи, включаючи вимоги, стосовно яких особа може стверджувати, що вона має принаймні "легітимні сподівання" на реалізацію майнового права (пункт 83 рішення від 12.07.2001 у справі Ганс-Адам ІІ проти Німеччини"). "Легітимні сподівання" за своїм характером повинні бути більш конкретними, ніж просто надія й повинні ґрунтуватися на законодавчому положенні або юридичному акті, такому як судовий вердикт (рішення у справі "Копецький проти Словаччини"). Нормами ст. 246 КАС України визначається зміст рішення суду. Частиною 6 наведеної статті КАС України визначено, що у разі необхідності у резолютивній частині також вказується про порядок і строк виконання рішення. Колегія суддів зазначає, що в даному випадку виплата всієї суми перерахованої пенсії однією сумою є фактично способом захисту прав позивача, оскільки, по-перше, вказані суми недоплаченої суми повинні були вже виплачені позивачу і, відповідно, громадянин має право отримати одразу всю суму на виконання рішення суду, а по-друге, це буде фактично порядком виконання рішення суду, відповідно до вказаної вище норми КАС України, з огляду на спір щодо порядку виконання судового рішення, а тому суд першої інстанції мав визначити спосіб виконання рішення суду. Отже, висновок суду першої інстанції щодо зобов`язання ГУ ПФУ в Харківській обл. здійснити виплату суми недоплаченої частини основного розміру пенсії з 01.01.2016 однією сумою також є правомірним. Щодо зобов`язання ГУ ПФУ в Харківській обл. нарахувати та виплатити [PERSON] компенсації за несвоєчасну виплату пенсії з 01.01.2016, згідно з\~постановою КМУ №159 від 21.02.2001\~колегія суддів зазначає наступнне. Відповідно до\~статті 1 Закону №2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Статтею 2 Закону №2050-ІІІ визначено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому\~Законі\~слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Частиною 2\~статті 46 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування"\~нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом. Отже, з урахуванням викладеного, колегія суддів зауважує, що нарахування та виплата суми пенсії ставить первинною подією щодо компенсації втрати частини пенсії, яка нараховується та виплачується, відповідно, після та за результатом нарахування та виплати основної суми пенсії, а тому в даному випадку вимоги про зобов`язання відповідача нарахування та виплати позивачу компенсації за несвоєчасну виплату пенсії у зв`язку з порушенням строків їх виплати є передчасними. Наведений вище висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постановах від 10.07.2018 у справі №404/6317/16-а, від 25.10.2018 у справі №420/1410/17, від 10.02.2020 у справі №134/87/16-а, від 16.04.2020 у справі №200/11292/19-а. Доводи\~апеляційної скарги\~щодо передчасності задоволення позовних вимог в частині зобов`язання нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів колегія суддів вважає належними. З урахуванням вищезазначеного, колегія суддів дійшла висновку про помилковість висновку суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в цій частині. Як наслідок\~оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині зобов`язання ГУ ПФУ в Харківській обл.\~здійснити перерахунок пенсії позивачу з нарахуванням компенсації втрати частини доходу та ухваленням постанови про відмову в задоволенні цієї частини позовних вимог. Стосовно доводів апеляційної скарги про те, що позовні вимоги знаходяться за межами передбаченого ч. 2 ст. 122 КАС України шестимісячного строку звернення до суду, з посиланням на практику Верховного Суду, зокрема постанову Великої Палати Верховного Суду від 24.12.2020 у справі №510/1286/16-а, то колегія суддів зазначає таке. Так, приписами ч.ч. 1, 2 ст.122 КАС України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Загальні правила, закріплені у нормах адміністративного процесуального законодавства, передбачають обчислення строку звернення до суду за захистом прав, свобод чи інтересів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення цих прав, свобод, інтересів. Поняття "повинна була дізнатись", використане у ст. 122 КАС України, слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про прийняття оскаржуваного рішення та знала про обставини його прийняття. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду. Верховний Суд у постанові від 02 березня 2021 року по справі №758/7700/17 зазначив, що у спорах, що виникають з органами Пенсійного фонду України, особа може дізнатися, що її права порушені, зокрема, з моменту отримання грошових виплат, при отриманні від органу Пенсійного фонду України повідомлення про призначення пенсії, відповіді на надісланий запит щодо розміру пенсії, нормативно-правових документів, на підставі яких був здійснений саме такий розрахунок. У свою чергу, ч. 3 ст. 51 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" встановлено, що перерахунок пенсій у зв`язку із зміною розміру хоча б одного з видів грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців, осіб, які мають право на такий перерахунок згідно з цим Законом, або у зв`язку із введенням для зазначених категорій осіб нових щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премій у розмірах, встановлених законодавством, не проведений з вини органів Пенсійного фонду України та/або державних органів, які видають довідки для перерахунку пенсії, провадиться з дати виникнення права на нього без обмеження строком. В даному випадку, за наслідками апеляційного перегляду цієї справи підтверджено протиправну бездіяльність ГУ ПФУ в Харківській обл., яка полягає у нездійсненні перерахунку пенсії [PERSON] , виходячи з 70% грошового забезпечення з 01.01.2016 та наявність підстав для зобов`язання ГУ ПФУ в Харківській обл. перерахувати і виплатити [PERSON] пенсію у розмірі 76% грошового забезпечення з 01.01.2016, тобто встановлено факт неправильного здійснення перерахунку пенсії позивача пенсійним органом, оскільки перерахунок пенсії, на яку позивач має право, не проведено вірно з вини органу Пенсійного Фонду України, а тому колегія суддів вважає, що такий перерахунок та виплата пенсії мають бути проведені в даному випадку, без обмеження строком, передбаченим ст.122 КАС України. Щодо інших доводів апелянта колегія суддів зазначає. Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується\~ст.322 КАС України,\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень. Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний\~з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6\~Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення. Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Згідно із приписами пункту другого частини першої\~статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. За\~статтею 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Оскільки рішення суду першої інстанції ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та неправильним застосуванням норм матеріального права, що призвело до частково неправильного вирішення справи, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції в частині зобов`язання ГУ ПФУ в Харківській обл.\~здійснити перерахунок пенсії позивачу з нарахуванням компенсації втрати частини доходу та ухваленням постанови про відмову в задоволенні цієї частини позовних вимог.

Результат розгляду: partial