Рішення адміністративного суду від 2022-02-16 00:00:00+02

27.09.2021 [PERSON] звернувся в суд з позовом до Управління Державної міграційної служби України в Рівненській області, просив скасувати рішення Рівненського міського відділу Управління Державної міграційної служби України в Рівненській області від 09 вересня 2021 року №15 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 09 грудня 2021 року в задоволенні позову відмовлено. Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що рішення про примусове повернення прийняте у відповідності до статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» у зв`язку з порушенням вимог статті 4 зазначеного Закону, враховуючи відсутність у позивача документів, які б надавали йому право подальшого перебування або проживання на території України. Суд першої інстанції вказав, що позивач знаходився на території України нелегально, що є грубим порушенням з боку позивача законодавства про правовий статус іноземців, що відповідно було підставою для відповідача для прийняття рішення про примусове зобов`язання позивача покинути територію України. Суд першої інстанції зазначив, що позивачем не надано, а судом не здобуто беззаперечних доказів існування обставин загрози життю та свободі, що унеможливлює проведення примусового повернення чи примусового видворення. Також суд першої інстанції вказав, що наявність у нелегального мігранта на території України сім`ї, не є правовою підставою для автоматичного залишення його на території України поза межами встановлених строків без вжиття з його сторони відповідних заходів стосовно продовження строків такого перебування. Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, [PERSON] подав апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 09 грудня 2021 року та ухвалити нове, яким позов задовольнити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що перебуває у шлюбі з громадянкою України з 02.03.2018, 06.01.2019 прибув в України для возз`єднання з сім`єю. Скаржник вказує, що про те, що 20.09.2020 посвідка серії [NUMBER] визнана недійсною та що строк дозволеного перебування на території України закінчився ще 27.09.2020 позивачу відомо не було. Скаржник зазначає, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи. Також вказує, що наявні реальні та обґрунтовані побоювання за життя у разі повернення до країни громадянської належності. Учасники справи в судове засідання не з`явились, належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи, з врахуванням положень статті 268 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), що відповідно до частини 2 статті 313 КАС України не перешкоджає розгляду справи. Відповідно до положень статті 229 та статті 230 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, секретарем забезпечено ведення протоколу судового засідання. Відповідач подав заяву про призначення розгляду справи на іншу дату, в задоволенні якої судом апеляційної інстанції, з огляду на скорочені строки розгляду справи, яка віднесена до категорії окремих термінових справ, особливості повідомлення учасників справи про дату, час та місце розгляду таких справ та особливості подання заяв по суті справи в окремих категоріях адміністративних справ, відмовлено. Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України не відповідає. З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що [PERSON] 06 січня 2019 року здійснив в`їзд на територію України з метою возз`єднання сім`ї, оскільки одружений на громадянці України, шлюб укладено 02.03.2016, від шлюбу є двоє малолітніх дітей. Особа іноземця встановлена та підтверджена паспортом громадянина Азербайджанської Республіки для виїзду за кордон [NUMBER] , дійсним до 12 жовтня 2027 року. Під час здійснення заходів щодо ідентифікації особи за обліками УДМС встановлено, що іноземець 04 квітня 2019 року був документований посвідкою на тимчасове проживання в Україні серії [NUMBER] , підстава для оформлення возз`єднання сім`ї, 18 березня 2020 року термін дії перебування іноземця на території України продовжений до 16 березня 2021 року та оформлена нова посвідка на тимчасове проживання [NUMBER] . Оскільки вказана посвідка на тимчасове проживання не отримана іноземцем протягом 6 місяців з дня її оформлення, то з 20 вересня 2020 року посвідка визнана недійсною та знищена. 09.09.2021 Рівненським міським відділом Державної міграційної служби України в Рівненській області складено протокол про адміністративне правопорушення щодо [PERSON] . Вказано, що [PERSON] порушив правила перебування в Україні з 27.09.2020 і ухилився від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування. Постановою Рівненського міського відділу Державної міграційної служби України в Рівненській області від 09.09.2021 про накладення адміністративного стягнення на [PERSON] накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 2040 грн. Вказано, що постанова може бути оскаржена в 10-денний строк з дня винесення в порядку, визначеному статтями 288, 289 Кодексу України про адміністративні правопорушення. 09.09.2021 заступником начальника Рівненського міського відділу Державної міграційної служби України в Рівненській області затверджено рішення №15 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, яке мотивовано порушенням законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства (вчасно не залишив територію України), іноземець не підпадає під захист статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Вирішено примусово повернути до країни походження або третьої країни [PERSON] та зобов`язано покинути територію України у термін до 08.10.2021. Вважаючи вказане рішення незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню, [PERSON] звернувся із позовом до суду. Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного. Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн. Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень. Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначено Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-VI (далі Закон № 3773-VI) відповідно до пункту 3 частини 1 статті 1 якого возз`єднання сім`ї в`їзд та тимчасове або постійне проживання в Україні членів сім`ї іноземця або особи без громадянства, які проживають в Україні на законних підставах та можуть підтвердити відповідними документами наявність достатнього фінансового забезпечення для утримання членів сім`ї в Україні, з метою спільного проживання сім`ї незалежно від того, коли виникли сімейні відносини - до чи після прибуття іноземця або особи без громадянства до України. Пунктом 7 частини 1 статті 1 Закону № 3773-VI встановлено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні. Відповідно до частин 1, 3 статті 9 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку. Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України. Згідно з частиною 1 статті 15 Закону № 3773-VI в`їзд в Україну та виїзд з України здійснюється іноземців та осіб без громадянства, які перебувають у шлюбі з громадянами України, - за паспортним документом та посвідкою на тимчасове проживання. Посвідка на тимчасове проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні (пункт 18 частини 1 статті 1 Закону № 3773-VI). Відповідно до частини 14 статті 4 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України, або під час перебування на законних підставах на території України у випадках, зазначених у частинах третій - тринадцятій цієї статті, уклали шлюб з громадянами України та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період до отримання посвідки на постійне проживання чи набуття громадянства України. Згідно з частиною 14 статті 5 Закону № 3773-VI встановлено, що підставою для видачі посвідки на тимчасове проживання у випадку, передбаченому частиною чотирнадцятою статті 4 цього Закону, є заява іноземця або особи без громадянства і документ, що підтверджує факт перебування у шлюбі з громадянином України, дійсний поліс медичного страхування. Строк дії посвідки на тимчасове проживання для відповідних категорій іноземців та осіб без громадянства у випадку, визначеному частиною 14 статті 4 Закону № 3773-VI становить один рік. Строк дії посвідки на тимчасове проживання може бути продовжено необмежену кількість разів, за наявності підстав, передбачених законом. Отже, наведені норми Закону № 3773-VI передбачають право для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України з метою возз`єднання сім`ї за наявності укладеного шлюбу з громадянином України та посвідки на тимчасове проживання. Посвідка про тимчасове проживання на території України видається на підставі заяви іноземця та документу, що підтверджує факт перебування у шлюбі з громадянином України та діє строком до одного року з можливістю її подальшого подовження. При цьому, приписами чинного законодавства встановлено чіткий порядок дій органу міграційної служби щодо розгляду поданих заяв іноземцями та особами без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, для оформлення посвідок. З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що 04 квітня 2019 року позивач документований посвідкою на тимчасове проживання в Україні серії [NUMBER] , підстава для оформлення возз`єднання сім`ї, 18 березня 2020 року термін дії перебування позивача як іноземця на території України продовжений до 16 березня 2021 року та оформлена нова посвідка на тимчасове проживання [NUMBER] . При цьому, до матеріалів справи долучено копію паспорта громадянина Азербайджанської республіки № [NUMBER] , належний позивачу, термін дії якого до 12.10.2027. Постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року № 322 затверджено Порядок оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання (далі Порядок №322) відповідно до пункту 1 якого посвідка на тимчасове проживання (далі - посвідка) є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні. Обмін посвідки здійснюється у разі закінчення строку дії посвідки (підпункт 3 пункту 7 Порядку №322). Пунктами 53, 56 Порядку №322 встановлено, що видача іноземцеві або особі без громадянства посвідки здійснюється територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, уповноваженим суб`єктом, який прийняв документи для її оформлення (у тому числі замість втраченої або викраденої), обміну. Під час видачі посвідки проводиться процедура верифікації. Іноземець або особа без громадянства візуально перевіряють персональні дані, внесені до посвідки. Якщо іноземець або особа без громадянства не отримали посвідку протягом шести місяців з дня її оформлення, вона знищується відповідно до пункту 74 цього Порядку (пункт 59 Порядку №322). Посвідка вилучається, визнається недійсною та знищується у разі неотримання її іноземцем або особою без громадянства протягом шести місяців (підпункт 9 пункту 71 Порядку №322). Отже в разі неотримання іноземцем або особою без громадянства посвідки на тимчасове проживання протягом шести місяців з дня її оформлення у територіального органу ДМС виникає обов`язок визнати недійсною та знищити таку посвідку. Оскільки посвідка на тимчасове проживання від 18 березня 2020 року не отримана позивачем протягом 6 місяців з дня оформлення, то з 20 вересня 2020 року посвідка визнана недійсною та знищена, про що зазначено відповідачем у відзиві на позовну заяву. Водночас, Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 відповідно до статті 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19 та з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10 березня 2020 року установлено з 12 березня до 3 квітня 2020 року на усій території України карантин. Після чого, шляхом внесення змін та доповнень до вказаної постанови, карантин неодноразово продовжено. Постановою Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», відповідно до статті 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», Кабінетом Міністрів України установлено, що з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 19 грудня 2020 р. до 31 березня 2022 р. на території України, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211. Так, 17.03.2020 прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон № 530-IX), підпунктом 3 пункту 2 розділу ІІ якого передбачено, що на період встановлення карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) з дня оголошення карантину зупиняється перебіг строків звернення за отриманням адміністративних та інших послуг та строків надання цих послуг, визначених законом. Від дня припинення карантину перебіг цих строків продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення. Відповідно до статті 1 Закону України «Про адміністративні послуги»\~ \~(в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) адміністративна послуга це результат здійснення владних повноважень суб`єктом надання адміністративних послуг за заявою фізичної або юридичної особи, спрямований на набуття, зміну чи припинення прав та/або обов`язків такої особи відповідно до закону. Суб`єкт звернення - фізична особа, юридична особа, яка звертається за отриманням адміністративних послуг. Суб`єкт надання адміністративної послуги - орган виконавчої влади, інший державний орган, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування, їх посадові особи, державний реєстратор, суб`єкт державної реєстрації, уповноважені відповідно до закону надавати адміністративні послуги. Адміністративна послуга вважається наданою з моменту отримання її суб`єктом звернення особисто або направлення поштою (рекомендованим листом з повідомленням про вручення) листа з повідомленням про можливість отримання такої послуги на адресу суб`єкта звернення. У випадках, передбачених законодавством, відповідний документ може бути надісланий поштою (рекомендованим листом з повідомленням про вручення) або за допомогою засобів телекомунікаційного зв`язку. При цьому строк доставки поштової кореспонденції не зараховується до строку надання адміністративної послуги (частина 5 статті 10 Закону України «Про адміністративні послуги»). Доказів того, що відповідачем вживались заходи щодо надіслання позивачу виготовленої посвідки на тимчасове проживання від 18 березня 2020 року, з врахуванням встановлення Постановою Кабінету Міністрів України карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, строк дії якого на території України продовжено до 31 березня 2022 року, а, також, дотримання \~підпункту 3 пункту 2 розділу ІІ Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)», в частині реалізації пунктів 59 та \~підпункт 9 пункту 71 Порядку №322, суду не надано. Постановою Кабінету Міністрів України від 02.11.2016 № 770 «Деякі питання надання адміністративних послуг у сфері міграції» затверджено Перелік адміністративних послуг у сфері міграції та їх вартість, до якого включено, зокрема, адміністративну послугу з оформлення (у тому числі замість втраченої або викраденої) та обмін посвідки на тимчасове проживання. Таким чином, обмін посвідки на тимчасове проживання є адміністративною послугою, яка в силу вказаних вище приписів частини 5 статті 10 Закону України «Про адміністративні послуги», вважається наданою з моменту отримання її суб`єктом звернення та з огляду на запровадження на території України карантину перебіг строків на отримання такої зупинено, що не враховано відповідачем у спірних правовідносинах, внаслідок чого, на переконання суду апеляційної інстанції, передчасно визнано недійсною та знищено посвідку на тимчасове проживання № [NUMBER] , яка була оформлена на ім`я позивача. Частиною 1 статті 26 Закону № 3773-VI встановлено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення. Норми Закону № 3773-VI покладають на органи, які розглядають питання про примусове повернення іноземців або осіб без громадянства, суб`єктів владних повноважень обов`язок проведення всебічної перевірки наявності правових підстав для такого повернення. В оскаржуваному рішенні відповідач не вказав жодних фактичних обставин та не навів доказів на підтвердження скоєння позивачем дій, які передбачені частиною 1 статті 26 Закону №3773-VI (які порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо таке повернення необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України), тоді як за встановлених обставин та нормативного регулювання відповідач передчасно визнав недійсною та знищив посвідку на тимчасове проживання № [NUMBER] . До того ж, постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності від 09.09.2021 на момент прийняття оскаржуваного рішення не набрала чинності, в зв`язку з чим у відповідача не було підстав вважати доведеним правопорушення, яке ставилось у вину позивачеві, а отже, оскаржуване рішення відповідача не може бути визнано таким, що прийнято обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття такого. Окрім того, суд апеляційної інстанції зауважує, що за наявності у позивача паспортного документа, термін дії якого не сплив, що, в свою чергу, уможливлює оформлення документів для легального проживання на території України, в`їзд та проживання в Україні з метою возз`єднання сім`ї, прийняте відповідачем рішення про примусове повернення позивача до країни походження або третьої країни прийнято з порушенням одного з елементів критерію «необхідності у демократичному суспільстві», а саме - принципу пропорційності, який, в свою чергу, вимагає встановлення балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень, що призвело до негативних наслідків для позивача за не доведення будь-якої вини останнього. Відповідачем не враховано, що внаслідок прийняття оскаржуваного рішення виникло питання не про возз`єднання сім`ї, а про її роз`єднання, що суперечить вимогам вище наведених норм законодавства та порушує права не лише позивача, а і його неповнолітніх дітей, адже прийняте рішення про примусове повернення позбавить позивача законних підстав для проживання на території України та унеможливить повноцінне соціальне та сімейне життя. Згідно з статтею 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. За встановлених обставин, надаючи правову оцінку аргументам сторін, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що приймаючи оскаржуване рішення відповідач діяв всупереч законодавчо наданих повноважень, таке не відповідає встановленим статтею 2 КАС України критеріям обґрунтованості та пропорційності, а тому підлягає скасуваннню. Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права. У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. З огляду на викладене, враховуючи положення статті 317 КАС України, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, а тому судове рішення слід скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Результат розгляду: granted