Рішення адміністративного суду від 2022-03-18 00:00:00+02

В червні 2021 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до Головного управління ДПС у Хмельницькій області, в якому просила визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Хмельницькій області про сплату боргу (недоїмки) від 12.05.2021 №Ф-3901-22. Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2021 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено. Не погоджуючись з даним рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги. Так, в обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на її думку, призвело до неправильного вирішення спору. Відповідач правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався. Оскільки предметом оскарження є рішення суду першої інстанції ухвалене у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження у відповідності до п. 3 ч. 2 ст. 311 КАС України. Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, з огляду на наступне. Як встановлено із матеріалів справи, позивачка з 14.09.2001 по 20.04.2017 була зареєстрована як фізична особа-підприємець. При цьому, з 2001 року позивач отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону України "Про прокуратуру", а з 24 липня 2012 року позивач набула права на призначення пенсії за віком. В період з 01.01.2012 по 21.04.2017 позивач перебувала на спрощеній системі оподаткування (єдиний податок 2 група) відповідно до поданої заяви про застосування спрощеної системи оподаткування від 10.01.2012 "діяльність у сфері права". 20.04.2017 року позивачем за власним рішенням припинено підприємницьку діяльність фізичної особи-підприємця, дата запису; 20.04.2017 року, номер запису: 26770060005001719. У зв`язку з наявністю заборгованості по єдиному внеску станом на 30.04.2021 року в інтегрованій картці [PERSON] в сумі 28 527,22 грн., відповідачем було сформовано та направлено вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 12.05.2021 №Ф-3901-22. Вважаючи вказану вимогу протиправною позивач звернулася до суду з даним позовом. Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що недоїмка зі сплати єдиного внеску є виключно наслідком неналежного виконання позивачем обов`язків, покладених на неї статтями 7, 9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування". Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно зі статтею 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Статтею 92 Конституції України передбачено, що виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення і виключно законами України встановлюються, зокрема, система оподаткування, податки і збори. Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначаються Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (далі - Закон № 2464). Положення пункту 2 частини 1 статті 1 Закону № 2464 визначають єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) як консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. У відповідності до пункту 4 частини 1 статті 4 Закону № 2464 платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування. Згідно частини 4 статті 4 Закону № 2464 особи, зазначені у пункті четвертому частини першої цієї статті, які обрали спрощену систему оподаткування, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування. Таким чином, за змістом частини 4 статті 4 Закону № 2464 законодавчими підставами для звільнення фізичної особи-підприємця, яка обрала спрощену систему оподаткування, від сплати єдиного внеску за себе є: якщо вона є пенсіонером за віком або інвалідом; отримання відповідно до закону пенсії або соціальної допомоги. Єдиним виключенням з цієї норми є добровільна участь фізичної особи-підприємця, яка обрала спрощену систему оподаткування, у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що надання пільг щодо звільнення від сплати єдиного внеску законодавець не пов`язує та не ставить у залежність від виду призначеної/отримуваної пенсії пенсіонером (за віком, по інвалідності, в разі втрати годувальника чи за вислугу років), визначальним критерієм надання вказаних пільг є досягнення фізичною особою-підприємцем пенсійного віку. Таким чином, фізична особа-підприємець, яка досягла пенсійного віку, незалежно від виду пенсії, яку їй призначено та яку вона отримує відповідно до закону, має право на пільги, встановлені частиною 4 статті 4 Закону № 2464. Аналогічна правова позиція висвітлена в постановах Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в справі № 814/779/17 та від 19.04.2019 року у справі № 819/538/18, а також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 814/779/17 . Як встановлено з матеріалів справи, позивач з 2001 року отримує пенсію за вислугу років, відповідно до Закону України "Про прокуратуру", починаючи з 24 липня 2012 року позивач набула право на призначення пенсії за віком. Тобто, в даному випадку, позивач у спірний період, маючи статус фізичної особи - підприємця, є також пенсіонером та отримує пенсію за віком, а тому є звільненою від сплати єдиного внеску. Суд першої інстанції не надав уваги вказаній обставині, хоча в долученій до матеріалів позовної заяви довідці до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ №0039387 відзначено, що позивач, [PERSON] , є пенсіонером за віком (а.с. 5). Водночас, колегія суддів зазначає, що позивач може бути платником єдиного внеску виключно за умови її добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування. Порядок укладання договору про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування встановлений у ч. 3 ст. 10 Закону № 2464-VI, а саме особи, зазначені в частині першій цієї статті, подають до органу доходів і зборів за місцем проживання відповідну заяву в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування. Орган доходів і зборів, що отримав заяву про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, має право перевіряти викладені в заяві відомості та вимагати від особи, яка подала заяву, документи, що підтверджують зазначені відомості. З особою, яка подала заяву про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, органом доходів і зборів в строк не пізніше ніж 30 календарних днів з дня отримання заяви укладається договір про добровільну участь відповідно до типового договору, що затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування. Натомість, в матеріалах справи відсутні докази наявності договору на добровільну участь позивачки у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, та відповідачем таких доказів ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції, не надано. Отже, враховуючи те, що позивач є пенсіонером та отримує пенсію за віком, а відтак є звільненою від сплати єдиного внеску в силу вимог ч. 4 ст. 4 Закону №2464-VI, а договору про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування не укладала, вона не має обов`язку щодо сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 05 листопада 2018 року у справі №806/2169/16 (адміністративне провадження №К/9901/45232/18). З урахуванням зазначених обставин, колегія суддів вважає, що дії відповідача щодо винесення вимоги про сплату боргу від 12.05.2021 №Ф-3901-22 є протиправними, а тому вказана вимога належить до скасування, а заявлений позов до задоволення. Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тобто прийняте рішення підлягає скасуванню з постановленням нової постанови. У силу п.2 ч.1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Згідно зі ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Результат розгляду: granted