Рішення адміністративного суду від 2022-04-12 00:00:00+03

[PERSON] звернулася з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби в Івано-Франківській області в особі Косівського районного відділу Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області про визнання протиправною відмови останнього в оформленні та видачі їй паспорта громадянина України для виїзду за кордон без застосування безконтактного електронного носія персональних даних відповідно до Положення про паспорт громадянина України та про паспорт громадянина України для виїзду за кордон, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 за №2503-XII, без застосування засобів Єдиного державного демографічного кадастру та зобов`язання Косівського районного відділу Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області видати їй паспорт громадянина України для виїзду за кордон відповідно до Положення про паспорт громадянина України для виїзду за кордон, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 №2503-XII, без застосування засобів Єдиного державного демографічного кадастру. Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 серпня 2021 в задоволенні позову відмовлено. Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що [PERSON] до заяви від 06.02.2021 про видачу їй паспорта громадянина України для виїзду за кордон без застосування безконтактного електронного носія персональних даних долучила: заяву - анкету, паспорт громадянина України, свідоцтво про народження, дві фотокартки розміром 3,5х 4,5 см, інформація щодо ІПН, квитанцію про сплату державного мита. Вказана заява-анкета відповідає формі, що визначена Додатком 1 до Порядку оформлення і видачі дипломатичними представництвами та консульськими установами України паспорта громадянина України для виїзду за кордон, затвердженого наказом МЗС від 26.03.2012 №91, який втратив чинність на підставі наказу Міністерства закордонних справ України №369 від 30.11.2015 (а.с. 62-63). Згідно квитанцій про сплату державного мита від 06.02.2021, які [PERSON] долучила до заяви від 06.02.2021, нею сплачено адміністративний збір за оформлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон у сумі 340,00 грн., тобто не у повному розмірі. Враховуючи зазначене, долучені позивачем до заяви від 06.02.2021 про видачу їй паспорта громадянина України для виїзду за кордон без застосування безконтактного електронного носія персональних даних документи не відповідали вимогам, встановленим Порядком оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.05.2014 №152. За таких обставин, відповідач, за результатами розгляду заяви [PERSON] від 06.02.2021 з доданими до неї документами, правомірно відмовив позивачу у видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон. Позивач у своєму позові посилається на рішення Верховного Суду у справі №806/3265/17 (ПЗ/9901/18). Однак, суд вважає зазначене посилання недоречним, оскільки зазначене рішення стосується оформлення та видачі паспорта громадянина України, а не паспорта громадянина України для виїзду за кордон. Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, [PERSON] подала апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення із неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, та неправильним застосуванням норм матеріального права. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що всі документи, які дають їй можливість отримати паспорт для виїзду за кордон відповідно до чинної Постанови №2503-XII вона належно подала, а тому жодних підстав вимагати у неї документи, які подаються громадянами для отримання паспорту для виїзду за кордон з безконтактним електронним носієм, а саме - заяву - анкету про внесення відомостей в ЄДДР та присвоєння УНЗР у відповідача немає. Відмова у видачі їй паспорта громадянина України для виїзду за кордон з підстав, вказаних у рішенні суду не передбачена законом та в повній мірі не відповідає Положенню №2503-XII. Суд в рішенні повністю перекрутив дійсні обставини справи, вказуючи на заяву-анкету про внесення відомостей в ЄДДР, присвоєння УНЗР, згоду на збір і обробку персональних даних в той час, коли Положення №2503-XII дає їй можливість отримати такий документ без зазначення в рішенні документів. Твердження суду про недоречність посилання на постанову Верховного Суду у справі №806/3265/17 (ПЗ/9901/18) не відповідає нормам справи та нормам чинного законодавства, оскільки саме висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові за результатами розгляду справи №806/3265/17 (ПЗ/9901/18) від 19.09.2018, зокрема, в частині встановлення факту ненадання позивачем згоди на збір і обробку персональних даних, і повинні бути застосовані до даних правовідносин. Суд не вірно вказує, що оформлення та видача документу, що посвідчує особу, неможливо без обробки персональних даних особи. Таке твердження зумовлене тим, що судом належним чином не вивчені нормативні акти з цього питання та передчасно прийняте дане рішення. Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити. Відповідно по п.3 ч.1 ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного. Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд в повній мірі дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 06.02.2021 [PERSON] , [INFO] , звернулася до Косівського районного відділу УДМС України в Івано-Франківській області із заявою про видачу їй паспорта громадянина України для виїзду за кордон без застосування безконтактного електронного носія персональних даних відповідно до постанови Верховної Ради України від 26.06.1992 № 2503-ХІІ «Про затвердження Положення про паспорт громадянина України та про паспорт громадянина України для виїзду за кордон» без застосування засобів Єдиного державного демографічного реєстру. При цьому, у заяві зазначила, що УНЗР їй не присвоювався, оскільки жодних заяв та згоди на обробку персональних даних не надавала, що виключає можливість застосовувати до неї Закон України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», постанову Кабінету Міністрів України №152 та Порядок №669 від 26.11.2014, так як дані документи стосуються лише осіб, які бажають отримати паспорти для виїзду за кордон з безконтактним електронним носієм. Висловила категоричну незгоду на збір та обробку своїх персональних даних. До вказаної заяви додала: заяву - анкету, паспорт громадянина України, свідоцтво про народження, дві фотокартки розміром 3,5*4,5 см, інформація щодо ІПН, квитанцію про сплату державного мита (а.с. 12-13). Відповідач, за результатами розгляду заяви позивача від 06.02.2021, листом від 12.02.2021 за №Б-19/6/2602-21/2620/17-21 відмовив [PERSON] у видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон без застосування безконтактного електронного носія персональних даних, оскільки можливість видачі такого паспорту без застосування засобів Єдиного державного демографічного реєстру чинним законодавством не передбачена. Зазначив, що постановою КМУ від 16.11.2016 №1001 внесено зміни до постанови від 07.05.2014 №152, якими передбачено, що прийняття документів для оформлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, що не містить безконтактний носій, зразок бланка якого затверджено цією постановою з 20.12.2016 припиняється. Крім того, відповідач зазначив, що заява-анкета для оформлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон подана [PERSON] за формою, яка скасована, а розмір сплаченого адміністративного збору за оформлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон не відповідає встановленому постановою Кабінету Міністрів України №770 від 02.11.20216 (а.с. 14-17). Наведене стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом. Правові та організаційні засади створення та функціонування Єдиного державного демографічного реєстру та видачі документів, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи, а також права та обов`язки осіб, на ім`я яких видані такі документи визначаються Законом України від 20.11.2012 №5492-VI «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» (далі - Закон України №5492-VI). Відповідно до абзацу першого ч.1 ст.4 Закону України №5492-VI єдиний державний демографічний реєстр - це електронна інформаційно-телекомунікаційна система, призначена для зберігання, захисту, обробки, використання і поширення визначеної цим Законом інформації про особу та про документи, що оформлюються із застосуванням засобів Реєстру, із забезпеченням дотримання гарантованих Конституцією України свободи пересування і вільного вибору місця проживання, заборони втручання в особисте та сімейне життя, інших прав і свобод людини та громадянина. Положеннями абзацу третього ч.1 ст.4 Закону України №5492-VI визначено, що єдиний державний демографічний реєстр ведеться з метою ідентифікації особи для оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсними та знищення передбачених цим Законом документів. Єдиний державний демографічний реєстр у межах, визначених законодавством про свободу пересування та вільний вибір місця проживання, використовується також для обліку інформації про реєстрацію місця проживання чи місця перебування. Відповідно до п.6, п.7 ч.1 ст.3 Закону України №5492-VI для цілей цього Закону нижченаведені терміни вживаються в такому значенні: ідентифікація особи - встановлення особи шляхом порівняння наданих даних (параметрів), у тому числі біометричних, з наявною інформацією про особу в реєстрах, картотеках, базах даних тощо; ім`я особи - прізвище, ім`я та по батькові фізичної особи. Відповідно до ч.1 ст.13 Закону України №5492-VI документи, оформлення яких передбачається цим Законом із застосуванням засобів Реєстру (далі - документи Реєстру), відповідно до їх функціонального призначення поділяються на: 1) документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України: а) паспорт громадянина України. Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо документів, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус, спрямованих на лібералізацію Європейським Союзом візового режиму для України» від 14.07.2016 №1474-УІІІ внесено зміни до Закону України №5492-VI, які набрали чинності з 1 жовтня 2016. Пунктом 1 ч.1 ст.3 Закону України №5492-VI визначено, що термін безконтактний електронний носій вживається у значенні, як імплантована у бланк документа безконтактна інтегральна схема для внесення персональних даних, параметрів, у тому числі біометричних, що дає змогу здійснювати комплекс заходів, пов`язаних з верифікацією особи, та може використовуватися як засіб електронного цифрового підпису у випадках, передбачених законом. Відповідно до ч.1 ст.13 Закону України №5492-VI документи, оформлення яких передбачається цим Законом із застосуванням засобів Реєстру (далі - документи Реєстру), відповідно до їх функціонального призначення поділяються на: документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, зокрема, це паспорт громадянина України для виїзду за кордон. Частиною 3 ст.13 Закону України №5492-VI визначено, що паспорт громадянина України для виїзду за кордон та інші визначені Законом документи містять безконтактний електронний носій. Нормами ч.1, 2, 5 ст.15 Закону України №5492-VI встановлені вимоги до бланків документів та їх форми, а саме: Бланки документів, які містять безконтактний електронний носій, виготовляються відповідно до вимог з урахуванням рекомендацій Міжнародної організації цивільної авіації (ICAO) і повинні мати ступінь захисту, що унеможливлює їх підроблення. Бланки документів, якщо інше не визначено цим Законом, виготовляються за єдиними зразками та технічними описами, що затверджуються Кабінетом Міністрів України. Бланки документів, в які імплантовано безконтактний електронний носій для внесення персональних даних, біометричних даних, параметрів та іншої інформації про особу, повинні бути виконані багатокомпонентним захисним друком, містити символ електронного документа, інформацію про підприємство, на якому виготовлено бланк документа, зображення малого Державного Герба України. Згідно з вимогами ч.1-4,7 ст.22 Закону України №5492-VI паспорт громадянина України для виїзду за кордон є документом, що посвідчує особу, підтверджує громадянство України особи, на яку він оформлений, і дає право цій особі на виїзд з України і в`їзд в Україну. Кожен громадянин України не може мати більше двох паспортів громадянина України для виїзду за кордон. Кожен громадянин України має право на отримання паспорта громадянина України для виїзду за кордон у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Паспорт громадянина України для виїзду за кордон оформляється особам, які не досягни шістнадцятирічного віку, на чотири роки, а особам, які досягни шістнадцятирічного віку, - на 10 років. Паспорт громадянина України для виїзду за кордон виготовляється у формі книжечки, правий форзац якої містить безконтактний електронний носій, та складається з м`якої обкладинки, 32 сторінок та сторінки даних. До паспорта громадянина України для виїзду за кордон вноситься така інформація: 1) назва держави; 2) назва документа; 3) тип документа; 4) код держави; 5) номер документа; 6) ім`я особи; 7) громадянство; 8) дата народження; 9) унікальний номер запису в Реєстрі; 10) стать; 11) місце народження; 12) дата видачі документа; 13) уповноважений суб`єкт, що видав документ (код); 14) дата закінчення строку дії документа; 15) відцифрований образ обличчя особи; 16) відцифрований підпис особи; 17) дані про перебування на консульському обліку (за бажанням особи або її представника, представника закладу, який виконує функції опікуна чи піклувальника над особою). Відповідно до частини другої статті 15 та частини другої статті 22 Закону України №5492-VI Кабінетом Міністрів України прийнята постанова від 07.05.2014 №152 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 16.11.2016 №1001) «Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон», якою затверджені зразок та технічний опис бланка паспорта громадянина України для виїзду за кордон з безконтактним електронним носієм згідно з додатками 1 і 2 та Порядок оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон. Частиною четвертою цієї постанови визначено, що прийняття документів для оформлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, що не містить безконтактного електронного носія, зразок бланка якого затверджено цією постановою, з 20 грудня 2016 припиняється; паспорт громадянина України для виїзду за кордон, що не містить безконтактного електронного носія, оформлений та виданий на підставі документів, поданих до 20 грудня 2016, є чинним протягом строку, на який його було видано. Відповідно до п.12 ч.1, ч.3, 7 ст.7 Закону України №5492-VI до Реєстру вноситься, визначена частиною 1 цієї статті, інформація про особу, а саме: відцифровані відбитки пальців рук особи (у разі оформлення, зокрема: паспорта громадянина України для виїзду за кордон). Інформація в Реєстрі зберігається для визначених цим Законом цілей. Порядок отримання, вилучення з Реєстру та знищення відцифрованих відбитків пальців рук встановлює Кабінет Міністрів України. Відцифровані відбитки пальців рук особи після внесення до безконтактного електронного носія та видачі документа особі вилучаються з Реєстру та знищуються. Шаблони відцифрованих відбитків пальців рук особи використовуються лише для цілей ідентифікації особи для оформлення, видачі, обміну передбачених цим Законом документів. Передача шаблонів відцифрованих відбитків пальців рук особи забороняється. Повноваження щодо отримання відцифрованих відбитків пальців рук та забезпечення їх захисту відповідно до законодавства покладається на уповноважених суб`єктів, передбачених пунктами 1, 2,4-7 частини першої статті 2 цього Закону. Відцифровані відбитки пальців рук особи отримуються після досягнення нею дванадцятирічного віку. При цьому, відповідно до ст.8 Закону України №5492-VI внесена до Єдиного державного демографічного реєстру інформація є конфіденційною. Нерозголошення конфіденційної інформації гарантується державою. Збирання, зберігання, використання та захист інформації, що міститься у Реєстрі, здійснюються відповідно до закону. Відповідно до ч.4 ст.13 Закону України №5492-VI, особам гарантується право на відмову від внесення відцифрованих відбитків пальців рук до безконтактного електронного носія, що міститься у паспорті громадянина України. Таке право реалізується шляхом подання заяви відповідному уповноваженому суб`єкту про внесення або відмову від внесення відцифрованих відбитків пальців рук особи до безконтактного електронного носія. Відповідно до частини сьомої статті 7 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 26 листопада 2014 № 669, якою затверджено Порядок отримання, вилучення з Єдиного державного демографічного реєстру та знищення відцифрованих відбитків пальців рук особи. Відповідно до п. 1 Порядку отримання, вилучення з Єдиного державного демографічного реєстру та знищення відцифрованих відбитків пальців рук особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 №669 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 18 серпня 2017 №628, далі Порядок №628) Цей Порядок визначає процедуру отримання, вилучення з Єдиного державного демографічного реєстру (далі - Реєстр) та знищення відцифрованих відбитків пальців рук особи, які у передбачених законодавством випадках вносяться до безконтактного електронного носія у разі оформлення паспорта громадянина України, паспорта громадянина України для виїзду за кордон, дипломатичного паспорта України, службового паспорта України, посвідчення особи моряка, посвідчення члена екіпажу, посвідчення особи без громадянства для виїзду за кордон, посвідки на постійне проживання, посвідки на тимчасове проживання, посвідчення біженця, проїзного документа біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, проїзного документа особи, якій надано додатковий захист, картки мігранта (далі - документи). Підпунтком 1 пункту 2 цього Порядку установлено, що відцифровані відбитки пальців рук отримуються і вносяться до Реєстру у разі оформлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, дипломатичного паспорта України, службового паспорта України, посвідчення особи моряка, посвідчення члена екіпажу, посвідчення особи без громадянства для виїзду за кордон, посвідки на постійне проживання, посвідки на тимчасове проживання, посвідчення біженця, проїзного документа біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, проїзного документа особи, якій надано додатковий захист, картки мігранта. Згідно з п. 3 Порядку №628 до Реєстру вносяться відцифровані відбитки вказівних пальців рук особи. У разі пошкодження, відсутності вказівного пальця руки або відсутності можливості через якість отриманого графічного зображення відцифрованого відбитка (відбитків) пальця (пальців) рук (руки) особи ідентифікувати її беруться парні відбитки інших пальців рук або два будь-які відбитки пальців руки, про що зазначається в заяві-анкеті для внесення інформації до Реєстру. У разі відсутності можливості через якість отриманого графічного зображення відцифрованих відбитків усіх пальців рук особи ідентифікувати її відцифровані відбитки пальців рук не отримуються, про що складається акт, який затверджується керівником відповідного територіального органу/підрозділу ДМС або працівником закордонної дипломатичної установи, та зазначається в заяві-анкеті для внесення інформації до Реєстру. Зазначений акт сканується засобами Реєстру та додається до заяви-анкети. Відцифровані відбитки пальців рук особи не отримуються до досягнення нею 12-річного віку та у разі відсутності у особи всіх пальців рук, про що зазначається в заяві-анкеті для внесення інформації до Реєстру. У разі коли особа не може пересуватися самостійно у зв`язку із тривалим розладом здоров`я та потребує термінового лікування за кордоном, що підтверджується медичним висновком відповідного закладу охорони здоров`я, оформленим в установленому порядку, відцифровані відбитки пальців рук не отримуються, про що складається акт, який затверджується керівником відповідного територіального органу/підрозділу ДМС або працівником закордонної дипломатичної установи, та зазначається в заяві-анкеті для внесення інформації до Реєстру. Зазначений акт сканується засобами Реєстру та додається до заяви-анкети. Нормами ст.35 Конституції України передбачено право на свободу світогляду і віросповідання, але також визначено, що церква і релігійні організації в Україні відокремлені від держави, а школа - від церкви; ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань. Стаття 68 Основного Закону України передбачає обов`язок кожного щодо неухильного додержання Конституції України та законів України. Згідно з ст.2 Закону України від 23.04.1991 №987-XII «Про свободу совісті та релігійні організації» (далі - Закон України №987-ХІІ) в Україні усі правовідносини, пов`язані із свободою совісті і діяльністю релігійних організацій, регулюються законодавством України. Законодавство України про свободу совісті та релігійні організації складається з цього Закону та інших законодавчих актів України, виданих відповідно до нього. Відповідно до ч.1 ст.3 Закону України №987-ХІІ кожному громадянину в Україні гарантується право на свободу совісті. Це право включає свободу мати, приймати і змінювати релігію або переконання за своїм вибором і свободу одноособово чи разом з іншими сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, відправляти релігійні культи, відкрито виражати і вільно поширювати свої релігійні або атеїстичні переконання. Відповідно до ст.4 Закону України №987-ХІІ громадяни України є рівними перед законом і мають рівні права в усіх галузях економічного, політичного, соціального і культурного життя незалежно від їх ставлення до релігії. В офіційних документах ставлення громадянина до релігії не вказується. Будь-яке пряме чи непряме обмеження прав, встановлення прямих чи непрямих переваг громадян залежно від їх ставлення до релігії, так само як і розпалювання пов`язаних з цим ворожнечі й ненависті чи ображання почуттів громадян, тягнуть за собою відповідальність, встановлену законом. Ніхто не може з мотивів своїх релігійних переконань ухилятися від виконання конституційних обов`язків. Заміна виконання одного обов`язку іншим з мотивів переконань допускається лише у випадках, передбачених законодавством України. Як зазначено у ст.24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Аналіз вищенаведених положень дає підстави для висновку, що прийняття документів та оформлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, що не містить безконтактного електронного носія, з 20 грудня 2016 припинено. Відмова від внесення відцифрованих відбитків пальців рук до безконтактного електронного носія передбачена лише у процедурі отримання паспорта громадянина України, тоді як паспорт громадянина України для виїзду за кордон відповідно до ч.4 ст.22 Закону №5492-VI є за формою іншим документом і виготовляється у формі книжечки, правий форзац якої містить безконтактний електронний носій, та складається з м`якої обкладинки, 32 сторінок та сторінки даних. Випадки відсутності інформації про відцифровані відбитки пальців рук особи для отримання нею паспорту громадянина України для виїзду за кордон деталізовані у п. 3 Порядку №628, а саме: відсутність можливості через якість отриманого графічного зображення відцифрованих відбитків усіх пальців рук особи ідентифікувати її; недосягнення особою 12-річного віку; відсутність у особи всіх пальців рук; неможливість особи пересуватися самостійно у зв`язку із тривалим розладом здоров`я та потребування термінового лікування за кордоном, що підтверджується медичним висновком відповідного закладу охорони здоров`я, оформленим в установленому порядку. Таким чином, позивач під вказаний перелік виключних обставин, за яких можлива відсутність інформації, передбаченої, зокрема, п. 12 ч. 1 ст. 7 Закону №5492-VI, не підпадає. Доводи скаржника, що всі документи, які дають їй можливість отримати паспорт для виїзду за кордон відповідно до чинного Положення про паспорт громадянина України для виїзду за кордон, затвердженого постановою Верховної Ради України від 23 лютого 2007 № 719-V №2503-XII вона належно подала, не заслуговують на увагу, оскільки вказаним Положенням не визначено необхідного переліку та порядку подання документів для оформлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, а підпункт 2 пункту 12 Положення містить тільки відсильну диспозицію, що правила та порядок оформлення і видачі паспорта визначаються Кабінетом Міністрів України. Так, як зазначив суд першої інстанції, подана позивачем заява-анкета на оформлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон від 06.02.2021 не відповідає формі, встановленій законодавством на час звернення із такою заявою, чим не дотримано вимоги пунктів 13, 14 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.05.2014 №152 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 16.11.2016 №1001). Згідно квитанцій про сплату державного мита від 06.02.2021, які [PERSON] долучила до заяви від 06.02.2021, нею сплачено адміністративний збір за оформлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон у сумі 340,00 грн., тобто не у повному розмірі. Щодо посилань скаржника на необхідність застосування до спірних правовідносин правової позиції, наведеної Верховним Судом у постанові від 19.09.2018 у зразковій справі № Пз/9901/2/18 (806/3265/17), колегія суддів вважає правильним зазначення судом першої інстанції того, що вказана правова позиція стосується визнання протиправною відмови у видачі паспорта громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 №2503-ХІІ, тоді як предметом розгляду цього спору є видача паспорта громадянина України для виїзду за кордон. З огляду на викладене, відповідачем правомірно розглянуто заяву-звернення позивача та листом від 17.07.2020 проінформовано позивача у визначені законодавством порядку та строки з наданням відповідного роз`яснення щодо порядку оформлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон. Таким чином, суд погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставність позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення. З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав вважати неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, а також відсутня невідповідність висновків суду обставинам справи.

Результат розгляду: denied