Рішення адміністративного суду від 2022-07-11 00:00:00+03

[PERSON] звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Шаргородського районного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) (Шаргородський РВ ДВС Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) з позовом про визнання протиправною та скасування постанови старшого державного виконавця Коваля Д.О. від 01.04.2020 у ВП №59260036 про стягнення виконавчого збору. Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 02 березня 2022 року в задоволенні позову відмовлено. Не погоджуючись з вказаним рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з`ясування обставин справи і, як наслідок, невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованого рішення. \~\~\~\~ Суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження у відповідності до вимог п.3 ч.1 ст.311 КАС України. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги позивача, колегія суддів дійшла наступних висновків. Судом встановлено, що рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 11.01.2019 у справі № 152/1568/18, яке набрало законної сили 10.02.2019, зобов`язано [PERSON] усунути перешкоди орендареві Фермерському господарству "Слобідське" у користуванні земельною ділянкою шляхом заборони здійснювати будь-які дії на земельній ділянці площею 1,1288 га з кадастровим номером 0525383000:02:001:0153, яка знаходиться на території Клекотинської сільської ради Шаргородського району Вінницької області, до моменту припинення дії договору оренди землі, укладеного 23 квітня 2014 року між [PERSON] та Фермерським господарством "Слобідське", зареєстрованого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 02.05.2014 за номером 5566863. На виконання вищевказаного рішення Шаргородським районним судом Вінницької області 31.05.2019 було видано виконавчий лист, який 03.06.2019 стягувачем був поданий до Шаргородського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області для його примусового виконання. На підставі даного виконавчого листа та заяви стягувача, постановою головного державного виконавця Шаргородського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Грелею Н.А. від 05.06.2019 відкрито виконавче провадження ВП № 59260036. Цією ж постановою боржнику наголошено на необхідності виконання рішення суду протягом 10 робочих днів. Дана постанова була доведена до відома позивача шляхом направлення рекомендованою кореспонденцією, що підтверджується копіями відповідних матеріалів виконавчого провадження. В той же час, при відкритті виконавчого провадження державним виконавцем не було дотримано вимог ч. 4 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» та одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження не винесено постанову про стягнення виконавчого збору з боржника. Така обставина була встановлена начальником Шаргородського районного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Захарчуком Т.В. при перевірці законності проведення державним виконавцем виконавчих дій у виконавчому провадженні ВП № 59260036, у зв`язку з чим останнім 01.04.2020 винесена постанова «Про перевірку виконавчого провадження», якою у зв`язку зі звільненням головного державного виконавця Грелі Н.А. та передачею матеріалів даного виконавчого провадження старшому державному виконавцю [PERSON] ,, зобов`язано усунути виявлені недоліки виконавчого провадження в строк до 03.04.2020. У зв`язку із цим, старшим державним виконавцем Ковалем Д.О. 01.04.2020 винесена постанова у ВП № 59260036 про стягнення з [PERSON] виконавчого збору у розмірі 9446 грн. (вих. номер постанови 7007 від 01.04.2020), копія якої також була відправлена на адресу боржника, про що свідчать наявний у матеріалах справи реєстр поштових відправлень. 01.04.2020, старшим державним виконавцем Ковалем Д.О. винесена постанова про закінчення виконавчого провадження ВП № 59260036 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» (у зв`язку з фактичним виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом), а питання щодо стягнення виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій виведено в окреме провадження. Як наслідок, на підставі постанови від 01.04.2020 про стягнення виконавчого збору (№7007), старшим державним виконавцем Ковалем Д.О. 06.04.2020 винесена постанова про відкриття нового виконавчого провадження ВП № 61738308. В подальшому, начальником Шаргородського районного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Захарчуком Т.В. 03.06.2020 винесена постанова про зміну (доповнення) реєстраційних даних, згідно якої в автоматизованій системі виконавчого провадження внесено зміни щодо суми виконавчого збору, яка підлягає стягненню з [PERSON] , а саме замість « 9446 грн.» зазначено « 8346 грн.». Надалі, в межах виконавчого провадження ВП № 61738308, пов`язаному із виконанням постанови від 01.04.2020 про стягнення виконавчого збору в сумі 8346 грн., державним виконавцем 25.11.2021 винесені постанови про арешт коштів та майна боржника [PERSON] . Таким чином судом встановлено, що предметом даного спору є постанова старшого державного виконавця Шаргородського районного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Коваля Д.О. від 01.04.2020 у ВП № 59260036 (вих. № 7007) про стягнення з [PERSON] виконавчого збору. Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов про відсутність підстав для скасування постанови від 01.04.2020 ВП № 59260036. Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне. Статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. За змістом положень статті 3 Закону України "Про виконавче провадження" від 2 червня 2016 року № 1404-VIII (далі Закон № 1404-VIII) відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення, зокрема, на підставі таких виконавчих документів як виконавчі листи, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень. Частиною першою статті 26 Закону № 1404-VIII визначено, що державний виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення. Відповідно до ч. 5 ст. 26 Закону № 1404-VIII виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону. Статтею 27 Закону № 1404-VІІІ надано визначення поняття "виконавчий збір" та унормовано питання щодо його розміру, порядку та підстав стягнення. Так, згідно з ч. 1 ст. 27 Закону № 1404-VІІІ виконавчий збір це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Відповідно до ч. 2 ст. 27 Закону № 1404-VІІІ виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів. В той же час частиною 3 статті 27 Закону № 1404-VІІІ передбачено, що за примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи. При цьому в силу вимог ч. 4 ст. 27 Закону № 1404-VІІІ державний виконавець одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження виносить постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). Стягнутий виконавчий збір перераховується до Державного бюджету України протягом трьох робочих днів з дня надходження на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби. Законом № 1404-VІІІ передбачено і інший випадок, коли державним виконавцем виноситься постанова про стягнення виконавчого збору. Зокрема, статтею 40 Закону № 1404-VІІІ передбачено порядок винесення постанови про стягнення виконавчого збору у випадку закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу. Стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1-4, 6, 7 і 9 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9, 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом. За приписами частини п`ятої статті 27 Закону № 1404-VIII виконавчий збір не стягується: 1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; 2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень"; 4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; 5) у разі виконання рішення приватним виконавцем; 6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом. Також частиною дев`ятою статті 27 Закону № 1404-VIII встановлено, що виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження. Отже, Законом № 1404-VIII визначено альтернативний порядок вирішення питання про стягнення з боржника виконавчого збору, який залежить від певних умов. У першому випадку це питання вирішується відповідно до ч. 5 ст. 26 Закону № 1404-VІІІ на стадії відкриття виконавчого провадження з одночасним зазначенням у постанові про відкриття виконавчого провадження про стягнення з боржника виконавчого збору. Наслідком такого рішення є можливість стягнення виконавчого збору безпосередньо в процесі здійснення виконавчого провадження. В іншому випадку, питання про стягнення виконавчого збору вирішується в порядку, встановленому ч. 3 ст. 40 Закону № 1404-VІІІ, а саме в разі закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9, 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, або ж повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1-4, 6, 7 і 9 частини першої статті 37 цього Закону. Водночас у цьому випадку рішення про стягнення виконавчого збору приймається не пізніше наступного дня з дня закінчення виконавчого провадження (повернення виконавчого документа) і лише якщо виконавчий збір не було стягнуто у ході виконавчого провадження. Подібний правовий висновок наведено у постанові Верховного Суду від 24.10.2019 у справі № 580/1328/19. Як вірно встановлено, при винесені постанови про відкриття виконавчого провадження від 05.06.2019 ВП № 59260036, державним виконавцем одночасно не було винесено постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі, передбаченому ч. 3 ст. 27 Законом № 1404-VIII. Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що винесення постанови про стягнення виконавчого збору вже після відкриття виконавчого провадження за наявності незмінних умов, при яких виконавчий збір підлягав стягненню з боржника, не є тією беззаперечною обставиною, яка вказує на протиправність відповідної постанови, оскільки, в цьому випадку визначений у ч. 4 ст. 27 Закону № 1404-VIII строк винесення постанови про стягнення виконавчого збору є строком виконання відповідачем своїх повноважень. В той же час недотримання цього строку є ознакою формального порушення реалізації повноважень, однак не свідчить про те, що відносно боржника відпали підстави для стягнення виконавчого збору, які визначені статтею 27 Закону № 1404-VIII. Більше того, згідно діючих положень Закону № 1404-VIII, зокрема ч. 3 ст. 40, не стягнутий на момент закінчення виконавчого провадження виконавчий збір, в будь-якому випадку підлягає стягненню в межах окремого виконавчого провадження. Судом встановлено, що відповідні виконавчі дії державного виконавця при здійсненні виконавчого провадження № 59260036 за постановою заступника начальника Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Вінницькій області Сускова А.О. № 14/2-11-20 від 01.06.2020 були визнані такими, що вчинені з порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження». Проте, такі дії не вказують на протиправність винесеної постанови від 01.04.2020 про стягнення виконавчого збору, як підстави для її скасування, а недоліки в її змісті, зокрема в частині розрахунків суми виконавчого збору, підлягали усуненню відповідачем. З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права. В свою чергу, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права. Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29). Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Зазначеним вимогам закону рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 02 березня 2022 року, відповідає. Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Апеляційний суд вважає, що Вінницький окружний адміністративний суд не допустив неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення, внаслідок чого апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення без змін. Оскільки ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 14 квітня 2022 року за клопотанням [PERSON] , сплату судового збору за подання апеляційної скарги відстрочено до ухвалення рішення у справі, колегія суддів, за результатами розгляду справи, на підставі приписів ст.139 КАС України, ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" ухвалює про стягнення з [PERSON] судового збору за подання апеляційної скарги. Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.6 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому відповідно до п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу судове рішення за результатами її розгляду судом апеляційної інстанції в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Результат розгляду: granted