Рішення адміністративного суду від 2022-03-16 00:00:00+02

[PERSON] звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області в якому просив: - визнати протиправним та скасувати рішення від 31.12.2020 № 20742/04-36-04-18 про анулювання реєстрації платника єдиного податку фізичної особи-підприємця [PERSON] ( [ADDRESS] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ); - зобов`язати Головне управління ДПС у Дніпропетровській області (ЄДРПОУ 43145015) поновити реєстрацію фізичної особи-підприємця [PERSON] та включити до Реєстру платників єдиного податку, починаючи з 01.01.2021; - стягнути на користь [PERSON] судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 2270,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (ЄДРПОУ 43145015); - стягнути на користь [PERSON] за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (ЄДРПОУ 43145015) витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, у сумі 5 675,00 грн. В обґрунтування позову посилається на те, що рішенням №20742/04-36-04-18 від 31.12.2020 анульовано реєстрацію платника єдиного податку фізичної особи-підприємця [PERSON] , оскільки останній здійснював продаж підакцизних товарів шляхом проведення розрахункових операцій на суму 300,00 грн. без застосування РРО, РК та без видачі відповідного розрахункового документа встановленої форми. Крім того, в рішенні зазначено, що позивач здійснював продаж алкогольних напоїв та тютюнових виробів без наявності відповідних ліцензій на роздрібну торгівлю алкогольними напоями та тютюновими виробами. Позивач вважає, що застосування санкції передбаченої п. 299.11 ст. 299 ПК кодексу України у вигляді анулювання реєстрації є незаконним та не відповідає нормам діючого законодавства, а порушення встановлені актом перевірки від 01.12.2020 №0735/04/36/05/РРО/ [NUMBER] не є законною підставою для анулювання реєстрації платника єдиного податку. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05.07.2021 у позові відмовлено повністю. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, позов задовольнити повністю. В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначив, що судом першої інстанції не досліджено той факт, що за адресою, за якою проводилась перевірка ( [ADDRESS] ) позивач взагалі не здійснює підприємницьку діяльність. Доказів на підтвердження того, що саме позивач здійснив продаж підакцизних товарів відповідачем не надано та цей факт залишено поза увагою судом. Зазначена в акті перевірки адреса є оптовою базою де здійснюють підприємницьку діяльність на підставі договорів оренди інші суб`єкти підприємницької діяльності. Позивач також зазначив, що в п. 2.2.12 акту перевірки вказано, що був здійснений продаж алкогольного напою Val DO PROSECCO із вмістом спирту 11%. При цьому у якості доказів відповідачем надано фотознімок пляшки, з якої неможливо встановити кількість спирту. Також у якості доказів відповідачем надано платіжне доручення , яке містить лише суму грошових коштів, інших доказів відповідач не надав. Отже акт перевірки не містить достатньої інформації про порушення, оскільки в ньому неналежним чином відображені всі обставини та не наведені докази, які б ці порушення підтверджували. Крім того, позивач вважає, що спірне рішення про анулювання реєстрації платника єдиного податку було передчасним, відповідачем не дотримано законних підстав визначених п.п. 298.2.3 п.298 ст.298 ПК України. Відповідач не скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу. Справа судом розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, колегія суддів дійшла наступних висновків. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що [PERSON] [INFO] РНОКПП [NUMBER] , місцезнаходження: [ADDRESS] зареєстрований в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадський формувань від 12.05.2017 за номером 2 218 000 0000 001577. Основний вид економічної діяльності - 46.39 - Неспеціалізована оптова торгівля продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами. Згідно витягу з реєстру платників єдиного податку від 20 червня 2017 року №1704323400061 позивач віднесений до 2 групи платників єдиного податку без реєстрації ПДВ. 20.11.2020 перед початком фактичної перевірки позивача працівником Головного управління ДПС у Дніпропетровській області - [PERSON] проведено контрольну розрахункову операцію з придбання алкогольного напою ігристого вина Val DO PROSECCO на суму 225,00 грн. а також сиру «Дорблю» на суму 75,00 грн., загалом на суму 300,00 грн. Продавцем при розрахунковій операції з [PERSON] (покупцем) отримано кошти у сумі 300,00 грн. без видачі розрахункового документу встановленої форми, що підтверджується платіжним дорученням від 20.11.2020 Р24АР24А749505650С93283. На підставі наказу від 23.11.2020 №3124-п та направлень від 23.11.2020 №703, та №704, на підставі ст.ст. 20, 80 ПК України, проведена фактична перевірка господарського об`єкту (оптова база) за адресою: [ADDRESS] , де здійснює господарську діяльність ФОП [PERSON] щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платником податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення відносин з працівниками (найманими особами). 01.12.2020 Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області складено акт перевірки №0735/04/36/05/РРО/ [NUMBER] . Актом перевірки встановлено наступні порушення: проведення розрахункових операцій без застосування реєстратора розрахункових операцій, без роздрукування та видачі відповідного розрахункового документу на суму 300,00 грн. 17.12.2020 Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області складено податкове повідомлення-рішення №0058960710 на суму 30 грн. за проведення розрахункових операцій без застосування реєстратора розрахункових операцій, застосовано у розмірі 10% від суми вартості товарів (робіт, послуг) проданих з порушеннями за порушення вчинене вперше. Крім того, Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області на підставі ст.15 Закону України від 19.12.1995 №481/95-ВР «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» (із змінами та доповненнями) встановлено порушення: роздрібна торгівля алкогольними напоями без наявності відповідної ліцензії. 17.12.2020 відповідачем складено податкове повідомлення-рішення №0058970710 на суму 17000,00 грн. за здійснення роздрібної торгівлі алкогольними напоями без наявності відповідної ліцензії. 21.12.2020 складено протокол №477 про адміністративне правопорушення за фактом проведеної перевірки ФОП [PERSON] . 21.12.2020 відповідачем складено постанову про накладення адміністративного стягнення на підставі протоколу №477, до якої долучено акт фактичної перевірки від 01.12.2020 №0735/04/36/05/РРО/ [NUMBER] , якою встановлено проведення діяльності у сфері продажу товарів (громадського харчування та послуг) без використання реєстратора розрахункових операцій без застосування спеціальних платіжних засобів (платіжних терміналів) для здійснення розрахунків за продані товари. Позивача притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді накладення штрафу у сумі 1700,00 грн. 31.12.2020 уповноваженою особою відповідача прийнято рішення №20742/04-36-04-18 про анулювання реєстрації платника єдиного податку ФОП [PERSON] . Не погодившись із рішенням №20742/04-36-04-18 про анулювання реєстрації платника єдиного податку, позивача звернувся до суду із цим позовом. Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд апеляційної інстанції виходить з наступного. Пунктом 299.1 ст.299 Податкового кодексу України (далі - ПК України) встановлено, що реєстрація суб`єкта господарювання як платника єдиного податку здійснюється шляхом внесення відповідних записів до реєстру платників єдиного податку. Застосування спрощеної системи оподаткування фактично є одним із видів пільгового оподаткування господарської діяльності. Податковим кодексом України встановлено коло осіб, на яких розповсюджується вказана норма. Згідно з п.291.3 ст. 291 ПК України юридична особа чи фізична особа - підприємець може самостійно обрати спрощену систему оподаткування, якщо така особа відповідає вимогам, встановленим цією главою, та реєструється платником єдиного податку в порядку, визначеному цією главою. Відповідно до абзацу 5 п.п.298.2.3 п.298.2 ст.298 ПК України платники єдиного податку зобов`язані перейти на сплату інших податків і зборів, визначених цим Кодексом, у таких випадках та в строки, зокрема: у разі здійснення видів діяльності, які не дають права застосовувати спрощену систему оподаткування, або невідповідності вимогам організаційно-правових форм господарювання - з першого числа місяця, наступного за податковим (звітним) періодом, у якому здійснювалися такі види діяльності або відбулася зміна організаційно-правової форми. Згідно з абзацом 3 пп. 291.5.1 п. 291.5 ст. 291 ПК України, не можуть бути платниками єдиного податку першої - третьої груп суб`єкти господарювання (юридичні особи та фізичні особи - підприємці), які здійснюють виробництво, експорт, імпорт, продаж підакцизних товарів (крім роздрібного продажу паливно-мастильних матеріалів в ємностях до 20 літрів та діяльності фізичних осіб, пов`язаної з роздрібним продажем пива, сидру, пері (без додання спирту) та столових вин). Згідно з п.299.10 ст.299 ПК України реєстрація платником єдиного податку є безстроковою та може бути анульована шляхом виключення з реєстру платників єдиного податку за рішенням контролюючого органу у разі: 1) подання платником податку заяви щодо відмови від застосування спрощеної системи оподаткування у зв`язку з переходом на сплату інших податків і зборів, визначених цим Кодексом, - в останній день календарного кварталу, в якому подано таку заяву; 2) припинення юридичної особи (крім перетворення) або припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем відповідно до закону - в день отримання відповідним контролюючим органом від державного реєстратора повідомлення про проведення державної реєстрації такого припинення; 3) у випадках, визначених п.п.п298.2.3 п.298.2 та п.п.298.8.6 п.298.8 ст.298 цього Кодексу; 4) якщо у податковому (звітному) році частка сільськогосподарського товаровиробництва юридичної особи платника єдиного податку четвертої групи становить менш як 75 відсотків; 5) якщо платником єдиного податку четвертої групи не подано податкову звітність, передбачену п.пп.295.9.1 п.295.9 ст.295 цього Кодексу. Відповідно до п.299.11 ст.299 ПК України у разі виявлення відповідним контролюючим органом під час проведення перевірок порушень платником єдиного податку першої - третьої груп вимог, встановлених цією главою, анулювання реєстрації платника єдиного податку першої - третьої груп проводиться за рішенням такого органу, прийнятим на підставі акта перевірки, з першого числа місяця, наступного за кварталом, в якому допущено порушення. У такому випадку суб`єкт господарювання має право обрати або перейти на спрощену систему оподаткування після закінчення чотирьох послідовних кварталів з моменту прийняття рішення контролюючим органом. З аналізу наведених вище норм вбачається, що реєстрація платником єдиного податку є безстроковою та може бути анульована шляхом виключення з реєстру платників єдиного податку за рішенням контролюючого органу у встановлених законом випадках. При цьому прийняття контролюючим органом рішення про анулювання реєстрації платника єдиного податку шляхом виключення з реєстру платників єдиного податку можливе лише на підставі проведеної документальної перевірки відповідного платника податку та встановлених в ході останньої порушень, відповідно до яких платник податків не може перебувати на спрощеній системі оподаткування. Дана позиція суду узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 19 лютого 2019 у справі № 826/7216/17. Згідно з пунктом 75.1 ст.75 ПК України, контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки. Документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків. Фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, патентів, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами). Відповідно до п. 80.2 ст.80 ПК України, фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки, та за наявності хоча б однієї з таких підстав: у разі коли за результатами перевірок інших платників податків виявлено факти, які свідчать про можливі порушення платником податків законодавства щодо виробництва та обігу підакцизних товарів, здійснення платником податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності патентів, ліцензій та інших документів, контроль за наявністю яких покладено на контролюючі органи, та виникає необхідність перевірки таких фактів; у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації від державних органів або органів місцевого самоврядування, яка свідчить про можливі порушення платником податків законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи, зокрема, щодо здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності патентів, ліцензій та інших документів, контроль за наявністю яких покладено на контролюючі органи, виробництва та обігу підакцизних товарів; письмового звернення покупця (споживача), оформленого відповідно до закону, про порушення платником податків установленого порядку проведення розрахункових операцій, касових операцій, патентування або ліцензування; неподання суб`єктом господарювання в установлений законом строк обов`язкової звітності про використання реєстраторів розрахункових операцій, розрахункових книжок та книг обліку розрахункових операцій, подання їх із нульовими показниками; у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства в частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів та цільового використання спирту платниками податків, обладнання акцизних складів витратомірами-лічильниками та/або рівномірами-лічильниками, а також здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального; у разі виявлення за результатами попередньої перевірки порушення законодавства з питань, визначених у пункті 75.1.3; у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про використання праці найманих осіб без належного оформлення трудових відносин та виплати роботодавцями доходів у вигляді заробітної плати без сплати податків до бюджету, а також здійснення фізичною особою підприємницької діяльності без державної реєстрації. Наведений перелік питань, які з`ясовуються під час проведення фактичної перевірки, є виключним та розширеному тлумаченню не підлягає. Отже, під час проведення фактичної перевірки не можуть перевірятись питання щодо правомірності здійснення господарської діяльності на спрощеній системі оподаткування. Як наслідок, суд констатує, що зазначені питання можуть з`ясовуватись виключно в межах проведення документальної перевірки платника податків. Згідно акту перевірки відповідачем проведено фактичну перевірку. Жодних посилань щодо проведення контролюючим органом перевірки, відповідно до положень ст. 75 ПК України, акт перевірки не містить. Натомість, перевірка є способом реалізації владних управлінських функцій контролюючим органом як суб`єктом владних повноважень, який зобов`язаний діяти тільки на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України та законами України. Невиконання вимог закону щодо порядку проведення фактичної перевірки призводить до визнання перевірки незаконною та не породжує правових наслідків такої перевірки, акт перевірки, виходячи із положень щодо допустимості доказів, закріплених частиною другою статті 74 КАС України, не може визнаватися допустимим доказом у справі, оскільки одержаний з порушенням порядку, встановленого законом. Враховуючи те, що рішення про анулювання реєстрації платника єдиного податку можливе лише на підставі проведення документальної перевірки відповідного платника податку, що було порушено відповідачем, колегія суддів вважає що висновок податкового органу про здійснення позивачем роздрібної торгівлі алкогольними напоями без наявності відповідної ліцензії є передчасним та документально не встановленим. За наслідком розгляду апеляційної скарги, відповідач при прийнятті рішення від 31.12.2020 № 20742/04-36-04-18 щодо позивача про анулювання реєстрації платника єдиного податку з 01.01.2021, діяв всупереч та не у спосіб, визначений Конституцією та законами України, а тому, таке рішення контролюючого органу є протиправним і підлягає скасуванню, при цьому, не створюючи передумов для розгляду та надання оцінки суті самого порушення з боку позивача. Вказана позиція узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловлену в постановах від 19.02.2019 по справі № 826/7216/17, від 05.02.2019 по справі № 805/206/17-а, а також, від 21.05.2020 у справі №820/5346/17. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Згідно з ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, а рішення прийнято з порушенням норм матеріального права, що є підставою для його скасування, та прийняття нового рішення про задоволення позовних вимог. Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Таким чином, витрати по сплаті судового збору за звернення до суду з адміністративним позовом у розмірі 2270 грн., а також витрати по сплаті судового збору за звернення до суду з апеляційною скаргою у розмірі 3405 грн. підлягають стягненню з відповідача. Крім того, предметом апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції є вимоги щодо стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 5675 грн. Статтею 132 КАС України встановлено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Відповідно до частини шостої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Як встановлено судом, відповідач не наполягав на зменшенні розміру витрат на професійну правничу допомогу, понесену позивачем в суді першої інстанції. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц вказала на виключення ініціативи суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Зазначений підхід до вирішення питання зменшення витрат на правничу допомогу знайшов своє відображення і в постановах Верховного Суду від 2 жовтня 2019 року (справа №815/1479/18), від 15 липня 2020 року (справа №640/10548/19), від 21 січня 2021 року (справа №280/2635/20). Відповідно до частини 9 статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись. Отож, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, слід виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також враховувати критерій щодо розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи. У зв`язку з вказаним необхідно досліджувати обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи, а також чи пов`язані ці витрати з розглядом справи. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України", від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України", від 30 березня 2004 року у справі "Меріт проти України", заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Згідно з статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Аналіз наведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Результат розгляду: granted