Рішення адміністративного суду від 2022-01-13 00:00:00+02

[PERSON] звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив: визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 15.03.2021 № 951380137557, (не існуючої структури на теперішній час) при проведенні перерахунку йому пенсії, в розмірі 60%, яка не перевищує 10 прожиткових мінімумів, для осіб, які втратили працездатність; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області провести перерахунок пенсії в розмірі 84% без обмежень, на підставі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16.11.2015 по справі №523/15895/15-а, яке вступило в законну силу та є чинним на цей час; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області здійснити з 13 грудня 2019 року з додержанням вимог Рішення Конституційного Суду від 13 грудня 2019 №7-р/(ІІ)/2019 в порядку, встановленому зазначеним рішенням Конституційного Суду України, на підставі частин 13 та 20 (в первинній редакції) статті 86 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року №1697-VII, положень постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року№657 та, з урахуванням норм статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05 листопаду 1991 року № 1789-ХІІ (в редакції, чинній на час призначення пенсії), перерахунок та виплату в повному обсязі, призначену у 2007 році, довічно за вислугою років пенсію, без обмежень заробітної плати та встановленого Законом її максимального (граничного) розміру, з розрахунку 84% від суми складових заробітної плати (грошового забезпечення), яка визначена у виданій прокуратурою Одеської області довідці від 04.03.2020 №360, про розмір заробітної плати, з урахуванням раніше проведених виплат. В обґрунтування позову зазначено, що позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Одеській області та отримує пенсію за вислугу років. Пенсія позивачу призначена відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ, виходячи з розрахунку 84% від відповідного розміру заробітної плати. У зв`язку із прийняттям Конституційним Судом України рішення від 13 грудня 2019 року №7-р(II)/2019 та підвищенням заробітної плати прокурорсько-слідчим працівникам, зміною складових заробітної плати за відповідною посадою Управлінням проведено перерахунок раніше призначеної пенсії. Однак, при перерахунку раніше призначеної пенсії відповідачем зменшено її відсотковий розмір, обмежено виплати максимальним розміром та не проведено ці виплати у повному обсязі. Посилаючись на те, що відсотковий розмір пенсії встановлюється під час її призначення та є незмінним, а обмеження максимальним розміром пенсії не можуть бути застосовані до позивача, він вимушений звернутись до суду із цим позовом за захистом своїх прав та інтересів на належне пенсійне забезпечення. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 06 вересня 2021 року адміністративний позов задоволено частково. Суд визнав протиправним та скасував рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №951380137557 від 15.03.2021 року про перерахунок пенсії [PERSON] в частині зменшення відсоткового значення розміру пенсії з 84 до 60 відсотків від суми заробітку, що враховується для перерахунку пенсії. Зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області здійснити [PERSON] перерахунок пенсії за вислугу років з розрахунку 84% від суми місячної заробітної плати, яка визначена у довідці Прокуратури Одеської обласної №360 від 04.03.2020 року про розмір заробітної плати (грошового забезпечення), що враховується для перерахунку пенсій, з 13.12.2019 року з урахуванням раніше проведених виплат. Зобов`язав Пенсійний фонд України забезпечити своєчасне та у повному обсязі фінансування виплати пенсії [PERSON] перерахованої з 13.12.2019 року з урахуванням раніше проведених виплат. В задоволенні решти позовних вимог суд відмовив. Стягнув з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь [PERSON] витрати по сплаті судового збору у сумі 908 грн. сплачені за квитанцію №ПН765 від 21.05.2021 року. Вирішуючи спір по суті та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач на підставі Рішення Конституційного Суду України від 13.12.2019 року у справі №7-р(ІІ)2019 має право на перерахунок пенсії у зв`язку із збільшенням розміру складових заробітної плати прокурорсько-слідчим працівникам, виходячи з розрахунку заробітку на відповідній посаді. Разом з цим, відповідно до Закону України «Про прокуратуру» (який діє на момент перерахунку пенсії) перерахунок пенсії здійснюється на рівні заробітної плати працівника на відповідній посаді в прокуратурі та виплачується у розмірі не більше десяти прожиткових мінімумів, встановлених для осіб, які втратили працездатність. При цьому, при перерахунку пенсії позивачу має застосовуватися норма, що визначала розмір пенсії у відсотках, яка діяла на момент призначення пенсії, у даному випадку 84%. Разом з цим, проаналізувавши приписи Положення про головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 року №28-2, постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання організації виплати пенсії та грошової допомоги» від 16.12.2020 року №1279 та положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.2014 року №280, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що до завдань Пенсійного фонду України віднесено проведення до 01 квітня 2021 року заходів для забезпечення переходу до централізованого фінансування виплати пенсій, отже повноваження щодо здійснення фінансування виплати нарахованої пенсії перейшли від головних управлінь до Пенсійного фонду України. Посилаючись на зменшення обсягу компетенції головних управлінь, що стосуються забезпечення виплати пенсії, суд першої інстанції визначив, що належним та ефективним способом захисту порушених прав та інтересів позивача має бути реалізованим Пенсійним фондом України шляхом покладення обов`язку забезпечити своєчасне та у повному обсязі фінансування цих виплат на користь позивача з 13 грудня 2019 року саме на цей орган. Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що обставини справи та характер спірних правовідносин, дають підстави для часткового задоволення позову. В апеляційній скарзі Пенсійний фонд України, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судове рішення в частині покладених на відповідача зобов`язань та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки приписам постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання організації виплати пенсії та грошової допомоги» від 16.12.2020 року №1279 і помилково не враховано, що Пенсійний фонд України здійснює фінансування пенсій шляхом розподілу коштів, що надходять на його видатковий рахунок, та спрямування їх на виплату пенсії. Посилаючись на те, що централізоване перерахування коштів на виплату пенсії не є персоналізованим, апелянт вказує, що така процедура перерахування коштів не передбачає визначення розміру виплати кожній особі окремо та за призначенням направлена на спрощення проходження коштів від Фонду до уповноваженої організації або банку. Отже, покладений судом першої інстанції на Фонд обов`язок виключає фактичну його реалізацію через відсутність відповідного механізму його виконання. Акцентуючи увагу на тому, що захисту в суді підлягають лише порушені права чи інтереси особи, імовірне/можливе порушення цих прав чи інтересів після перерахунку пенсії не може бути враховано під час перевірки обґрунтованості позовних вимог, а відповідно - підставою для задоволення адміністративного позову. Разом з цим, апелянт вказує, що судом першої інстанції помилково не застосовано правові наслідки порушення позивачем строку звернення із цим позовом, а також правові позиції під час вирішення вказаного процесуального питання, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 24 грудня 2020 року по справі №510/1286/16-а, Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду від 31 березня 2021 року по справі №240/12017/19. У відзиві на апеляційну скаргу [PERSON] посилається на необґрунтованість доводів апелянта, правильність висновків суду першої інстанції та відсутність обставин для скасування судового рішення. Судом першої інстанції з`ясовано та як встановлено під час апеляційного розгляду, з 2007 року [PERSON] перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Одеській області та отримує пенсію за вислугу років. Пенсія позивачу призначена відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року №1789-ХІІ у розмірі 84% від суми місячної заробітної плати на відповідній прокурорсько-слідчій посаді. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2019 року №7-р(II)/2019 та постанови Кабінету міністрів України «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо оплати праці працівників прокуратури» від 30.08.2017 року №657 прокуратурою Одеської області була видана позивачу Довідка від 04.03.2020 року №360 про розмір заробітної плати (грошового забезпечення), що враховується для перерахунку пенсії. Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 11.03.2020 року за №47 відмовлено позивачу у перерахунку пенсії. Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач оскаржив його в судовому порядку. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2021 року, яке набрало законної сили 15.03.2021 року по справі №420/7432/20, визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФУ в Одеській області від 11.03.2020 року №47 про відмову в перерахунку пенсії [PERSON] . Зобов`язано ГУ ПФУ в Одеській області здійснити перерахунок та виплату з 13.12.2019 року [PERSON] пенсії за вислугу років на підставі довідки прокуратури Одеської області від 04.03.2020 року №360 з урахуванням раніше проведених виплат. У листі від 02.04.2021 року №5053-4820/К-02/8-1500/21 Управління на заяву позивача повідомило про виконання рішення по справі №420/7432/20 та проведення перерахунку пенсії на підставі довідки від 04.03.2020 року №360, з урахуванням раніше виплачених сум, з 13.12.2019 року. Також, Управління зазначило, що розрахунок пенсії позивача проведений, виходячи з 60% від суми місячної заробітної плати на відповідній прокурорсько-слідчій посаді. Максимальний розмір пенсії з липня 2020 року складає 17120 грн., з грудня 2020 року - 17690 грн. Згідно рішення №951380137557 від 15.03.2021 року, перерахунок пенсії позивача проведений, виходячи з 60% від заробітної плати. Основний розмір пенсії склав 19462,69 грн. При виплаті максимальний розмір пенсії складає 16380 грн. в період з 13.12.2019 року по 30.06.2020 року, 17120 грн. в період з 01.07.2020 року по 30.11.2020 року, 17690 грн. в період з 01.12.2020 року по 30.06.2021 року та 18540 грн. в період з 01.07.2021 року по 30.11.2021 року. 12.04.2021 року позивач звернувся до ГУ ПФУ в Одеській області із заявою про перерахунок пенсії з 13.12.2019 року без обмежень заробітної плати та відповідно до встановленого розміру з розрахунку 84% від суми складових заробітної плати (грошового забезпечення), яка визначена в довідці Прокуратури Одеської області №360 від 04.03.2020 року. Листом від 23.04.2021 року №6671-6406/К-02/8-1500/21 ГУ ПФУ в Одеській області вимоги позивача залишені без задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Згідно із ч. 3 ст. 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду встановлені ст. 123 КАС України. Частинами 1, 2 вказаної статті КАС України визначено, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву. Аналіз наведених норм показав, що звернення до суду за захистом прав, свобод чи інтересів особа може реалізувати в межах терміну, визначеного адміністративним процесуальним законодавством або іншими законами. Строк звернення до адміністративного суду вважається проміжком часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Отже, для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Обов`язок доведення обставин, з якими пов`язується поважність причин пропуску строків звернення до суду, покладається на особу, яка звернулась із адміністративним позовом. У постанові від 31 березня 2021 року по справі № 240/12017/19 Верховний Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних Касаційного адміністративного суду визначив, що при вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття «дізнався» та «повинен був дізнатись». Так, під поняттям «дізнався» необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів. У спорах, що виникають з органами Пенсійного фонду України, особа може дізнатися, що її права порушені, зокрема, при отриманні від органу Пенсійного фонду України відповіді (листа-відповіді, листа-роз`яснення) на надісланий запит щодо розміру пенсії, нормативно-правових документів (про правильність/помилковість нарахування розміру пенсії, своєчасність/несвоєчасність її перерахунку), на підставі яких був здійснений саме такий розрахунок (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24.12.2020 року по справі №510/1286/16-а). Поняття «повинен був дізнатися» необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21.02.2020 №340/1019/19). Також, Судовою палатою з розгляду справ щодо захисту соціальних прав наголошено на тому, що пенсія є щомісячним періодичним платежем, а тому в будь-якому разі її розмір відомий особі, яка її отримує. Така особа має реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації про рішення, на підставі якого було здійснено призначення пенсії чи був здійснений її перерахунок, з яких складових вона складається, як обрахована та на підставі яких нормативно-правових актів був здійснений саме такий її розрахунок чи розрахунок її складових. Отже, з дня отримання пенсійної виплати особою, якій призначена пенсія вона вважається такою, що повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів. Винятком з цього правила є випадок, коли така особа без зайвих зволікань, в розумний строк після отримання пенсійної виплати, демонструючи свою необізнаність щодо видів та розміру складових призначеної (перерахованої) їй пенсії звернулась до пенсійного органу із заявою про надання їй відповідної інформації. В такому випадку особа вважається такою, що дізналась про порушення її прав при отриманні від пенсійного органу відповіді на подану нею заяву. Судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав звернула увагу на те, що таке обмеження на законодавчому рівні права звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів відповідними строками узгоджується із принципом «Leges vigilantibus non dormientibus subveniunt», згідно з яким закони допомагають тим, хто пильнує. З урахуванням наведеного, Судовою палатою з розгляду справ щодо захисту соціальних прав зазначено, що реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача. Позивач, необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, нереалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою. З урахуванням наведеного, Судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав відступила від висновків, викладених, зокрема у постановах від 29.10.2020 у справі №816/197/18 (касаційне провадження №К/9901/50050/18), від 20.10.2020 у справі №640/14865/16-а (касаційне провадження № К/9901/36805/18), від 25.02.2021 у справі № 822/1928/18 (касаційне провадження № К/9901/1313/18) щодо застосування строку звернення до суду у соціальних спорах, у яких, зокрема зазначено, що при застосуванні строків звернення до адміністративного суду у вказаній категорії справ слід виходити з того, що встановлені процесуальним законом строки та повернення позовної заяви без розгляду на підставі їх пропуску не можуть слугувати меті відмови у захисті порушеного права, легалізації триваючого правопорушення, в першу чергу, з боку держави (постанови Верховного Суду від 29.10.2020 у справі №816/197/18 (касаційне провадження №К/9901/50050/18), від 20.10.2020 у справі №640/14865/16-а (касаційне провадження № К/9901/36805/18), а також про те, що строк звернення позивача до суду у випадку спірних правовідносин розпочав перебіг після отримання позивачем листа-відповіді від органу Пенсійного фонду, а не після отримання пенсії за відповідний період (постанова Верховного Суду від 25.02.2021 у справі №822/1928/18) та дійшла наступного висновку щодо застосування строку звернення до суду, передбаченого статтею 122 КАС України у спорах цієї категорії: 1) для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання такою особою строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів; 2) пенсія є щомісячним періодичним платежем, а тому в будь-якому разі її розмір відомий особі, яка її отримує щомісячно. Відтак, отримання пенсіонером листа від територіального органу Пенсійного фонду України у відповідь на його заяву не змінює момент, з якого така особа повинна була дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли вона почала вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду у разі якщо така особа без зволікань та протягом розумного строку не вчиняла активних дій щодо отримання інформації про правильність/помилковість нарахування розміру пенсії, своєчасність/несвоєчасність її перерахунку, тощо. Апеляційний суд враховує, що вказані висновки Верховного Суду викладені з питання застосування строку звернення до суду у соціальних спорах, а відтак відповідно до положень ч. 5 ст. 242 КАС України підлягають застосуванню у цій справі. Так, спірні правовідносини виникли з приводу рішення відповідача щодо зменшення позивачу відсоткового розміру пенсії та застосування максимального розміру пенсії у зв`язку із перерахунком соціальних виплат. Право на такий перерахунок пенсії виник у позивача у зв`язку із прийняттям Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2019 року №7-р(II)/2019 та набрання 15.03.2021 року чинності судовим рішенням в адміністративній справі №420/7432/20. Як свідчать обставини справи, відповідний перерахунок пенсії з настанням відповідних обставин позивачу проведений не був. Про зменшення відсоткового розміру пенсії та застосування обмежень максимальним розміром пенсії позивач дізнався з листа Управління, датованим у квітні 2021 року, після проведення органом пенсійного фонду у березні 2021 року на виконання судового рішення перерахунку пенсії. Отже, звернувшись із цим позовом 24.05.2021 року, позивачем дотримано процесуальний строк, передбачений ч. 2 ст. 122 КАС України. Таким чином, висновок суду першої інстанції стосовно дотримання позивачем строків звернення із позовом є правильним, а доводи апелянта в цій частині - є необґрунтованими. Разом з цим, відповідно до ч. 1 ст. 52 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 року №2262-XII пенсіонерам з числа військовослужбовців строкової служби і членів їх сімей пенсії виплачуються органами Пенсійного фонду України за місцем фактичного проживання пенсіонера, незалежно від реєстрації місця проживання. Слід враховувати, що згідно із п.п. 3 п. 4 Положення про головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 року №28-2, зареєстрованого в реєстрі 15.01.2015 року за №41/26486, Головне управління Фонду відповідно до покладених на нього завдань організовує роботу управлінь Фонду щодо призначення (перерахунку) і виплати пенсій, щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці, допомоги на поховання та інших виплат відповідно до законодавства. В свою чергу, у Положенні про Пенсійний фонд України, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.2014 року №280, передбачено, що Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню. Пенсійний фонд України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства. Основними завданнями Пенсійного фонду України є: реалізація державної політики з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; внесення пропозицій Міністрові соціальної політики щодо забезпечення формування державної політики із зазначених питань; виконання інших завдань, визначених законом. Проаналізувавши покладені на Пенсійний фонд України завдання, апеляційний суд враховує, що серед функцій та прав Пенсійного фонду України, передбачених у п.п. 4, 5, 6 Положення від 23.07.2014 року №280, не передбачено повноважень щодо призначення, перерахунку та виплати пенсій. Слід зазначити, що постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання організації виплати пенсії та грошової допомоги» від 16.12.2020 року №1279 затверджено Порядок виплати і доставки пенсій та грошової допомоги за місцем фактичного проживання одержувачів у межах України організаціями, що здійснюють їх виплату і доставку. Цей Порядок визначає механізм виплати пенсій та грошової допомоги їх одержувачам у готівковій формі за зазначеним у заяві місцем їх фактичного проживання в межах України організаціями, що згідно із законодавством мають право здійснювати виплату і доставку пенсій та грошової допомоги. Прийняття та набрання чинності постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання організації виплати пенсії та грошової допомоги» від 16.12.2020 року №1279 на повноваження головних управлінь Пенсійного фонду України не вплинуло, обсяг функцій головних управлінь Пенсійного фонду України, у тому числі стосовно призначення (перерахунку) та виплати пенсій залишається не змінним. Висновок суду першої інстанції в частині покладення на Пенсійний фонд України обов`язку здійснити фінансування виплати пенсії позивачу фактично направлений на майбутнє забезпечення порядку і способу виконання судового рішення, усунення можливих перешкод під час виконання судового акту. З огляду на те, що обов`язок з виплати пенсії покладається на Головне управління, в якому позивач перебуває на обліку, колегія суддів вважає, що у спірних правовідносинах на момент вирішення спору належним та ефективним способом захисту прав та інтересів позивача є саме висновок суду про зобов`язання цього органу здійснити перерахунок та виплату пенсії. Перевіряючи обґрунтованість вимог Пенсійного фонду України, визначених в апеляційній скарзі, про визнання поважними причин неподання до суду першої інстанції доказів, які підтверджують викладені у скарзі обставини, та прийняття до розгляду копії форми списку і опису списків, передбачені додатками 2 і 3 до Порядку №1596, апеляційний суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне. Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. За правилами ч.ч. 1, 2 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно із ч.ч. 2, 3 ст. 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Перевіряючи представлені під час апеляційного розгляду матеріали, апеляційний суд враховує, що форми списку і опису списків, передбачені додатками 2 і 3 до Порядку №1596 є тими документами, які складені з метою реалізації вимог Законів України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», «Про банки і банківську діяльність» та постанови Кабінету Міністрів України від 16.12.2020 року №1279, не містять даних про обставини справи і спірних правовідносин, що виникли між позивачем та органом пенсійного фонду, а відтак у розумінні положень ч.ч. 1, 2 ст. 72 КАС України не є доказами в адміністративному судочинстві. Подання цих матеріалів не впливає на вирішення спору по суті і не зумовлює застосування процесуальних заходів з перевірки цих матеріалів на предмет належності чи допустимості, у тому числі можливості прийняття їх до розгляду. Враховуючи викладене, оскільки висновки суду першої інстанції не у повній мірі відповідають нормам матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідно до ст. 317 КАС України підлягає скасуванню у відповідній частині з ухваленням в цій частині нового судового рішення. Відповідно до приписів ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Результат розгляду: partial