Рішення адміністративного суду від 2022-07-13 00:00:00+03

І. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ І РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ: 12 серпня 2021 року ТОВ "ТОРГОВИЙ ДІМ БЕНЕФІТ" звернулось до суду з позовом до ГУ ДПС у Дніпропетровській області, в якому просило визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 16.04.2021 №0051270902. Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 07 грудня 2021 року позов був задоволений. II.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ , УЗАГАЛЬНЕНІ \~ДОВОДИ АПЕЛЯНТА ТА ІНШИХ УЧАСНИКІВ АПЕЛЯЦІЙНОГО ПРОВАДЖЕННЯ: Не погоджуючись з рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 07 грудня 2021 року ГУ ДПС у Дніпропетровській області подало апеляційну скаргу, в якій вважає, що судом 1-ї інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права та просив його скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. Вимоги апеляційної скарги апелянт, обґрунтовує тим, що відповідно до копій документів, наданих позивачем до примірника позовної заяви відповідачу, жодного посилання на дозвіл на виконання робіт підвищеної небезпеки за адресою розташування устаткування Дніпропетровська обл., м. Дніпро, пр-т Богдана Хмельницького, буд. 169 не зазначено. На думку апелянта суд не може брати до уваги документи, надані платником податків на підтвердження доводів про неправомірність прийнятого щодо нього за результатами перевірки рішення, які не були надані під час перевірки або протягом п`яти робочих днів з дня, наступного за днем отримання акта перевірки, оскільки ці документи не відповідають вимозі щодо допустимості доказів у адміністративній справі. Апелянт вказує на те, що позивач ТОВ «ТОРГОВИЙ ДІМ БЕНЕФІТ» не скористався наведеним правом та не надав заперечень та додаткових документів на акт фактичної перевірки від 12 березня 2021 року №874/04-36-09-02/39139860, а надані до суду документи в прядку вимог п.44.6 ст.44 ПК України не є належними доказами. Апелянт зазначив, що на підставі акту перевірки від 12 березня 2021 року № 874/04-36-09-02/39139860 встановлено порушення позивачем ТОВ «ТОРГОВИЙ ДІМ БЕНЕФІТ» підпункту 230.1.2 пункту 230.1 статті 230 Податкового кодексу України та на підставі підпункту 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 і пункту 128 1 статті 128 1 Податкового кодексу України, застосовано суму штрафних (фінансових) санкції (штрафів) та/або пені у розмірі 40000,00 грн. (податкове повідомлення-рішення від 16 квітня 2021 року №0051270902). Враховуючи вищевикладене, на думку апелянта, Головне управління ДПС у Дніпропетровській області щодо винесення оскаржуваного податкового повідомлення-рішення від 16 квітня 2021 року №0051270902 про застосування штрафних (фінансових) санкцій на суму 40 000,00 грн. діяло лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 11.02.2022 року від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує на законність та обґрунтованість рішення суду 1-ї інстанції, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. III.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ПРОЦЕДУРА АПЕЛЯЦІЙНОГО ПРОВАДЖЕННЯ: Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 31 січня 2022 року відкрито апеляційне провадження. Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 31 січня 2022 року призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження. Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14 квітня 2022 року справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні. Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 01 червня 2022 року залучено до участі у справі у якості третьої особи ТОВ «КЛАЙНЕР». Апеляційний суд, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню з наступних підстав: IV.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ : Судами першої \~та апеляційної інстанцій було встановлено, що на підставі Наказу №1122-п від 02.03.2021 року Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області було проведено фактичну перевірку ТОВ «ТОРГОВИЙ ДІМ БЕНЕФІТ» (ЄДРПОУ 39139860) з питань дотримання законодавства у сфері обігу підакцизних товарів (а/с 78). За результатами перевірки було складено акт про результати фактичної перевірки з питань дотримання податкового та іншого законодавства з питань виробництва, зберігання та обігу пального, контроль за виконанням якого покладено на органи ДПС №874/04-36-09- 02/31939860 від 12.03.2021 року (а/с 81-83). ТОВ «ТОРГОВИЙ ДІМ БЕНЕФІТ» не скористався наведеним правом та не надав заперечень та додаткових документів на акт фактичної перевірки від 12 березня 2021 року №874/04-36-09-02/39139860 На підставі акту перевірки було прийнято податкове повідомлення-рішення №0051270902 від 16.04.2021 року, яким із посиланням на пп. 54.3.3 п 54.3 ст. 128-1.1, ст.128-1 Податкового кодексу України застосовано суму штрафних санкцій в розмірі 40 000 тис грн (а/с 90). Підставою для прийняття оспорюваного податкового повідомлення-рішення стали висновки перевіряючих про те, що підприємство повинно було обладнати та зареєструвати в Єдиному державному реєстрі витратомірів-лічильників та рівнемірів-лічильників рівня пального у резервуарі. В ході проведення візуального огляду, перевіряючими було встановлено, що на території підприємства знаходиться один резервуар для зберігання пального на якому встановлено рівнемір-лічильник пального та який не зареєстрований в Єдиному державному реєстрі. Також встановлено відсутність витратоміра-лічильника пального на резервуарі. ТОВ «ТД БЕНЕФІТ» зареєстрований платником акцизного податку з реалізації пального або спирту етилового та має статус розпорядника акцизного складу, паливний склад якого розташований за адресою: місто Дніпро, проспект Богдана Хмельницького, 169. Товариству видано ліцензію № 990614202000009 від 14.01.2020 року зі строком дії до 14.01.2025 року, на оптову торгівля пальним, за відсутності місць оптової торгівлі. Не погоджуючись з висновками акту перевірки позивачем 06.05.2021 року ТОВ «ТД БЕНЕФІТ» направило до ДПС України, як контролюючого органу вищого рівня, скаргу на податкове повідомлення-рішення. 30.07.2021 поштовими засобами зв`язку на адресу ТОВ «ТД БЕНЕФІТ» надійшло рішення ДПС України про результати розгляду скарги від 26.07.2021 року. Вказаним рішенням залишено без змін податкове повідомлення - рішення ГУ ДПС у Дніпропетровській області від 16.04.2021 року № 0051270902, а скаргу ТОВ «ТД БЕНЕФІТ» без задоволення (а/с 15-17). Крім того, судом 1-ої інстанції було встановлено , що земельною ділянкою, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська обл., місто Дніпро, проспект Богдана Хмельницького, будинок 169 користується не лише ТОВ «ТД БЕНЕФІТ. На підставі Договору суборенди земельної ділянки від 01.11.2020 року, укладеному між ТОВ «ФІРМА Б-ТРЕЙДІНГ» та ТОВ «КЛАЙНЕР» земельна ділянка перебуває у суборенді у ТОВ «КЛАЙНЕР» (а/с 18). V. \~РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА(в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) ТА ОЦІНКА СУДУ : Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Відповідно до п. 1.1. ст. 1 Податкового кодексу України, Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства. Відповідно до п. 3.1. ст. 3 Податкового кодексу України, податкове законодавство України складається з Конституції України; цього Кодексу; Митного кодексу України та інших законів з питань митної справи у частині регулювання правовідносин, що виникають у зв`язку з оподаткуванням митом операцій з переміщення товарів через митний кордон України (далі - законами з питань митної справи); чинних міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України і якими регулюються питання оподаткування; нормативно-правових актів, прийнятих на підставі та на виконання цього Кодексу та законів з питань митної справи; рішень Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування з питань місцевих податків та зборів, прийнятих за правилами, встановленими цим Кодексом. Види та порядок проведення перевірок врегульовано Главою 8 «Перевірки» Податкового кодексу України. Відповідно до п. 75.1. ст. 75 Податкового кодексу України, контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки. Поняття акцизного складу визначено пп. 14.1.6 п. 14.1 ст.14 ПКУ. Акцизний склад це спеціально обладнані приміщення на обмеженій території (далі - приміщення), розташовані на митній території України, де під контролем постійних представників контролюючого органу розпорядник акцизного складу провадить свою господарську діяльність шляхом вироблення, оброблення (перероблення), змішування, розливу, пакування, фасування, зберігання, одержання чи видачі спирту етилового, горілки та лікеро-горілчаних виробів, а також приміщення, розташовані на митній території України, де розпорядник акцизного складу провадить свою господарську діяльність шляхом зироблення, оброблення (перероблення), змішування, навантаження-розвантаження, зберігання пального (крім скрапленого газу природного, бензолу, метанолу), за винятком приміщень для навантаження-розвантаження, зберігання пального виключно для потреб власного споживання пального розпорядником акцизного складу. Відповідно до пункту 230.1 статті 230 ПК України акцизні склади та акцизні склади пересувні утворюються з метою підвищення ефективності роботи із запобігання та боротьби з незаконним виробництвом і обігом спирту етилового, горілки та лікеро-горілчаних виробів, пального, посилення контролю за повнотою та своєчасністю надходження до бюджету акцизного податку. За визначенням підпункту 14.1.6 пункту 14.1 статті 14 ПК України акцизний склад - це приміщенні або територія на митній території України, де розпорядник акцизного складу провадить свою господарську діяльність шляхом вироблення, оброблення (перероблення), змішування, розливу, навантаження-розвантаження, зберігання, реалізації пального. За змістом підпункту 230.1.2 пункту 320.1 статті 320 ПК України акцизні склади, на території яких здійснюється виробництво, оброблення (перероблення), змішування, розлив, навантаження-розвантаження, зберігання, реалізація пального, повинні бути обладнані витратомірами-лічильниками на кожному місці відпуску пального наливом з акцизного складу, розташованому на акцизному складі, та рівнемірами-лічильниками рівня таких товарів (продукції) у резервуарі, а для скрапленого газу (пропану або суміші пропану з бутаном), інших газів, бутану, ізобутану за кодами згідно з УКТ ЗЕД 2711 12 11 00, 2711 12 19 00, 2711 12 91 00, 2711 12 93 00, 2711 12 94 00, 2711 12 97 00, 2711 13 10 00, 2711 13 30 00, 2711 13 91 00, 2711 13 97 00, 2711 14 00 00, 2711 19 00 00, 2901 10 00 10 - також можуть бути обладнані пристроями для вимірювання рівня або відсотка пального у резервуарі (далі - рівнемір-лічильник) на кожному введеному в експлуатацію стаціонарному резервуарі, розташованому на акцизному складі. Паливороздавальні колонки та/або оливороздавальні колонки, встановлені на акцизних складах, на які є позитивні результати повірки або оцінка відповідності, проведені відповідно до законодавства, виконують функції витратомірів-лічильників. Платники податку - розпорядники акцизних складів зобов`язані зареєструвати: а) усі розташовані на акцизних складах резервуари, введені в експлуатацію, витратоміри-лічильники та рівнеміри-лічильники у розрізі акцизних складів - в Єдиному державному реєстрі витратомірів-лічильників та рівнемірів-лічильників рівня пального у резервуарі; б) усі акцизні склади - в системі електронного адміністрування реалізації пального та спирту етилового. Забороняється здійснення реалізації пального без наявності зареєстрованих витратомірів-лічильників, рівнемірів-лічильників та резервуарів, без реєстрації акцизного складу. П.12 підрозділу 5 розділу XX ПКУ встановлено, що розпорядники акцизних складів відповідно до вимог цього Кодексу зобов`язані обладнати акцизні склади витратомірами-лічильниками та/або рівнемірами-лічильниками та зареєструвати їх в Єдиному державному реєстрі витратомірів- лічильників та рівнемірів-лічильників рівня пального у резервуарі в строки, зокрема, акцизний склад, де розташовано резервуари, загальна місткість яких не перевищує 1000 куб. метрів, - не пізніше 1 січня 2020 року. Пунктом 18 до внесення до нього змін Законом України №391-ІХ від 18.12.2019 року було встановлено, що норми п.128-1 ст.128-1 ПКУ Кодексу застосовуються до розпорядників акцизних складів, на яких розташовано резервуари, загальна місткість яких не перевищує 1000 куб. метрів (крім розпорядника акцизного складу, який до 1 липня 2019 року не підпадав під визначення платника податку відповідно до п.212.1 ст. 212 цього Кодексу) з 1 січня 2020 року. Проте Законом України №391-ІХ від 18.12.2019 року були внесені зміни та слово «січня» замінено словом «квітня». Законодавець встановив, що відповідальність розпорядників акцизних складів за відсутність обладнання акцизних складів, на території яких здійснюється виробництво, оброблення (перероблення), змішування, навантаження-розвантаження, зберігання пального, витратомірами-лічильниками та рівнемірами-лічильниками може наступити лише з 01.04.2020 року, тобто фактично надав розпорядникам вказаних складів додатковий термін для обладнання акцизних складів, на території яких здійснюється виробництво, оброблення (перероблення), змішування, навантаження-розвантаження, зберігання пального, витратомірами-лічильниками та рівнемірами-лічильниками. Згідно п.85.2 статті 85 ПК України платник податків зобов`язаний надати посадовим (службовим) особам контролюючих органів у повному обсязі всі документи, що належать або пов`язані з предметом перевірки. Такий обов`язок виникає у платника податків після початку перевірки. Відповідно до п.44.6 ст.44 ПК України у разі якщо до закінчення перевірки або у терміни, визначені в\~ \~пункті 86.7\~ \~статті 86 цього Кодексу платник податків не надає посадовим особам контролюючого органу, які проводять перевірку, документи (незалежно від причин такого ненадання, крім випадків виїмки документів або іншого вилучення правоохоронними органами), що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, вважається, що такі документи були відсутні у такого платника податків на час складення такої звітності. Якщо платник податків після закінчення перевірки та до прийняття рішення контролюючим органом за результатами такої перевірки надає в порядку\~ \~пункту 86.7\~ \~статті 86 цього Кодексу документи, що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, не надані під час перевірки, такі документи повинні бути враховані контролюючим органом під час розгляду ним питання про прийняття рішення. Відповідно до п.85.4 статті 85 ПК України при проведенні перевірок посадові (службові) особи контролюючого органу мають право отримувати у платників податків належним чином завірені копії первинних фінансово-господарських, бухгалтерських та інших документів, що свідчать про приховування (заниження) об`єктів оподаткування, несплату податків, зборів, платежів, порушення вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи. Такі копії повинні бути засвідчені підписом платника податків або його посадової особи та скріплені печаткою (за наявності). Відповідно до пункту 86.2 статті 86 Податкового кодексу України за результатами камеральної перевірки у разі встановлення порушень складається акт у двох примірниках, який підписується посадовими особами такого органу, які проводили перевірку, і після реєстрації у контролюючому органі вручається або надсилається для підписання протягом трьох робочих днів платнику податків у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу. Згідно п.86.7 статті 86 ПК України у разі незгоди платника податків або його представників з висновками перевірки чи фактами і даними, викладеними в акті (довідці) перевірки (крім документальної позапланової перевірки, проведеної у порядку, встановленому підпунктом 78.1.5 пункту 78.1 статті 78 цього Кодексу), вони мають право подати свої заперечення та додаткові документи і пояснення, зокрема, але не виключно, документи, що підтверджують відсутність вини, наявність пом`якшуючих обставин або обставин, що звільняють від фінансової відповідальності відповідно до цього Кодексу, до контролюючого органу, який проводив перевірку платника податків, протягом 10 робочих днів з дня, наступного за днем отримання акта (довідки). Відповідно до ст.8 Конституції України, ст.6 КАС України та ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року ,суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року (надалі - Конвенція) , була ратифікована Законом України N 475/97-ВР від 17.07.97, та відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства. Згідно ч.1 ст.6 Конвенції , кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції , кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які, на її думку, є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Отже, вищевказана норма гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і в оцінці дотримання "справедливого балансу" в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за яких майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету "в інтересах суспільства". Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено "справедливий баланс" між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі "Колишній Король Греції та інші проти Греції" (Former King of Greece and Others v. Greece) [ВП], заява № 25701/94, пп. 79 та 82, ЄСПЛ 2000-XII). Тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду (див. рішення у справі "Скордіно проти Італії"(Scordino v. Italy) (№ 1) [ВП], № 36813/97, пункти 190 та 191, ECHR 2006-V та п.52 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Щокін проти України" (заяви №№ 23759/03 та 37943/06), від 14 жовтня 2010року, яке набуло статусу остаточного 14 січня 2011року ). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення ЄСПЛ у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). (1)\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Оцінка аргументів учасників справи і висновку суду першої інстанції Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч.1-2 ст.308 КАС України, в редакції Закону на момент вчинення процесуальної дії). Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України (в цьому випадку й далі - у редакції, чинній на момент звернення позивача до суду і розгляду справи), встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Як встановлено судами першої та апеляційної інстанції, паливний склад позивача, в якому на якому знаходяться резервуари з паливом, розташований за адресою: місто Дніпро, проспект Богдана Хмельницького, 169. Як вбачається із фотофіксації, що долучена до акту перевірки, перевірка здійснювалась на відкритій території, а не в приміщенні паливного складу, де розміщено резервуари ТОВ «ТД БЕНЕФІТ» (а/с 50). З матеріалів справи також вбачається, що земельною ділянкою, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська обл., місто Дніпро, проспект Богдана Хмельницького, будинок 169 користується не лише ТОВ «ТД БЕНЕФІТ. На підставі Договору суборенди земельної ділянки від 01.11.2020 року, укладеному між ТОВ «ФІРМА Б-ТРЕЙДІНГ» та ТОВ «КЛАЙНЕР» земельна ділянка перебуває у суборенді у ТОВ «КЛАЙНЕР» (а/с 18). Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до копій документів, наданих позивачем (копії дозволів Головного управління Держпраці у Миколаївській області №188.20.48 та № 187.20.48) не вбачається дозволу на виконання робіт підвищеної небезпеки за адресою проведення перевірки Дніпропетровська обл., м. Дніпро, пр-т Богдана Хмельницького, буд. 169, а лише наявність Договору суборенди земельної ділянки не може вважатись беззаперечним доказом розміщення ТОВ «КЛАЙНЕР» резервуару за адресою перевірки. Більш того, з матеріалів справи вбачається, що вказані документи позивачем до податкового органу під час перевірки не надавались. Зауваження (заперечення) до акта перевірки позивачем також не подавались. При цьому, апеляційний суд зауважує, що представник позивача був обізнаний про проведення перевірки, про що свідчить його особистий підпис на наказі та направленні. Апеляційний суд вважає , що \~обов`язок платника податків зберігати документи й надавати їх під час перевірки контролюючому органу, встановлений \~п.85.2 статті 85 ПК України, кореспондує з компетенцією контролюючого органу здійснювати перевірку на підставі документів, а ненадання платником податків документів прирівнюється нормами пункту 44.6 статті 44 Податкового кодексу України до їх відсутності. Винятком є випадки виїмки документів або іншого їх вилучення правоохоронними органами та іншими компетентними органами. Якщо платник податків після закінчення перевірки та до прийняття рішення контролюючим органом за результатами такої перевірки надає документи, що підтверджують показники, відображені ним у податковій звітності, але не надані під час перевірки (у випадках, передбачених абзацами другим і четвертим пункту 44.7 цієї статті), такі документи повинні бути враховані контролюючим органом під час розгляду ним питання про прийняття рішення. Відповідно до частини 2 статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Таким чином, суд не може брати до уваги документи, надані платником податків на підтвердження доводів про неправомірність прийнятого щодо нього за результатами перевірки рішення, які не були надані під час перевірки або протягом п`яти робочих днів з дня, наступного за днем отримання акта перевірки, оскільки ці документи не відповідають вимозі щодо допустимості доказів у адміністративній справі. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі №826/13307/17. Апеляційний суд вважає необґрунтованим висновок суду 1-ї інстанції, який \~всупереч пунктам 44.6 та 44.7 статті 44 ПК, частині 2 статті 74 КАС помилково визнав надані позивачем документи допустимими доказами у справі, щодо наявності підстав для задоволення так як \~податкове повідомлення-рішення від 16.04.2021 №0051270902 \~було \~прийняте в поряду, межах повноважень та у спосіб, встановлені Конституцією, Податковим Кодексом України, а податковим органом було обґрунтоване застосування штрафу , у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення позову. (2) Висновки апеляційного суду: Таким чином, суд апеляційної інстанції доходить до висновку, що неправильне застосування судом 1-ої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи призвели до неправильного вирішення позовних вимог, та про \~наявність підстав для задоволення апеляційної скарги , скасування \~\~рішення суду 1-ої інстанції та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Результат розгляду: denied