Рішення адміністративного суду від 2022-05-05 00:00:00+03

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ Позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Національного антикорупційного бюро України (далі - відповідач, НАБУ), в якому просив визнати бездіяльність НАБУ, що виявилась у невиплаті грошової допомоги в розмірі середньомісячної заробітної плати, яка надається разом із щорічною основною оплачуваною відпусткою, - протиправною; зобов`язати НАБУ нарахувати та виплатити грошову допомогу, яка надається разом із щорічною основною оплачуваною відпусткою, в розмірі середньомісячної заробітної плати в сумі 51 040,60 грн, з урахуванням індексу інфляції. КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕНЬ СУДІВ ПОПЕРЕДНІХ ІНСТАНЦІЙ Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.02.2017 у задоволенні позовних вимог відмовлено. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 25.04.2017 змінено постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.02.2017 в її мотивувальній частині, виключивши з неї посилання на наявність у позивача права на отримання грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати, яка надається разом із щорічною основною оплачуваною відпусткою, у зв`язку з тим, що даний вид грошової допомоги не входить до структури заробітної плати працівника НАБУ, яка визначена статтею 23 Закону України «Про Національне антикорупційне бюро України». В іншій частині постанову залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 20.02.2020 постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.02.2017 та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 25.04.2017 скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд до Окружного адміністративного суду міста Києва. Рішенням Окружного адміністративного суду від 16 лютого 2021 року, яке було залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 травня 2021 року, адміністративний позов задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність Національного антикорупційного бюро України, що виявилась у невиплаті [PERSON] грошової допомоги в розмірі середньомісячної заробітної плати, яка надається разом із щорічною основною оплачуваною відпусткою; зобов`язано Національне антикорупційне бюро України нарахувати та виплатити [PERSON] грошову допомогу, яка надається разом із щорічною основною оплачуваною відпусткою, в розмірі середньомісячної заробітної плати в сумі 51 040,60 грн. В задоволенні позову в іншій частині відмовлено. Задовольняючи частково позовні вимоги, суди попередніх інстанцій зазначили, що, беручи до уваги положення посадової інструкції (т. 2 а.с. 44-49) керівника управління по роботі з громадськістю Національного бюро, вказана посада, яку обіймав позивач, у розумінні норм Закону України «Про державну службу», відноситься до посад державної служби категорії «Б». Окремо суди звернули увагу, що Закон України «Про державну службу» не висуває будь-яких додаткових умов отримання грошової допомоги, як-то звернення з відповідною заявою, або оформлення такого волевиявлення в іншій формі та не передбачає будь-якої свободи розсуду уповноваженої особи у питанні виплати грошової допомоги у випадку задоволення заяви державного службовця про надання щорічної основної оплачуваної відпустки. Отже, державний службовець має право на виплату грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати, відповідно до ст. 57 Закону України «Про державну службу». Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.02.2020 у справі №826/19002/16 (провадження №К/9901/22460/18). Посилання представника відповідача на те, що така виплата не була передбачена у кошторисі Національного бюро на 2016 рік, на підтвердження чого надано службову записку (т. 2 а.с. 61), у зв`язку з чим і не була виплачена позивачу, судами не взяті до уваги, оскільки вказані обставини нівелюють надане статтею 57 Закону України «Про державну службу» право позивача на таку виплату, а також не виключають обов`язок Національного бюро здійснити таку виплату позивачу, у разі настання відповідних підстав. Стосовно врахування індексу інфляції, то суди зазначили, що, оскільки грошова допомога, передбачена статтею 57 Закону України «Про державну службу», має разовий характер, вона не підпадає під визначення доходів в розумінні Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку № 159. Також колегія суддів суду апеляційної інстанції в частині доводів відповідача щодо наявності підстав для залишення позову [PERSON] без розгляду з підстав пропущення строку звернення до суду зазначила, що про порушення свої прав та невиплату належної суми грошової допомоги, яка надається до відпустки, позивач дізнався після отримання довідки про це від 09.11.2016. До суду позивач звернувся 29.11.2016, тобто у межах строку звернення, визначеного КАС України. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ ТА ВІДЗИВУ (ЗАПЕРЕЧЕНЬ) 09 червня 2021 року на адресу суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга Національного антикорупційного бюро України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 лютого 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 травня 2021 року, в якій скаржник просить скасувати зазначені рішення судів та закрити провадження у справі. Оскаржуючи вказані судові рішення, скаржник вказав на наявність підстав, викладених у пунктах 1, 2 частини четвертої статті 328 КАС України. Так, заявник указує, що судами не було враховано висновки Верховного Суду у справі №240/532/20, та, як наслідок, не застосовано місячний строк звернення до суду із вказаним позовом. Також, скаржник зазначив, що виплата грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати не була передбачена у кошторисі Національного бюро на 2016 рік, а тому взяття відповідачем зобов`язань в частині виплати зазначеної допомоги було б порушенням бюджетного законодавства, а саме ст.48 Бюджетного кодексу України. З огляду на неврахування судами вищезазначених положень бюджетного законодавства, скаржник вказує на наявність підстав для відступлення від висновку Верховного Суду, викладеного у подібних правовідносинах в постанові від 20.02.2020 у справі №826/19002/16. 15 липня 2021 року на адресу суду касаційної інстанції надійшов відзив позивача на дану касаційну скаргу, в якому, покликаючись на необґрунтованість доводів останньої, позивач просить залишити її без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін. Ухвалою Верховного Суду від 24 червня 2021 року за даною касаційною скаргою відкрито касаційне провадження. Ухвалою Верховного Суду від 04 травня 2022 року касаційну скаргу Національного антикорупційного бюро України призначено до касаційного розгляду. II. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ Відповідно до розпорядження директора Національного бюро від 23.11.2015 №364-р «Про призначення [PERSON] » (т. 2 а.с. 41) позивача з 24.11.2015 призначено на посаду керівника управління по роботі з громадськістю, як такого, що пройшов за конкурсом, а 24.11.2015 [PERSON] у Національному бюро прийнято присягу державного службовця (т. 2 а.с. 43). З 30.05.2016 по 30.06.2016 позивач перебував у щорічній основній відпустці згідно з розпорядженням директора НАБУ від 26.05.2016 №638-р (т. 1 а.с. 18); 04.08.2016 позивачем використано 1 календарний день частини щорічної основної відпустки згідно з розпорядженням директора НАБУ від 02.08.2016 №1089-р (т. 1 а.с. 20); з 17 по 18 жовтня 2016 позивачем використано частину щорічної основної відпустки згідно з розпорядженням т.в.о. директора НАБУ від 17.10.2016 №1525-р (т. 1 а.с. 22). При цьому, щорічна основна відпустка та частини щорічної основної відпустки надані позивачу за період роботи з 24.11.2015 по 23.11.2016. У зв`язку з переведенням позивача до Національної поліції України, 07.11.2016 він був звільнений з НАБУ (т. 2 а.с. 42) та того ж дня звернувся до відповідача із заявою, в якій просив повідомити про нарахування та виплату йому матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та грошової допомоги при наданні щорічної основної відпустки за час роботи в НАБУ згідно з положеннями Закону України «Про державну службу». За результатами розгляду звернення позивача, він отримав довідку НАБУ від 09.11.2016 №03/2-11-01/39994 (т. 1 а.с. 9), згідно з якою, за період роботи в НАБУ (з 01.01.2016 по 07.11.2016) матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань та грошова допомога при наданні щорічної основної відпустки йому не надавалися. Вважаючи невиплату грошової допомоги протиправною, а свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом. ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВОВОГО РЕГУЛЮВАННЯ (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) Частина 2 статті 19 Конституції України: органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правові основи організації та діяльності НАБУ визначаються Законом України «Про Національне антикорупційне бюро України» від 14 жовтня 2014 року № 1698-VII (далі - Закон № 1698-VII). Відповідно до частини першої статті 1 вказаного Закону № 1698-VII, НАБУ є державним правоохоронним органом, на який покладається попередження, виявлення, припинення, розслідування та розкриття корупційних правопорушень, віднесених до його підслідності, а також запобігання вчиненню нових. Згідно з частинами 1, 6 статті 10 Закону № 1698-VII до працівників НАБУ належать особи начальницького складу, державні службовці та інші працівники, які працюють за трудовими договорами в Національному бюро. Трудові відносини працівників Національного бюро регулюються законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами). На спеціалістів Національного бюро, які не мають спеціальних звань, поширюється дія Закону України «Про державну службу». Посади спеціалістів Національного бюро відносяться до відповідних категорій посад працівників апарату міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади, їх територіальних органів у порядку, встановленому законодавством. Відповідно до частин 1, 7 статті 22 Закону № 1698-VII держава забезпечує соціальний захист працівників Національного бюро відповідно до Конституції України, цього Закону та інших актів законодавства. Інші питання соціального захисту державних службовців та інших працівників Національного бюро регулюються законодавством про працю і державну службу. Згідно з частинами 1, 3 статті 23 Закону № 1698-VII умови грошового забезпечення осіб начальницького складу та оплата праці інших працівників Національного бюро повинні забезпечувати достатні матеріальні умови для належного виконання ними службових обов`язків з урахуванням специфіки, інтенсивності та особливого характеру роботи, забезпечувати добір до Національного бюро висококваліфікованих кадрів, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності, компенсувати фізичні та інтелектуальні затрати працівників. Заробітна плата працівників Національного бюро складається з: 1) посадового окладу; 2) доплати за вислугу років; 3) доплати за науковий ступінь; 4) доплати за роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці; 5) доплати за спеціальне звання або ранг державного службовця. Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу» (далі - Закон № 889-VIII) посада державної служби - визначена структурою і штатним розписом первинна структурна одиниця державного органу з установленими відповідно до законодавства посадовими обов`язками у межах повноважень, визначених частиною першою статті 1 цього Закону. За змістом статті 6 Закону № 889-VIII посади державної служби в державних органах поділяються на категорії залежно від порядку призначення, характеру та обсягу повноважень і необхідних для їх виконання кваліфікації та професійної компетентності державних службовців. Встановлюються такі категорії посад державної служби, зокрема: категорія «Б» - посади, зокрема: керівників структурних підрозділів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та інших державних органів, їх заступників, керівників територіальних органів цих державних органів та їх структурних підрозділів, їх заступників. Статтею 57 Закону № 889-VIII встановлено, що державним службовцям надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законом не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати. ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з наступного. Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що відповідно до частини 1 статті 341 КАС України, Суд переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (ч. 2 ст. 341 КАС України). Суд зауважує, що предметом спору у даній справі є невиплата позивачу грошової допомоги в розмірі середньомісячної заробітної плати, яка надається разом із щорічною основною оплачуваною відпусткою. Відповідач, оспорюючи рішення судів попередніх інстанцій, покликався виключно на те, що виплата зазначеної допомоги було б порушенням бюджетного законодавства, а саме ст.48 Бюджетного кодексу України, а також на порушення позивачем строку звернення до суду із вказаним позовом. Суд в контексті першого доводу касаційної скарги, вважає за доцільне наголосити, що згідно з положеннями ст.57 Закону №889-VIIІ, підставою для виплати грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати під час отримання щорічної відпустки визначено саме факт отримання працівником такої щорічної основної відпустки за відповідний рік. Як не оспорюється сторонами у справі та встановлено судами попередніх інстанцій, позивач перебував у щорічній основній відпустці у наступні періоди: - з 30.05.2016 по 30.06.2016 (розпорядження директора НАБУ від 26.05.2016 №638-р (т. 1 а.с. 18); - 04.08.2016 (розпорядження директора НАБУ від 02.08.2016 №1089-р (т. 1 а.с. 20)); - з 17 по 18 жовтня 2016 року (розпорядження т.в.о. директора НАБУ від 17.10.2016 №1525-р (т. 1 а.с. 22)). При цьому, вказані дні щорічної основної відпустки надані позивачу за період роботи з 24.11.2015 по 23.11.2016. Судами попередніх інстанцій встановлено, а відповідачем не заперечується, що позивач обіймав посаду керівника управління по роботі з громадськістю НАБУ, яка відноситься до посад державної служби категорії «Б». Тому, враховуючи викладене, Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що позивач, згідно ст.57 Закону №889-VIIІ, набув право на грошову допомогу у розмірі середньомісячної заробітної плати. Стосовно доводів скаржника щодо надмірного навантаження на фонд оплати праці НАБУ, оскільки дана допомога не була передбачена в кошторисі на 2016 рік, а відтак, її виплата була б порушенням ст. 48 Бюджетного кодексу України, то Суд зазначає наступне. Під час формування фонду оплати праці на відповідний бюджетний рік для кожного працівника передбачається одна грошова допомога для оздоровлення, яка є гарантованою виплатою один раз на рік при наданні щорічної відпустки за відповідний робочий рік. Відтак вказані причини, наведені скаржником, не можуть слугувати підставою для позбавлення позивача гарантованою йому статтею 57 Закону №889-VIIІ права на отримання грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати за умови перебування на посаді державної служби та отримання щорічної основної відпустки за відповідний рік. Щодо доводів відповідача стосовно пропуску позивачем строку звернення до суду із вказаним позовом, то Суд зазначає наступне. Судом апеляційної інстанції вірно встановлено, що позивач дізнався про ненадання йому грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати після отримання довідки від 09.11.2016 №03/2-11-01/39994. До суду ж, як не заперечується сторонами, позивач звернувся 29.11.2016, тобто у межах строку звернення, визначеного Кодексом адміністративного судочинства України. Окрім того, Суд звертає увагу, що згідно Інструкції статистики із заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13.01.2004 №5, до фонду оплати праці, який включає в себе фонди основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та компенсаційні, заохочувальні виплати віднесено, серед іншого, і винагороди, здійснення виплати якої має одноразовий характер або раз на рік, а також матеріальну допомогу, яка має систематичний характер, яка надана всім або більшості працівників (пункти 2.3.2, 2.3.3 Інструкції). Згідно зі статтею 2 Закону України «Про оплату праці» до структури заробітної плати входить: - основна заробітна плата. Це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. - додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій, - інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Аналіз наведених положень законодавства дає підстави для висновку, що матеріальна допомога входить до структури заробітної плати. Таким чином, спірні правовідносини, які виникли між сторонами стосуються саме недотримання відповідачем законодавства про оплату праці, оскільки пов`язані із виплатою/невиплатою грошової (матеріальної) допомоги при наданні позивачу щорічної основної відпустки яка, у свою чергу, є складовою фонду оплати праці і входить до структури заробітної плати, а, відтак, в силу приписів ч. 2 ст. 233 КЗпП України, не обмежується строком звернення до суду. Аналогічна правова позиція знаходить своє відображення у постанові Верховного Суду від 12.06.2020 у справі №818/1106/16. Доводи скаржника, викладені в доповненні до касаційної скарги щодо неврахування судами попередніх інстанцій правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 11.02.2021 у справі № 240/532/20, Суд вважає такими, що не заслуговують на увагу, оскільки предметом спору у вказаній справі було застосування строку звернення до суду із позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Водночас, предметом спірних правовідносин у справі № 826/19002/16 є стягнення грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати, що надається державному службовцю разом із основною щорічною відпусткою. Розмір грошової допомоги, яку зобов`язаний, згідно рішення судів попередніх інстанцій, виплатити відповідач, не оспорюється скаржником, а відтак не є предметом касаційного перегляду. Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення першої та (або) апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення. Згідно з частиною 1 статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального права і процесуального права. Такими чином, враховуючи викладене, а також межі перегляду судом касаційної інстанції оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій виключно в рамках вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, що визначено частиною першою статті 341 КАС України, Суд зауважує, що підстави для задоволення касаційної скарги Національного антикорупційного бюро України у цій справі відсутні, оскільки підстави, на які посилався відповідач, не знайшли свого підтвердження в ході касаційного розгляду справи.

Результат розгляду: denied