Рішення адміністративного суду від 2023-08-31 00:00:00+03

[PERSON] , 04.01.2023 звернувся до суду з позовом, в якому просив \~стягнути з військової частини [NUMBER] на користь [PERSON] середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 64915,59 грн з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 31.08.2020 позивача виключено зі списків військової частини [NUMBER] і всіх видів забезпечення. Станом на момент звільненні позивача з військової служби, відповідачем не виплачено усі належні позивачу виплати, а саме: індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018. Лише, 15.12.2022, на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21.01.2022 у справі № 380/23429/21, відповідач донарахував позивачу індексацію у сумі 64946,25 грн. Оскільки, усі належні виплати грошового забезпечення відповідачем у день звільнення позивачу не проведено, то відповідно до ст. 117 КЗпП України позивач вважає, що має право на виплату середнього заробітку за період затримки такого розрахунку з 14.06.2022 по 14.12.2022 в сумі 64915,59 гривень. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 17 березня 2023 року позов задоволено. Стягнуто з військової частини [NUMBER] на користь [PERSON] середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 05.10.2021 по 05.04.2022 у розмірі 64206 гривень 67 копійки. З цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що таке прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить його скасувати та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Обґрунтовуючи апеляційні вимоги апелянт покликається на те, що підстави для застосування до спірних правовідносин положень ст. 117 КЗпП України відсутні. Також, на думку відповідача, з прийняттям судових рішень, якими присуджено на користь позивача певні суми коштів, статті 116 і 117 КЗпП України не застосовуються, а зобов`язання роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати змінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. За таких обставин вважає, що за наявності спірних правовідносин, які виникли вже після звільнення та проведення остаточного розрахунку та стосувалися права на отримання належної звільненому індексації грошового забезпечення вимога про виплату середнього заробітку у розумінні ч. 1 ст. 117 КЗпП України є безпідставною. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких мотивів. Судом першої інстанції встановлено, що [PERSON] , проходив військову службу в Військовій частині [NUMBER] на посаді заступника командира батальйону з озброєння батальйону зв`язку та радіотехнічного забезпечення. Наказом Командувача Повітряних Сил Збройних Сил України (по особовому складу) від 31 серпня 2020 року № 290 [PERSON] звільнено з військової служби у запас за підпунктом «а» (у зв`язку з закінченням строку контракту), відповідно до пункту другого частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Наказом командира Військової частини [NUMBER] від 17 вересня 2020 року № 179 [PERSON] виключено з списків особового складу частини та знято зі всіх видів забезпечення і направлено для зарахування на військовий облік до Залізничного об`єднаного районного військового комісаріату м. Львова. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 21.01.2022 у справі № 380/23429/21 визнано протиправними дії військової частини [NUMBER] \~щодо невірного нарахування індексації грошового забезпечення [PERSON] за період з 01.01.2013 року по 28.02 2018 року (включно). Зобов`язано військову частину [NUMBER] здійснити перерахунок та виплату [PERSON] індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2013 по 28.02.2018 включно з врахуванням базового місяця індексації січня 2008 року, з урахуванням сплаченої суми. На виконання рішення суду від 21.01.2022 у справі № 380/23429/21 на банківський рахунок позивача було перераховано 15.12.2022 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року у розмірі 64946,25 гривень, що не заперечується відповідачем. У зв`язку з несвоєчасним розрахунком при звільненні, позивач вважає, що відповідач зобов`язаний сплатити середній заробіток за час затримки розрахунку чого ним здійснено не було, що стало підставою для звернення до суду з цим позовом. Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що з врахуванням принципу справедливості та співмірності, середній заробіток за час затримки розрахунку має бути нарахований та виплачений позивачу у розмірі 64206,67 грн з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника. З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне. Так, відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до статті 117 КЗпП України (у редакції, викладеній відповідно до Закону України від 1 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», далі - Закон № \~2352-ІХ), у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Проаналізувавши вищенаведені норми, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Також, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що питання відповідальності за затримання розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу, зокрема, затримку виплати грошового забезпечення, не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. У той же час такі питання врегульовані КЗпП України. З огляду на неврегульованість спеціальним законодавством питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні з військової служби, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи КЗпП України, зокрема, його стаття 117, яка передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, до спірних правовідносин необхідно застосовувати приписи КЗпП України. Крім цього, суд апеляційної інстанції зауважує, що передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, настає у випадку невиплати в день звільнення всіх сум, що належать працівнику від підприємства, установи, організації. Вказаний законодавчий припис є загальним і не встановлює конкретних видів виплат, які роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові в день його звільнення. Отже, індексація грошового забезпечення військовослужбовців має бути виплачена не пізніше дня звільнення зі служби. Непроведення з вини відповідача такої виплати у день звільнення є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Аналогічна правова позиція у подібних спірних правовідносинах викладена Верховним Судом у постановах від 13 лютого 2020 року справа № 809/698/16, від 09 липня 2020 року справа № 320/6659/18. Судом апеляційної інстанції встановлено, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 21.01.2022 у справі № 380/23429/21, яке набрало законної сили 22.10.2022, \~визнано протиправними дії військової частини [NUMBER] \~щодо невірного нарахування індексації грошового забезпечення [PERSON] за період з 01.01.2013 року по 28.02 2018 року (включно) та зобов`язано військову частину [NUMBER] здійснити перерахунок та виплату [PERSON] індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2013 по 28.02.2018 включно з врахуванням базового місяця індексації січня 2008 року, з урахуванням сплаченої суми. На виконання цього судового рішення суду на банківський рахунок позивача було перераховано 15.12.2022 індексацію грошового забезпечення за період у розмірі 64946,25 гривень, що не заперечується відповідачем. Оскільки, повний розрахунок з позивачем проведено 15.12.2022, а не у день його звільнення з військової служби, а тому [PERSON] , відповідно до статті 117 КЗпП України (у редакції, викладеній відповідно до Закону України від 1 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин»), має право на виплату середнього заробітку за період затримки повного розрахунку. Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що відповідно до правової позиції, наведеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП і статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати. Крім цього, закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат у день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником. Суд апеляційної інстанції зауважує, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, у постановах Верховного Суду від 30 листопада 2020 року справа № 480/3105/19 та від 28 січня 2021 року у справі № 580/2427/19. Так, за встановлених обставин цієї справи, суд апеляційної інстанції вважає, що при вирішенні питання про стягнення суми середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, необхідно врахувати такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати, принцип співмірності з врахуванням розміру заборгованості. Також, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що при визначенні середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, такий розраховується шляхом множення середньоденної заробітної плати на число робочих днів у розрахунковому періоді, виходячи з наступного. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Нормами абзацу 3 пункту 2 Порядку № 100 визначено, що середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Згідно з пунктом 5 розділу ІV Порядку № 100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати, як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку № 100). Середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата (п. 7 Наказ Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам»). Так, судом апеляційної інстанції встановлено, що грошове забезпечення позивача за два останні місяці перед звільненням (липень-серпень 2020 року, 62 календарні дні) становить 35473,50 грн, тобто середньоденний розмір грошового забезпечення позивача становить 572,15 грн (35473,50/62). Період затримки фактичного розрахунку становить 181 дні. Оскільки, враховуючи внесені у ст. 117 КЗпП України зміни (в редакції Закону № 2352-IX від 01.07.2022), військова частина [NUMBER] повинна виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців, тобто з 01.09.2020 (наступний день після звільнення з військової служби) по 01.03.2021. Вказане узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 28 червня 2023 року у справі № 560/11489/22. Отже, сума середнього грошового забезпечення становить 103559,15 грн (572,15 \~грн х 181 дні). Згідно матеріалів справи, позивачу виплачено індексацію грошового забезпечення в сумі 64946,25 грн. Тобто, з врахуванням принципу співмірності та порядку визначення істотності частки заборгованості при звільненні, який викладений в постанові Верховного Суду від 30.10.2019 у справі № 806/2473/18, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені складає: 64946,25 грн (індексація грошового забезпечення) / 103559,15 грн (середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні)*100% = 62,71%. Отже, сума яка підлягає відшкодуванню з врахуванням істотності частки заборгованості (62,71%) становить: 572,15 грн (середня заробітна плата за один день) * 62,71% * 181 (дні затримки розрахунку)) = 64941,94 грн. Також, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що саме така правова позиція щодо обрахунку середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні викладена Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19. Разом з тим, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що визначаючи розмір середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, суд першої інстанції по суті \~навів правильні мотиви розрахунку спірного середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, однак помилився у самих розрахунках такої суми (64206 грн 67 коп) та не вірно вказав (05.10.2021 по 05.04.2022) шестимісячний період за який необхідно стягнути середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Крім цього, суд апеляційної інстанції враховує правову позицію викладену у постанові Верховного Суду від 23 квітня 2019 року у справі № 2340/3023/18, згідно якої, суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні зменшується на суму податків і зборів. Суд апеляційної інстанції зазначає, що пунктом 4 ч. 1 ст. 317 КАС України встановлено, що підставою для зміни судового рішення суду першої інстанції є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Відповідно до ч. 4 ст. 317 КАС України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини. Отже, за встановлених обставин справи, у контексті наведених вимог законодавства, яким врегульовані спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції належить змінити, виклавши абзац другий резолютивної частини наступного змісту: «Стягнути з військової частини [NUMBER] (ЄДРПОУ [NUMBER] ) на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 01.09.2020 по 01.03.2021 у розмірі 64941 грн 94 коп (шістдесят чотири тисячі дев`ятсот сорок одну гривню дев`яносто чотири копійки) без урахування обов`язкових податків та зборів».

Результат розгляду: partial