Рішення адміністративного суду від 2022-09-13 00:00:00+03

До Дніпровського районного суду м. Києва звернувся [PERSON] з адміністративним позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, у якій позивач просить суд визнати протиправною та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення серії ПН МКМ №009112 винесену відповідачем 06.12.2021 року про накладення на позивача адміністративного стягнення за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 203 КУпАП. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 06.12.2021 року відповідачем було прийнято постанову про накладення на позивача адміністративного стягнення за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 203 КУпАП в зв`язку з порушенням ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а також правил перебування іноземців на території України, а саме: проживання без документа на право проживання в Україні. Вказану постанову позивач вважає протиправною та такою, що підлягає скасуванню, а провадження у справі закриттю, з огляду на наступне. Посадова особа при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язана виконати ряд дій, обов`язкове виконання яких в своїй сукупності сприяє правильному вирішенню справи по суті і винесенню законного рішення. Згідно Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19)» установлено, що на період встановлення карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) з дня оголошення карантину зупиняється перебіг строків звернення за отриманням адміністративних та інших послуг, визначених законом. Від дня припинення карантину перебіг цих строків продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення. Установлено, що до іноземців та осіб без громадянства, які не змогли виїхати за межі України або не змогли звернутися до територіальних органів/підрозділів Державної міграційної служби України із заявою про продовження строку перебування на території України та/або про обмін посвідки на тимчасове/постійне проживання у зв`язку із введенням карантину, не застосовується адміністративна відповідальність за порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, якщо такі порушення настали в період чи внаслідок встановлення карантину. Оформлення документів, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи, у період дії карантину здійснюється за місцем звернення особи. На думку позивача, оскаржувана постанова прямо протирічить нормам зазначеного закону. Крім того, обґрунтовуючи свої вимоги позивач посилається на зміст рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 13.07.2021 року у справі №760/18196/20, яким встановлено юридичний факт, а саме факт постійного проживання [PERSON] , [INFO] , в Україні станом на 24.08.1991 року, та зазначає, що принаймні ще з 20.08.2020 року, часу звернення позивача до Солом`янського районного суду м. Києва та й до цієї дати відповідачу було достеменно відомо про вчинення позивачем дій з отримання громадянства України й узаконення свого правового положення для знаходження на території України. Зважаючи на сімейні обставини та дату отримання позивачем зазначеного рішення суду, останній був позбавлений часу завершити процедуру подання заяви про отримання громадянства України. Позивач вважає, що стан здоров`я його батька в сукупності зі встановленими Солом`янським районним судом м. Києва юридичними фактами, утворюють достатні фактичні та юридичні передумови констатувати наявність у позивача підстав перебувати на території України й необхідність такого перебування. В силу зайнятості позивача у догляді за батьком та встановленими карантинними обмеженнями, позивач до 06.12.2021 року був позбавлений можливості завершити процедуру подання документів для отримання громадянства України. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21 червня 2022 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено. Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою та, посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати зазначене рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити вимоги адміністративного позову в повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує доводи аналогічні викладеним у позовній заяві та разом з цим наголошує, що суд першої інстанції неправильно надав правову оцінку спірним правовідносинам, оскільки позивач не порушував вимоги законодавства, а вживав дії до отримання статусу «громадянина України». В судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу, в повному обсязі та просив її задовольнити. Відповідач у судове засідання не зявився, хоча був належним чином повідомлений про розгляд справи. Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило. Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного. Як вбачається з матеріалів справи, що позивач є громадянином Російської Федерації, що підтверджується копією його паспорту (а.с. 12-14). Позивач має картку фізичної особи-платника податків видану 06.02.2008 року Державною податковою адміністрацією України (а.с. 15). Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області 06.12.2021 року винесено постанову про накладення адміністративного стягнення серії ПН МКМ 009112, якою на позивача відповідно до ч. 1 ст. 203 КУпАП накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3400,00 грн. У змісті зазначеної постанови вказано, що 06.12.2021 року виявлено гр. РФ [PERSON] , [INFO] , який порушив правила перебування іноземців на території України, а саме: проживання без документів на право проживання в Україні, що є порушенням ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (а.с. 17-18). Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 13.07.2021 року у справі №760/18196/20, встановлено юридичний факт, а саме факт постійного проживання [PERSON] , [INFO] , в Україні станом на 24.08.1991 року (а.с. а.с. 20-23). На підтвердження своїх вимог позивач надав суду викопіювання з медичної картки [PERSON] , [INFO] (а.с. 24-26). Не погоджуючись з прийнятим суб`єктом владних повноважень рішенням про притягнення до адміністративної відповідальності, позивач звернувся до суду з даним позовом. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що виходячи з системного аналізу приписів ст. ст. 1, 19, 55 Конституції України, ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення (надалі - КпАП України), ст. ст. 3, 4, 9, 17, 25, 26, 31 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" (надалі - Закон), а також Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 №150 (надалі - Порядок №150), прийшов до висновку, що оскаржуваний індивідуальний акт прийнято із дотриманням порядку і процедури, а матеріалами справи їх протиправність не підтверджується. Переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке. За приписами частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством. У статті 7 КпАП України передбачено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами. Відповідно до ст. 9 КпАП України адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності. Тобто, притягненню до адміністративної відповідальності особи обов`язково повинна передувати належна та вчинена у відповідності до вимог чинного законодавства поведінка суб`єкта владних повноважень, зокрема, поліцейського, а також встановлення останнім факту вчинення особою адміністративного правопорушення, відповідальність за вчення якого передбачена чинним законодавством. Положеннями ч. 1 ст. 203 КпАП України передбачено, що порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні, за недійсними документами або документами, термін дії яких закінчився, або працевлаштування без відповідного дозволу на це, якщо необхідність такого дозволу передбачено законодавством України, або недодержання встановленого порядку пересування і зміни місця проживання, або ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, неприбуття без поважних причин до визначеного місця навчання або працевлаштування після в`їзду в Україну у визначений строк, а так само порушення правил транзитного проїзду через територію України, крім порушень, передбачених частиною другою цієї статті, - тягнуть за собою накладення штрафу від ста до трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Як було встановлено раніше, підставою для притягнення позивача до відповідальності за ч. 1 ст. 203 КпАП України відповідачем визначено те, що останній порушив правила перебування в Україні, а саме - проживає без документів на право проживання в Україні та ухиляється від виїзду після закінчення відповідного терміну перебування в Україні, з травня 2020 року. Відповідно до п. 6 ст. 1 Закону іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав. Приписи ст. 3 Закону, які кореспондують положеннями ст. 26 Конституції України, визначають, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини. Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави. Підстави для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України визначені у статті 4 Закону. За правилами ч. 3 ст. 9 Закону строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України. Підпунктом 2 пункту 2 Порядку №150 передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС. Оскільки позивач є громадянином російської федерації, яка на момент його прибуття в Україну належав до держав із безвізовим порядку в`їзду, то, як правильно зазначив суд першої інстанції, йому дозволено перебувати на території України не більше 90 днів протягом 180 днів. Питання продовження строку перебування іноземців та осіб без громадянства на території України врегульовано статтею 17 Закону. Поряд з цим належних і допустимих доказів, що позивач скористався відповідною процедурою, матеріали справи не містять. У розрізі наведеного колегія суддів звертає увагу, що відповідно до п. 14 ст. 1 Закону нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України. Як було встановлено раніше та підтверджується матеріалами справи, позивач порушив правила перебування в Україні, що знайшло свій вияв у тому, що він проживав на території України без документів на право проживання в Україні та ухилявся від виїзду після закінчення відповідного терміну перебування в Україні, з травня 2020 року. Суть цього порушення та відповідальність, яка за нього передбачена, були зафіксовані належним чином у протоколі про адміністративне правопорушення, із змістом якого позивач ознайомився та примірник якого отримав. Крім того, сам протокол і оскаржувана постанова відповідають вимогам КпАП України та Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення Державною міграційною службою України, затвердженої наказом МВС України від 28.08.2013 № 825. Щодо посилання позивача, що він не зміг виїхати з території України у зв`язку з введення на території України карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), колегія суддів не приймає до уваги, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, що позивач прибув вільно на територію України (16 березня 2020 року) під час дії Постанови Кабінету Міністрів України "Про запобігання поширенню на території України короновірусу COVID-19 " №211 від 11березня 2020 року. Отже, протягом 2020 - 2021 років позивач не був позбавлений прави виїхати з території України. Щодо посилання позивача на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 13.07.2021 року у справі №760/18196/20, яким встановлено факт постійного проживання [PERSON] , [INFO] , в Україні станом на 24.08.1991 року, слід зазначити наступне. Статтею 1 Закону України «Про громадянство України» визначено, що громадянин України - особа, яка набула громадянство України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України; іноземець - особа, яка не перебуває в громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав. Документами, що підтверджують громадянство України, є: 1) паспорт громадянина України; 3) паспорт громадянина України для виїзду за кордон; 4) тимчасове посвідчення громадянина України; 6) дипломатичний паспорт; 7) службовий паспорт; 8) посвідчення особи моряка; 9) посвідчення члена екіпажу; 10) посвідчення особи на повернення в Україну (ст. 5 Закону України «Про громадянство України»). Статтею 6 Закону України «Про громадянство України» передбачено, що громадянство України набувається, зокрема, за територіальним походженням. Згідно ст. 8 Закону України «Про громадянство України», особа (іноземець або особа без громадянства), яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), а також її неповнолітні діти мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням. Датою набуття громадянства України у випадках, передбачених цією статтею, є дата реєстрації набуття особою громадянства України. З аналізу матеріалів справи та норм права, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що наявність рішення суду стосовно встановлення юридичного факту постійного проживання позивача на території України станом на 24.08.1991 року не є підставою, що унеможливлює притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП у зв`язку із порушенням положень ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», адже наявність такого рішення суду є лише передумовою для вчинення позивачем наступних фактичних дій дійсно спрямованих на набуття громадянства України та ураховуючи, що в такому випадку особа стає громадянином України лише з дати реєстрації набуття громадянства України. Отже, на час ухвалення оскаржуваної постанови, позивач громадянства України не набув і з врахуванням встановленого відповідачем факту порушення особою міграційного законодавства щодо проживання без документів на право проживання в Україні, у відповідача були наявні правові підстави для прийняття оскаржуваної постанови, що унеможливлює висновок про її протиправність, адже порушений позивачем законодавчо встановлений порядок перебування на території України є достатньою підставою для застосування заходів впливу у вигляді притягнення до адміністративної відповідальності та накладення адміністративного стягнення і у спірних правовідносинах є необхідним й достатнім засобом реагування відповідача на вказане порушення. Крім того, колегія суддів звертає увагу, що позивачем не заперечується факт перебування на території України більше, як 90 днів. Відповідно до вимог частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Частиною 2 статті 77 цього Кодексу передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Проте, враховуючи принцип змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів, а також у доведенні перед судом їх переконливості, суд зазначає, що обов`язок доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності відповідачем не звільняє позивача від обов`язку доказування протилежного. Разом з цим, позивачем не наведено жодних обґрунтованих доводів та не надано належних та допустимих доказів які б свідчили про протиправність дій суб`єкта владних повноважень та наявність правових підстав для зобов`язання останнього вчинити певні дії. Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що зазначені вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. Разом з цим, колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції було у повній мірі встановлено обставини справи, яким надано належну правову оцінку із дотриманням діючих норм матеріально та процесуального права. Крім того, колегія суддів вважає, що заява позивача про відшкодування витрат на правничу допомогу не підлягає задоволенню, оскільки судом апеляційної інстанції відмовлено у задоволенні апеляційної скарги позивачу. У свою чергу, вказані позивачем в апеляційній скарзі доводи не свідчать про наявність передбачених ст. 317 КАС України підстав для скасування рішення суду першої інстанції, зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права. З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Результат розгляду: denied