Рішення адміністративного суду від 2023-06-14 00:00:00+03

[PERSON] (далі - позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою до військової частини [NUMBER] (далі - відповідач), в якій просить: - визнати протиправною бездіяльність військової частини [NUMBER] щодо невиплати в повному розмірі індексації грошового забезпечення [PERSON] за період з 01.12.2015 по 15.09.2017 включно із застосуванням місяця за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року; - зобов`язати військову частину [NUMBER] нарахувати і виплатити на користь [PERSON] індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 15.09.2017 включно із застосуванням місяця за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року в сумі 63409 гривень 65 копійок із одночасним відрахуванням 1,5% військового збору та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п.2 «Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу» затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44; - зобов`язати військову частину [NUMBER] подати звіт про виконання судового рішення. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 13.09.2021 по справі №520/12054/21 адміністративний позов [PERSON] до військової частини [NUMBER] , про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії - залишено без задоволення. Позивач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.09.2021 по справі № 520/12054/21 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідачем на апеляційну скаргу надано відзив, в якому він просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Одночасно з цим, 15 вересня 2021 року відповідач направив апеляційну скаргу на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.09.2021. Дана апеляційна скарга ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 18 жовтня 2021 року була повернена, оскільки її підписано особою, право якої на вчинення таких дій не підтверджено у встановленому законом порядку. У відповідності до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). Згідно з частиною четвертою статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Враховуючи, що справа судом першої інстанції розглянута за правилами спрощеного провадження, то за таких обставин колегія суддів вважає за необхідне розглянути справу в порядку письмового провадження. Заслухавши доповідь обставин справи, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вимоги апеляційної скарги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом першої інстанції встановлено, що позивач з 27.12.2012 по 15.09.2017 проходить військову службу у військовій частині [NUMBER] . Під час проходження військової служби відповідачем не було виплачено в повному розмірі індексацію грошового забезпечення [PERSON] за період з 01.12.2015 по 15.09.2017 включно із застосуванням місяця за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року. А відповідач повідомив суд, що нарахування індексації позивачу здійснено відповідно до норм чинного законодавства. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог [PERSON] суд першої інстанції виходив з того, що позивача було зараховано до списків особового складу військової частини [NUMBER] 27.12.2012, тобто станом на 01.01.2018 позивач на військовій службі не перебував, грошове забезпечення не отримував, а отже посадовий оклад у січні 2008 року для нього не підвищувався, тому не відповідають фактичним обставинам справи твердження позивача, що січень місяць 2008 року є базовим. Натомість суд першої інстанції вирішив, що базовим місяцем для проведення індексації є місяць прийняття позивача на роботу (на військову службу), тобто грудень 2012 року. За висновком суду першої інстанції, доводи позивача щодо нарахування та виплати у повному обсязі індексації грошового забезпечення у період з 01.12.2015 по 15.09.2017 із застосуванням січня місяця 2008 року для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення, є необґрунтовані, оскільки позивач бажає застосувати до правовідносин норму пункту 5 Порядку №1078 в редакції, яка діє з 01.12.2015. Відтак, суд першої інстанції дійшов висновку, що нарахування та виплата індексації грошового забезпечення позивачу проведена у відповідності до вимог чинного законодавства, у зв`язку з чим у задоволені позову відмовлено в цій частині та щодо решти позовних вимог як похідних. Колегія суддів частково не погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Спір у цій справі виник у зв`язку із не нарахуванням та невиплатою військовою частиною у період з 01.01.2015 по 15.09.2017 позивачу (військовослужбовцю) індексації грошового забезпечення. Спеціальним законом, який визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі є Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Відповідно до частин першої та другої статті 9 Закону № 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону (частина третя статті 9 Закону № 2011-XII). Згідно зі статтею 18 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" від 05.10.2000 № 2017-III (далі - Закон № 2017-III) з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії, зокрема, щодо індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін. Відповідно до статті 19 цього ж Закону № 2017-III державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності. Конституційний Суд України у Рішенні від 15.10.2013 № 9-рп/2013 наголосив, що винагорода за виконану працівником роботу є джерелом його існування та має забезпечувати для нього достатній, гідний життєвий рівень. Це визначає обов`язок держави створювати належні умови для реалізації громадянами права на працю, оптимізації балансу інтересів сторін трудових відносин, зокрема, шляхом державного регулювання оплати праці. Держава передбачає заходи, спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати, тобто грошової винагороди за виконану роботу як еквівалента вартості споживчих товарів і послуг. Згідно з положеннями частини шостої статті 95 КЗпП України, статей 33, 34 Закону України "Про оплату праці" такими заходами є індексація заробітної плати та компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати. На підставі аналізу наведених положень законодавства Конституційний Суд України дійшов висновку, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначені Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" від 03.07.1991 № 1282-XII (далі - Закон № 1282-XII, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Відповідно до статті 1 Закону № 1282-XII індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Перелік об`єктів індексації установлений частиною першою статті 2 Закону №1282-ХІІ, згідно з якою індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру. До таких об`єктів індексації в силу абзацу 4 частини першої статті 2 Закону №1282-ХІІ належить, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Межі індексації визначені частиною шостою статті 2 Закону №1282-ХІІ, згідно з якою індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. Статтею 3 Закону №1282-ХІІ передбачено, що індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Підстави для проведення індексації визначені статтею 4 Закону №1282-ХІІ. Так, у первинній редакції частина перша статті 4 цього Закону передбачала, що індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка. Надалі до цієї норми були внесені зміни Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року №911-VIII, який набрав законну силу 01 січня 2016 року. Тож з 1 січня 2016 року за правилами частини першої статті 4 Закону №1282-ХІІ індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка. Інші положення статті 4 цього Закону з 2005 року й дотепер залишилися незмінними. Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 затверджено Порядок проведення індексації грошових доходів населення, яким визначені правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення (надалі - Порядок № 1078). Даний Порядок визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення і поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання державних та приватних виконавців, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників. Відповідно до пункту 1-1 Порядку №1078 підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Приписами пункту 2 Порядку №1078 визначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема грошове забезпечення військовослужбовців. Відповідно до пункту 5 Порядку №1078 (в редакції від 15.12.2015 у відповідності до змін внесених постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 №1013) у разі підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків. Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення. Сума індексації у місяці підвищення тарифних ставок (окладів) не нараховується, якщо розмір підвищення заробітної плати перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення заробітної плати. Якщо розмір підвищення заробітної плати не перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення заробітної плати, сума індексації у цьому місяці розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення заробітної плати. У разі зростання заробітної плати за рахунок інших її складових без підвищення тарифних ставок (окладів) сума індексації не зменшується на розмір підвищення заробітної плати. У разі коли відбувається підвищення тарифної ставки (окладу), у місяці підвищення враховуються всі складові заробітної плати, які не мають разового характеру. Тобто, з урахуванням наведених вище норм, вбачається, що фактично місяць в якому відбулося підвищення тарифних ставок (окладів) є базовим місяцем при проведенні індексації грошового забезпечення військовослужбовців. Отже, обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації починаючи з грудня 2015 року здійснюється не індивідуально для кожного працівника в залежності від прийняття його на роботу або зростання його доплат та надбавок, а від моменту останнього перегляду тарифної ставки (окладу) за посадою, яку займає працівник. Проаналізувавши приведені норми законодавства, колегія суддів зауважує про те, що вирішення питання щодо визначення базового місяця, який належить застосувати при обчисленні індексу споживчих цін для розрахунку грошового забезпечення позивача за період з 01.12.2015 по 15.09.2017, сприятиме досягненню мети правосуддя та цілей ефективного захисту судом порушеного права позивача. Указаний висновок відповідає правовій позиції і підходу, які застосував Верховний Суд у постанові від 12.05.2022 у справі № 580/3335/21 з подібними правовідносинами (пункти 26-34). Для визначення базового місяця для проведення індексації доходів необхідно обрати місяць, у якому заробітна плата працівника зросла за рахунок її постійних складових. Підставою для встановлення базового місяця індексації є підвищення посадових окладів особи. Тобто, початок відліку для обчислення індексу споживчих цін є місяць підвищення посадового окладу. З цього місяця значення індексу споживчих цін приймають за 1 або 100 відсотків, а приріст індексу розраховується з наступного місяця. Водночас нарахування індексації проводиться в місяці, наступному за місяцем, у якому був офіційно опублікований індекс інфляції. Зрештою місяць, у якому відбулося підвищення оплати праці (суми її постійних складових), є базовим при проведенні індексації (позиція Верховного Суду у справах №400/1118/21 і № 420/3593/20). У цьому контексті колегія суддів звертає увагу на те, що постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» затверджено схеми посадових окладів військовослужбовців. Відповідно до пункту 13 Постанови № 1294 вона набрала чинності з 01.01.2008. Затверджені указаною постановою посадові оклади з 01.01.2008 не змінювались. Вони змінилися лише у березні 2018 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі - Постанова № 704), яка набрала чинності 01.03.2018 та, якою установлені нові розміри посадових окладів військовослужбовців. Відтак, з січня 2008 року грошове забезпечення (посадовий оклад) для посад, які в період з 27.12.2012 по 15.09.2017 обнімав позивач у військовій частині [NUMBER] , не змінювався. Разом з тим, додатковими поясненнями відповідача, поданих до суду апеляційної інстанції 05.06.2023 підтверджено, що для військовослужбовців, які зараховані до складу військової частини в період після червня 2012 року та проходили службу до березня 2018 року нічого не змінилось, оскільки підвищення посадових окладів, надбавок та доплат військовослужбовцям за останні 15 років відбулося лише двічі: відповідно до постанови КМУ №1294 від 07.11.2007 з 01 січня 2008 року та постанови КМУ «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» №704 від 30.08.2017 з 01.03.20118. Тобто, з січня 2008 по березень 2018 року оклад не підвищувався. У даному конкретному випадку оклад позивача не змінювався з дня зарахування і до звільнення протягом проходження служби, оскільки його розмір чітко визначений Постановою КМУ №1294 від 07.11.2007 з 1 січня 2008 року та був незмінений до березня 2018 року - наступного підвищення окладів. Колегія суддів звертає увагу, що позиція суду першої інстанції на те, що базовим місяцем слід вважати місяць зарахування позивача до списків особового складу ґрунтується на нормах Порядку №1078, який діяв в редакції до 01.12.2015. Зокрема, згідно Порядку №1078 в редакції до 01.12.2015 обчислення індексу споживчих цін розпочиналося з місяця прийняття на роботу, тому умовно базовим місяцем слід було вважати місяць, що передує місяцю прийняття на роботу. В той же час після внесення змін до Порядку № 1078 згідно новими правилами виплати індексації, що закріплені в п. 10-2 цього Порядку, орієнтиром для індексації заробітної плати (грошового забезпечення військовослужбовця) слід вважати місяць останнього підвищення посадового окладу за займаною посадою та не залежить від часу прийняття на роботу (зарахування до списків військової частини). Отже, обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації починаючи з грудня 2015 року здійснюється не індивідуально для кожного працівника в залежності від прийняття його на роботу або зростання його доплат та надбавок, а від моменту останнього перегляду посадового окладу за посадою, яку займає працівник на момент проведення індексації. В даному випадку починаючи з 01.12.2015 було змінено механізм нарахування індексації та дата підвищення посадового окладу є його складовою частиною про розрахунку сум індексації. Тому відповідно до положень Порядку № 1078, січень місяць 2008 року є базовим місяцем для нарахування індексації грошового забезпечення позивачу за період служби з 01.12.2015 по 15.09.2017, незважаючи на те, що він був зарахований до списків особового складу військової частини у грудні місяці 2012 року. Отже, висновки суду першої інстанції та доводи відповідача про те, що до вимог позивача за період з 01.12.2015 по 15.09.2017, піддягає застосуванню положення в редакції Порядку №1078 до внесення до нього змін постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 №1013 (зміни набрали чинності 15.12.2015), є помилковими. З урахуванням наведеного вище, висновки суду першої інстанції та відповідні доводи відповідача про те, що базовим місяцем для нарахування індексації позивачу є листопада 2014 року є необґрунтованими. Колегія суддів зазначає, що в даному випадку для обчислення індексації грошового забезпечення позивача за період з 01.12.2015 по 15.09.2017 повинен застосовуватися базовий місяць січень 2008 року. В ході підготовки до розгляду справи судом апеляційної інстанції було витребувано у відповідача письмові докази та пояснення, з яких встановлено, що у позивача за період з 01.12.2015 по 15.09.2017 нараховано індексацію грошового зобов`язання (базовий місяць листопад 2014 року) на суму 19 267,41 гривень, але вказана сума не була виплачена позивачу. Таким чином, індексація грошового забезпечення за оспорюваний період позивачу не виплачувалась. У пункті 4 Порядку № 1078 визначено, що у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до законодавства. Враховуючи, що індексації підлягають всі грошові доходи населення, які не мають разового характеру, механізм індексації має універсальний характер. У свою чергу, правове регулювання виплати індексації визначає умови (коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації), з настанням яких виникає право на щомісячне отримання суми індексації у структурі заробітної плати (грошового забезпечення) до настання обставин (підвищення тарифних ставок, окладів), за яких виплата розрахованої суми індексації припиняється до повторного настання обставин, які обумовлюють наступне виникнення права на отримання індексації (пункти 43-44 постанови Верховного Суду від 27.04.2021 у справі № 380/1513/20). Виплата індексації грошового забезпечення здійснюється за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні, тобто військовими частинами. Саме із виплатою індексації заробітної плати (грошового забезпечення) законодавцем пов`язано реалізацію роботодавцем гарантій щодо оплати праці. Саме по собі здійснення розрахунку індексації заробітної плати (грошового забезпечення), без факту виплати відповідної суми індексації, жодним чином не свідчить про виконання роботодавцем його безумовного обов`язку щодо проведення індексації заробітної плати (грошового забезпечення). Такий висновок узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 19.07.2019 у справі № 240/4911/18, від 07.08.2019 у справі № 825/694/17, від 20.11.2019 у справі №620/1892/19, від 27.04.2021 у справі № 380/1513/20, в яких Верховний Суд указав, що виплата індексації грошового забезпечення здійснюється за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні і обмежене фінансування жодним чином не впливає на право позивача отримати індексацію грошового забезпечення. Аналізуючи приведені вище норми, колегія суддів прийшла до висновку, що позивач, перебуваючи на військовій службі, мав право на отримання індексації грошового забезпечення у період з 01.01.2015 до 15.09.2017 із застосуванням місяця за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року, а відтак є протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати в повному обсязі грошового забезпечення позивачу за період з 01.12.2015 по 15.09.2017 із застосуванням базового місяця січень 2008 року. Крім того, колегія суддів зауважує, що відсутність законодавчого механізму для нарахування та виплати індексації за періоди, в яких була відсутня фінансова можливість такої виплати, не є підставою для позбавлення особи права на отримання коштів, виплата яких передбачена законом. З огляду на викладене та з метою ефективного захисту порушеного права позивача на отримання в повному обсязі індексації грошового забезпечення у період з 01.12.2015 по 15.09.2017, необхідно визначити січень місяць 2008 року, як базовий місяць для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення позивача за вказаний період. За приписами частини першої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Аналізуючи наведені нормативно-правові акти, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позовних вимог, зробив передчасні висновки. Так, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції допустив неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права, що потягло за собою помилковий висновок про те, що базовим місяцем для проведення індексації є місяць прийняття позивача на роботу (на військову службу) (грудень 2012 року) та, як наслідок, відмову в задоволенні позову в повному обсязі. Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що наявно достатньо підстав для задоволення позову в частині визнання протиправною бездіяльність військової частини [NUMBER] щодо невиплати в повному обсязі індексації грошового забезпечення [PERSON] за період з 01.12.2015 по 15.09.2017 включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року; зобов`язання військової частини [NUMBER] нарахувати і виплатити на користь [PERSON] індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 15.09.2017 включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року. При цьому, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині зобов`язання військової частини [NUMBER] нарахувати і виплатити на користь [PERSON] індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 15.09.2017 включно в сумі 63409 гривень 65 копійок із одночасним відрахуванням 1,5% військового збору та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44, оскільки нарахування та виплата індексації грошового забезпечення позивача за період з 01.12.2015 по 15.09.2017 з урахуванням базового місяця січень 2008 року відповідачем здійснено не було, а тому права позивача в цій частині порушено не було. Таким чином, вищевказані позовні вимоги є передчасними та спрямованими на майбутнє. Між іншим, посилання скаржника на власний розрахунок сум індексації колегія суддів відхиляє, оскільки він не може слугувати належним та допустимим доказом підтвердження належної позивачу суми індексації грошового забезпечення, та фактично є суб`єктивним баченням позивача щодо такого розрахунку. Щодо вимог позивача про необхідність встановлення судового контролю шляхом зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення, суд апеляційної інстанції зазначає наступне. Згідно із частиною першою статті 382 КАС України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. Наведена норма процесуального закону не є імперативною та передбачає право суду на власний розсуд, виходячи з фактичних обставин справи, приймати рішення про необхідність чи недоцільність у зобов`язанні суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення. Вирішуючи питання щодо встановлення судового контролю суд враховує надані позивачем докази, особливості покладених на суб`єкта владних повноважень обов`язків згідно з судовим рішенням та його можливості ці обов`язки виконати без достатніх зволікань. У цій справі позивачем не обґрунтовано необхідність застосування заходів судового контролю, а у суду відсутні підстави вважати, що відповідач буде ухилятись від виконання судового рішення після набрання ним законної сили. Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що вимога позивача про встановлення судового контролю шляхом зобов`язання відповідача подати звіт про його виконання задоволенню не підлягає. У контексті оцінки доводів апеляційної скарги колегія суддів звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах "Проніна проти України" (пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, колегія суддів вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку. Згідно частин першої-четвертої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. Пунктом 2 частини першої 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Згідно пункту 4 частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.09.2021 по справі №520/12054/21 підлягає скасуванню, з прийняттям постанови про часткове задоволення позову.

Результат розгляду: partial