Рішення адміністративного суду від 2022-08-29 00:00:00+03

Позивач звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, в якому з урахуванням уточнень позовних вимог просить суд: - визнати протиправним та скасувати рішення Білокуракинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області від 20.04.2021 №164450002127; - зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області призначити [PERSON] пенсію у зв`язку з втратою годувальника з 12.04.2021. В обґрунтування позову зазначено, що [INFO] помер чоловік позивача [PERSON] 12 квітня 2021 року позивач звернулася до територіального органу ПФУ із заявою про призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника. Водночас рішенням Білокуракинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області №164450002127 від 21.04.2021 позивачу відмовлено у призначені пенсії у зв`язку з втратою годувальника у зв`язку з тим, що відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" право на пенсію за віком мають жінки після досягнення встановленого Законом відповідного віку та за наявності стажу роботи не менше 25 років, наявний страховий стаж складає 10 років 6 місяців 21 день, що не дає позивачу права на призначення пенсії. Позивач вважає вказане рішення протиправним та таким, що порушує право позивача на соціальний захист гарантований Конституцією України. Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 11.10.2021 у задоволенні позову [PERSON] до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено. Не погодившись з вказаним рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення норм права та невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 11.10.2021 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає про відмову позивачу в призначенні пенсії у зв`язку з втратою годувальника, з тих підстав, що у позивача відсутній необхідних страховий стаж 25 років. Апелянт посилався на те, що на момент подання заяви про призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника їй виповнилось 61 рік. Таким чином, висновки суду першої інстанції про відсутність підстав задоволення вимог позивача у зв`язку з відсутністю у неї достатнього страхового стажу, передбаченого ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" є помилковими, оскільки нормами статтей 26, 38 даного Закону визначено, що підставою віднесення члена сім`ї до категорії непрацездатної особи є факт досягнення такою особою пенсійного віку, а не наявність у неї страхового стажу. Таке поняття, як страховий стаж стаж є обов`язковою умовою стосовно годувальника, який помер, що закріплено у статтях 26, 38 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Відповідач, Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області надав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що 14 квітня 2021 року позивач звернулась із заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника. Рішенням Білокуракинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області №164450002127 від 21.04.2021 відмовлено позивачу у призначенні пенсії у зв`язку з втратою годувальника на підставі відсутності спеціального стажу, підтвердженого в установленому законодавством порядку. Таким чином, необхідними умовами для призначення пенсії в разі втрати годувальника на підставі ст. 36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" є досягнення дружиною померлого годувальника необхідного пенсійного віку та наявність страхового стажу передбаченого ст. 26 Закону №1058-IV, а саме не менше 25 років. Тобто, дружина померлого годувальника має право перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника за умови якщо вона й сама набула права на отримання пенсії. Відповідач, Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що копією свідоцтва про шлюб, що наявна в матеріалах справи підтверджено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в шлюбі з 17.10.1981. Свідоцтвом про смерть підтверджено, що [PERSON] помер [INFO] . 12 квітня 2021 року позивач звернулася до Лохвицького об`єднаного УПФУ із заявою про призначення/перерахунок пенсії у разі втрати годувальника. Рішенням Білокуракинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області №164450002127 від 21.04.2021 відмовлено позивачу у призначенні пенсії у зв`язку з втратою годувальника. У рішенні зазначено, що пенсійний вік утриманця відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" становить 58 років 6 місяців які народилися з 1 жовтня 1959 року по 31.03.1960, вік заявника 61 років. Необхідний страховий стаж відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" становить з 01 січня 2018 року по 31.12.2018 року не менше 25 років. Страховий стаж особи становить 10 років 6 місяців 21 день. Позивач не погоджуючись із вказаним рішенням звернулася до суду. Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з підстав їх необгрунтованості. Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне. В силу ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно із статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV визначено принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам. Відповідно до частини третьої статті 4 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення визначаються, виключно, законами про пенсійне забезпечення. Положеннями частини першої статті 9 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV визначено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника. Відповідно до статті 10 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором. Положеннями частини першої статті 36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV передбачено, що пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності, а в разі смерті особи, яка виконала функцію донора анатомічних матеріалів людини, пенсіонера або осіб, зазначених у частині другій статті 32 цього Закону, а також у разі смерті (загибелі) особи внаслідок поранення, каліцтва, контузії чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних під час участі у масових акціях громадського протесту в Україні з 21 листопада 2013 року по 21 лютого 2014 року за євроінтеграцію та проти режиму Януковича (Революції Гідності), - незалежно від тривалості страхового стажу. При цьому дітям пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається незалежно від того, чи були вони на утриманні годувальника. Згідно з пунктом 1 частини другої статті 36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV непрацездатними членами сім`ї вважаються чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є особами з інвалідністю або досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону. Відповідно до частини третьої статті 36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV до членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони: 1) були на повному утриманні померлого годувальника; 2) одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Члени сім`ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника. Колегія суддів зазначає, що положеннями частини першої статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років. Судом першої інстанції встановлено, що [PERSON] на час звернення за призначенням пенсії в разі втрати годувальника на підставі Закону № 1058-IV досягла пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону № 1058-IV, а отже має право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника. Колегія суддів зазначає, що за приписами статей 26, 38 Закону №1058-IV підставою для визначення непрацездатності члена сім`ї померлого годувальника, зокрема, дружини (чоловіка) в цілях визначення права на отримання пенсії у зв`язку з втратою годувальника, є досягнення останніми саме пенсійного віку необхідного для призначення пенсії за віком. Таке поняття як "страховий стаж" є обов`язковою умовою стосовно годувальника, який помер, про що прямо зазначено законодавцем у статті 36 Закону №1058-IV. Таким чином, законодавець чітко розрізняє ці поняття і встановлює відповідні умови для призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника. Факт досягнення позивачем пенсійного віку, а саме 61 року, встановленого статтею 26 Закону №1058-IV не заперечується відповідачем та підтверджується копією паспорту позивача. Відповідачем у оскаржуваному рішенні зазначено, що за результатами розгляду наданих позивачем документів до страхового стажу [PERSON] зараховано періоди: з 01.09.1975 по 20.07.1977 навчання, з 25.07.1977 по 01.12.1991 робота згідно записів трудової книжки [NUMBER] від 05.08.1977, страховий стаж позивача станом на 12.04.2021 склав 10 років 6 місяців 21 день. Іншою обов`язковою умовою для призначення та виплати пенсії у зв`язку з втратою годувальника за нормами згаданого Закону №1058-ІV є наявність страхового стажу померлого годувальника, який має бути таким, яке було б йому необхідно для призначення пенсії по третій групі інвалідності. Факт наявності у померлого годувальника достатнього страхового стажу також не заперечується відповідачем. З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що оскільки станом на час звернення позивача за призначенням пенсії, остання досягнула пенсійного віку, визначеного статтею 26 Закону №1058-ІV, у розумінні приписів частини третьої статті 36 Закону №1058-ІV позивач вважається непрацездатним членом сім`ї померлого годувальника. Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що доводи відповідача щодо обов`язкової наявності у позивача відповідного страхового стажу для призначення пенсії по втраті годувальника, є наслідком неправильного тлумачення Закону №1058-ІV, оскільки за приписами статей 26, 38 останнього підставою для віднесення члена сім`ї до категорії непрацездатної особи є факт досягнення такою особою пенсійного віку, а не наявність у неї страхового стажу. А тому, рішення Білокуракинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області від 20.04.2021 №164450002127 є протиправним та підлягає скасуванню. Вищевказана позиція суду узгоджується із висновками Верховного суду викладеними у постанові від 05 вересня 2018 року у справі №643/7576/17, від 27 листопада 2018 року у справі №725/1621/16-а. Частиною 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Стосовно позовних вимог про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області призначити [PERSON] пенсію у зв`язку з втратою годувальника з 12.04.2021, колегія суддів зазначає наступне. У випадку, коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов`язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У разі, коли ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення), з урахуванням встановлених судом обставин. Важливо розуміти, що дискреційні повноваження - це, насамперед, сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених проектом нормативно-правового акта. Під дискреційними повноваженнями суд розуміє сукупність прав та обов`язків, закріплених у встановленому законодавством порядку за органом виконавчої влади, які він застосовує на власний розсуд. Наділивши орган виконавчої влади дискреційними повноваженнями, законодавець надав відповідному органу певну свободу розсуду при прийнятті рішення. Таким чином, суд не наділений повноваженнями підміняти собою суб`єкт владних повноважень при прийнятті певного рішення та не може втручатись у дискреційні повноваження такого суб`єкта. Втручання суду в повноваження суб`єкта публічної влади можливе лише тоді, якщо судом буде встановлено, що в адміністративній процедурі фізична (юридична) особа виконала всі приписи законодавства, а суб`єкт владних повноважень у відповідь необґрунтовано й незаконно не вчинив належну дію чи не ухвалив необхідне рішення. З огляду на те, що прийняття рішення про призначення пенсії по втраті годувальника є дискреційним обов`язком органів Пенсійного фонду, та ураховуючи ту обставину, що відповідач відмовив у задоволенні заяви позивача з тієї підстави, що у нього відсутній необхідний страховий стаж, та не розглядав наявність/відсутність інших підстав для призначення пенсії позивачу по втраті годувальника, а також судом у даній справі не надавалась оцінка виконанню позивачем всіх приписів законодавства для прийняття рішення про призначення пенсії (наявності та відповідності усіх необхідних документів), колегія суддів зазначає, що вимога позивача про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області призначити [PERSON] пенсію у зв`язку з втратою годувальника з 12.04.2021 є втручанням у дискреційні повноваження пенсійного органу, а тому не підлягає задоволенню. Проте, згідно з частиною четвертою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні. Враховуючи вище наведене, колегія суддів дійшла висновку, що належним способом захисту прав позивача є зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області повторно розглянути заяву [PERSON] про призначення пенсії по втраті годувальника та прийняте відповідне рішення з урахуванням висновків суду. Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції неправильно застосував норм матеріального права, відтак рішення підлягає скасуванню з прийняття нової постанови про часткове задоволення позовних вимог. Згідно ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Згідно з п. 1, п. 4 ст. 317 КАС України неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення.

Результат розгляду: partial