Рішення адміністративного суду від 2022-07-19 00:00:00+03

Історія справи. Громадянин Грузії [PERSON] (далі - Позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Центрального міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області в особі Дніпровського районного відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві (далі - Відповідач), в якому просив: - визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області від 04.02.2021 №80114300006634/35 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Грузії [PERSON] ; - зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області повторно розглянути заяву громадянина Грузії [PERSON] про надання дозволу на імміграцію в Україну. Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 26 січня 2022 року адміністративний позов задоволено повністю. Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив з того, що статтею 10 Закону України «Про імміграцію» встановлено вичерпний перелік підстав для відмови в наданні дозволу на імміграцію в Україну, зі змісту якого вбачається, що підставами для відмови в наданні дозволу на імміграцію можуть бути лише доведені та обґрунтуванні докази. Разом з тим, суд зазначив, що єдиною підставою для висновку про свідоме зазначення позивачем неправдивих відомостей у заяві про надання дозволу на імміграцію в України був лист Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області, який не містить жодних конкретних даних щодо вчинення або можливості вчинення позивачем протиправних дій, які містять ознаки порушення чинного законодавства України. При цьому, суд вказав, що такий лист стосується необмеженого кола осіб - іноземних громадян, та не містить жодних посилань щодо конкретних осіб, зокрема, щодо позивача, що ним було зазначено неправдиві відомості у своїй заяві від 14.02.2020, чи про те, що він не проживає за зазначеною ним адресою. Водночас, суд звернув увагу на те, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження доводів Відповідача щодо зазначення позивачем свідомо неправдивих відомостей, як і відсутні докази опитування осіб, які проживають в безпосередній наближеності до вказаної Позивачем адреси, зокрема сусідів чи хоча б мешканців саме цього будинку. Не погоджуючись з таким рішенням суду, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити постанову про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, зазначаючи, що під час розгляду заяви Позивача про надання йому дозволу на імміграцію в Україну ЦМУ ДМУ було здійснено відповідну перевірку та з даних, отриманих від СБ України, установлено, що зазначена ним адреса місця реєстрації в України використовується для масової реєстрації іноземців, що Позивач за такою адресою не проживає, а також, що протягом 2019 року співробітники ДПС України неодноразово відмовляли Позивачу в допуску на територію України, що може свідчити про порушення ним міграційного законодавства. З цих та інших підстав Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції прийнято за неповно встановлених обставин справи та з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи в цілому. Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 13.05.2022 та від 03.06.2022 було відкрито апеляційне провадження, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду. Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити таку скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, наполягаючи на необґрунтованості доводів Апелянта та правильності висновків суду першої інстанції. При цьому, у своєму відзиві Позивач вказує, що з 05.02.2020 він зареєстрований в Україні за адресою: [ADDRESS] , де він проживає на підставі договору оренди, укладеного з власником квартири - ФОП [PERSON] . Разом з тим, на переконання Позивача, усі доводи Апелянта засновуються виключно на припущеннях. Також, Позивач звертає увагу на те, що лист СБ України, на який посилається Апелянт, стосується невизначеного кола осіб і не містить жодних конкретних даних. Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін з наступних підстав. Обставини справи, установлені судом першої інстанції. Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, Позивач народився у Грузії та є громадянином Грузії. 29.03.2017 Позивач зареєстрував шлюб з громадянкою України [PERSON] , про що Печерським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві зроблено відповідний актовий запис №576 від 29.03.2017. [INFO] у Позивача народилася донька [PERSON] , про що Святошинським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві зроблено відповідний актовий запис № 1061 від 05.05.2018. 10.01.2020 Позивачу видано посвідку на тимчасове проживання № [NUMBER] . Відповідно до наявної в матеріалах справи копії довідки про реєстрацію місця проживання Позивач з 05.02.2020 зареєстрований в Україні за адресою: [ADDRESS] . 14.02.2020 Позивач звернувся до ЦМУ ДМС із заявою щодо отримання дозволу на імміграцію в Україну. Рішенням від 04.02.2021 № 80114300006634/35 Позивачу відмовлено в наданні дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 4 частини 1 статті 10 Закону України «Про імміграцію». Позивач, вважаючи таке рішення протиправним, звернувся до суду з цим позовом. Нормативно-правове обґрунтування. Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Цивільним кодексом України (далі - ЦК України), Законами України «Про імміграцію» від 07.06.2001 № 2491-ІІІ (далі - Закон № 2491-ІІІ), «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-VI (далі - Закон № 3773-VI), Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983 (далі - Порядок № 1983). Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статті 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Відповідно до частини першої статті 4 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України «Про імміграцію» іммігрувати в Україну на постійне проживання. Частиною п`ятнадцятою статті 4 Закону № 3773-VI встановлено, що іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, зазначеними у частинах другій - тринадцятій цієї статті, та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України, на період, зазначений в частинах другій - дванадцятій цієї статті. Згідно із статтею 1 Закону № 2491-ІІІ іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 9 Закону № 2491-ІІІ заяви про надання дозволу на імміграцію подаються особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів. Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: три фотокартки; копія документа, що посвідчує особу; документ про місце проживання особи; відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я (частина п`ята статті 9 Закону №2491-ІІІ). Аналогічні норми закріплені в пункті 11 Порядку № 1983. Підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію визначені у статті 10 Закону №2491-ІІІ, відповідно до змісту якої дозвіл на імміграцію не надається: 1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку; 2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено; 3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я; 4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи; 5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України; 6) в інших випадках, передбачених законами України. Пунктом 10 Порядку № 1983 встановлено, що заяви про надання дозволу на імміграцію подаються до територіальних підрозділів за місцем проживання - особами, які тимчасово перебувають в Україні на законних підставах. Пунктом 12 Порядку №1983 передбачено, що територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність, їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію; надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам. Територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України "Про імміграцію", надсилають відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби. МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який надіслав запит (пункт14 Порядку №1983). Частиною першою статті 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем постійного проживання особи є житлове приміщення, в якому особа постійно проживає та має передбачені статтею 64 Житлового кодексу України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності. Висновки суду апеляційної інстанції. Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що особа, яка на законних підставах перебуває на території України, має право звернутись до територіального підрозділу ДМС України із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну. У свою чергу, територіальні органи ДМС України зобов`язані здійснити перевірку наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію. При цьому, однією з таких підстав є повідомлення заявником недостовірних відомостей, зокрема про його місце проживання. Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що під розгляду заяви Позивача на отримання дозволу на імміграцію в Україну Відповідачем не було повно та всебічно перевірено достовірність наведених ним даних, зокрема щодо місця проживання, а натомість покладено в основу лист ГУ СБ України в м. Києві та Київській області, що не містить жодних висновків у відношенні Позивача. Зазначений лист ГУ СБ України в м. Києві та Київській області стосується необмеженого кола осіб - іноземних громадян та не містить жодних посилань щодо конкретних осіб, зокрема щодо зазначення Позивачем неправдивих відомостей у заяві від 14.02.2020 та/або відсутності факту його проживання за адресою місця реєстрації. Тобто, спірне рішення Відповідача, а також й доводи його апеляційної скарги, засновується виключно на припущеннях. Втім, згідно зі ст. 242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим, тож у жодному разі не може базуватися на припущеннях. Крім того, ані до суду першої інстанції, ані під час апеляційного провадження Відповідачем не було надано суду жодних доказів вчинення буд-яких дій для з`ясування обставин, що стали підставою для відмови Позивачу в наданні дозволу на імміграцію в Україну. З огляду на викладене, судова колегія відхиляє як необґрунтовані та безпідставні доводи Апелянта про те, що під час розгляду заяви Позивача про надання йому дозволу на імміграцію в Україну ЦМУ ДМУ було здійснено відповідну перевірку та з даних, отриманих від СБ України, установлено, що зазначена ним адреса місця реєстрації в України використовується для масової реєстрації іноземців, що Позивач за такою адресою не проживає, а також, що протягом 2019 року співробітники ДПС України неодноразово відмовляли Позивачу в допуску на територію України, що може свідчити про порушення ним міграційного законодавства. Враховуючи вищевикладене, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції щодо протиправності рішення ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 04.02.2021 № 80114300006634/35 та наявності достатніх правових підстав для зобов`язати Відповідача повторно розглянути заяву Позивача про надання дозволу на імміграцію. Аналізуючи всі доводи учасників справи, судова колегія також приймає до уваги висновки ЄСПЛ, викладені в рішенні по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід. Отже, судом першої інстанції було повно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з порушенням норм процесуального права. Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Таким чином, апеляційна скарга Центрального міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області в особі Дніпровського районного відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві підлягає залишенню без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 26 січня 2022 року - без змін. Розподіл судових витрат. Судові витрати, які були понесені позивачем, відповідно до ст. 139 КАС України, відшкодуванню не підлягають.

Результат розгляду: denied