Рішення адміністративного суду від 2024-02-12 00:00:00+02

06.12.2022 [PERSON] звернувся в суд з позовом до Міністерства внутрішніх справ України, просив: - визнати протиправною відмову Міністерства внутрішніх справ України оформлену висновком від 23.08.2022 щодо виплати [PERSON] одноразової грошової допомоги в розмірі 454 000,00 грн; - зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України призначити та виплатити [PERSON] одноразову грошову допомогу відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 №850, в розмірі 454 000,00 грн. Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2023 року в задоволенні позову відмовлено. Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що на час виникнення спірних відносин за позивачем як колишнім працівником ОВС, у зв`язку із встановленням йому ІІ групи інвалідності, право на отримання одноразової грошової допомоги зберігалось згідно із пунктом 15 розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №580-VIII. Суд першої інстанції вказав, що право на отримання грошової допомоги та право отримання допомоги в більшому розмірі (виплату різниці у розмірах одноразової грошової допомоги) у зв`язку із виникненням обставин, з якими законодавець пов`язує збільшення її розміру, є різними правовими поняттями. Суд першої інстанції зазначив, що положеннями статті 23 Закону №565-XII, які втратили чинність із набранням чинності Законом №580-VII, не було передбачено права працівника ОВС на виплату одноразової грошової допомоги у більшому розмірі з урахуванням раніше виплаченої суми у зв`язку із підвищенням групи чи визначенням іншої причини інвалідності або збільшенням відсотку втрати працездатності під час повторного огляду МСЕК. Суд першої інстанції вказав, що оскільки положення Закону №565-XII втратили чинність, а за колишніми працівниками міліції збереглося лише право на призначення та виплату одноразової грошової допомоги, зокрема у зв`язку із встановленням інвалідності за певних обставин, яке може бути реалізовано через механізм, визначений Порядком № 850, то до відносин, які виникли у цій справі слід застосувати строк, обмежений положеннями пункту 4 вказаного Порядку двома роками, який обчислюється з дня первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності. Суд першої інстанції зазначив, що без обмеження будь-яким строком грошова допомога виплачується, якщо не залежно від ступеня втрати працездатності (групи інвалідності) особа вперше визнається такою, що має інвалідність. Суд першої інстанції дійшов висновку, що у правовідносинах що стосуються виплати працівникам ОВС одноразової грошової допомоги у зв`язку зі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності норми Порядку №850 на момент виникнення спірних правовідносин були чинними, не скасовувалися та на предмет відповідності Конституції України не оцінювалися та підлягали застосуванню відповідачем при вирішення питання щодо наявності права на призначення [PERSON] одноразової грошової допомоги у зв`язку зі встановленням ІІ групи інвалідності за результатами повторного огляду медико-соціальною експертної комісією. Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, [PERSON] подав апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2023 року та задовольнити позов в повному обсязі. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що за позивачем зберігається право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом України «Про міліцію» відповідно до Порядку №850, який діяв до набрання чинності Законом України «Про Національну поліцію», виходячи з положень якого обов`язок з прийняття рішення про призначення чи відмову в призначенні грошової допомоги покладено саме на Міністерство внутрішніх справ України. Скаржник вказує, що Законом №565-ХІІ не встановлено обмежень щодо виплати одноразової грошової допомоги, які передбачені пунктом 4 Порядку №850. Скаржник зазначає, що виплат одноразової грошової допомоги [PERSON] не здійснювалось. Враховуючи положення статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів. Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України не відповідає. З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що Наказом Управління МВС України в Івано-Франківській області №101 о/с від 12.06.1998 «По особовому складу» майора міліції [PERSON] , помічника начальника відділу оперативного чергового Калуського РВ УМВС, згідно Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом ОВС, звільнено з органів внутрішніх справ у відставку: по статті 64 пункті «ж» (за власним бажанням), з 15.06.1998 (а.с.8). Відповідно до виписки з акта огляду медико-соціальною експертною комісією від 02.04.2015 серії АВ №0456957 [PERSON] встановлена ІІ група інвалідності в результаті захворювання, одержаного в період проходження військової служби та зазначено, що огляд проводився повторно (а.с.9). Постановою Медичної (військово-лікарської) комісії Державної установи «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Івано-Франківській області» №339 від 24.07.2020, яка прийнята відповідно до Положення про діяльність М(ВЛ)К МВС, затвердженого наказом МВС України від 03.04.2017 №285, та Положенням про військово-лікарську експертизу та медичний огляд в органах внутрішніх справ і військах внутрішньої та військової охорони МВС України, затвердженого наказом МВС України від 17.07.1995 №488, підтверджено, що наявні у [PERSON] захворювання пов`язані з проходженням служби в органах внутрішніх справ (а.с.10). Згідно з довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією від 07.12.2020 серії 12 ААВ №231770 [PERSON] встановлена ІІ група інвалідності в результаті захворювання, яке пов`язане з проходженням служби в ОВС та зазначено, що огляд інваліда проводився повторно (а.с.11). Відповідно до довідки серії АГ №0012048 від 07.12.2020 про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, [PERSON] визначено ступінь втрати професійної працездатності у відсотках 30% в результаті захворювання, пов`язаного з проходженням служби в ОВС (а.с.12). 05.07.2021 [PERSON] звернувся до ЛК УМВС України в Івано-Франківській області із заявою від 02.07.2021 про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності, що настала внаслідок захворювання в період проходженням служби в ОВС (а.с.13). Листом від 27.07.2021 Д-60/108/05/29-21р ЛК УМВС України в Івано-Франківській області відмовила [PERSON] у виплаті одноразової грошової допомоги, з підстав відсутності довідки медико-соціальної експертної комісії про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках та запропонувала звернутись із заявою за формою згідно додатку до Порядку (а.с.14-15). За результатами оскарження зазначеної відмови Івано-Франківським окружним адміністративним судом 31.01.2022 ухвалено рішення, яким позов задоволено частково. визнано протиправною бездіяльність Ліквідаційної комісії УМВС України в Івано-Франківській області щодо не направлення до Міністерства внутрішніх справ України матеріалів [PERSON] про призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням йому ІІ-ої групи інвалідності із відповідним висновком. Зобов`язано Ліквідаційну комісію УМВС України в Івано-Франківській області направити до Міністерства внутрішніх справ України документи [PERSON] з висновком щодо виплати грошової допомоги для вирішення питання про призначення одноразової грошової допомоги відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції» №850 від 21 жовтня 2015 року. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с.16-23). [PERSON] 21.07.2022 звернувся до голови ЛК УМВС України в Івано-Франківській області з заявою (рапортом), просив провести виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з тим, що є особою з інвалідністю ІІ групи пов`язаної з проходженням служби в ОВС (а.с.24). УМВС України в Івано-Франківській області 23.08.2022 склало висновок про призначення одноразової грошової допомоги згідно з рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 31.01.2022 у справі №300/4896/21 та відповідно постанови Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 №850, яким призначено [PERSON] одноразову грошову допомогу в розмірі 454 000,00 грн у зв`язку з інвалідністю (а.с.26). Зазначений висновок скерований Міністерству внутрішніх справ України. Міністерство внутрішніх справ України відмовило в призначенні [PERSON] одноразової грошової допомоги, про що зроблено відмітку на відповідному висновку від 23.08.2022, який разом з доданими документами надісланий до ЛК УМВС України в Івано-Франківській області відповідно до листа Департаменту фінансово-облікової політики МВС України №24272/15-2022 від 25.08.2022 (а.с.54-55). Листом УМВС України в Івано-Франківській області №547/108/05/29-2022 від 01.09.2022 повідомило [PERSON] , що Департаментом фінансово-облікової політики МВС України опрацьовано матеріали щодо призначення одноразової грошової допомоги відповідно до Порядку №850 та повідомлено про відмову в призначенні такої допомоги у зв`язку з тим, що при проведенні медико-соціальної експертизи представники закладів охорони здоров`я МВС України до складу комісії не залучалися та тим, що встановлення [PERSON] при повторному огляді МСЕК ІІ групи інвалідності (2020 рік) відбулося в період понад два роки від дати встановлення при первинному огляді МСЕК ІІІ групи інвалідності (1999 рік), що суперечить вимогами пункту 4 Порядку №850 (а.с.27-28). \~ Не погоджуючись з такою відмовою, [PERSON] звернувся з позовом до суду. Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції враховує такі підстави. Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн. Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень. Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначено Законом України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VIII, який набрав чинності 07 листопада 2015 року, відповідно до пункту 15 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом України «Про міліцію», зберігається і здійснюється в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України «Про Національну поліцію». Вказаним абзацом пункт 15 Розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №580-VIII доповнено згідно із Законом №900-VIII від 23.12.2015, який прийнято з метою відновлення гарантій соціального захисту колишніх працівників органів внутрішніх справ України та членів їхніх сімей, реалізації конституційних принципів рівності, справедливості, пропорційності й недискримінаційності під час унормування Законом соціального й правового захисту як поліцейських, так і колишніх працівників міліції, у тому числі пенсіонерів, інвалідів, а також членами їх сімей, інших осіб. Відповідно до частини 6 статті 23 Закону України «Про міліцію» у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного працівнику міліції під час виконання ним службових обов`язків, яке призвело до встановлення йому інвалідності, а також інвалідності, що \~настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності II групи. Визначення ступеня втрати працездатності працівником міліції у період проходження служби в органах внутрішніх справ у кожному випадку ушкодження здоров`я здійснюється в індивідуальному порядку відповідно до законодавства. Відповідно до статті 23 Закону України «Про міліцію» Постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2015 року №850 затверджено Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, який є чинним (далі - Порядок №850). За змістом пункту 2 Порядку № 850, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі встановлення працівнику міліції інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності днем виникнення права на отримання грошової допомоги є дата встановлення втрати працездатності, що зазначена в довідці медико-соціальної експертної комісії. Відповідно до пункту 3 Порядку № 850 грошова допомога призначається і виплачується у разі установлення працівникові міліції інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов`язків, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності II групи. Якщо протягом двох років працівникові міліції після первинного встановлення інвалідності із втратою працездатності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищу групу чи іншу причину інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає йому право на отримання грошової допомоги в більшому розмірі, виплата проводиться з урахуванням раніше виплаченої суми (пункт 4 Порядку №850). Виходячи з викладеного, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що за колишніми працівниками міліції, яким встановлено інвалідність внаслідок захворювання чи встановлено інвалідність, що пов`язана з проходженням служби в органах внутрішніх справ, зберігається право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої Законом України «Про міліцію», виплата якої здійснюється відповідно до Порядку №850. Таке право обумовлено наявністю визначених законодавством підстав, зокрема, захворювання особи повинно бути пов`язане, з проходженням служби в органах внутрішніх справ. Обов`язок з прийняття рішення про призначення чи відмову в призначенні грошової допомоги покладено саме на Міністерство внутрішніх справ України. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, в постановах від 13.02.2018 у справі №808/1866/16, від 18.10.2018 у справі №369/13187/17 та від 28.03.2019 у справі №296/10138/16-а, від 17 квітня 2020 року у справі №822/736/17, від 16 березня 2020 року у справі №641/10426/16-а. Відмовляючи в призначенні одноразової грошової допомоги, Міністерство внутрішніх справ України вказало, що при проведенні медико-соціальної експертизи представники закладів охорони здоров`я МВС до складу комісії не залучались, а установлення при повторному огляді МСЕК другої групи інвалідності відбулося в період понад два роки від дати встановлення при первинному огляді МСЕК третьої групи інвалідності, що суперечить пункту 4 Порядку №850. Вказані підстави суд апеляційної інстанції вважає безпідставними з таких мотивів. Пунктом 9 Порядку №850 встановлено, що МВС в місячний строк після надходження зазначених у пункті 8 цих Порядку та умов документів приймає рішення про призначення або у випадках, передбачених пунктом 14 цих Порядку та умов, про відмову в призначенні грошової допомоги і надсилає його разом із зазначеними документами керівникові органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, для видання наказу про виплату такої допомоги, або у разі відмови - для письмового повідомлення осіб із зазначенням мотивів відмови. МВС України може відмовити в призначенні одноразової грошової допомоги виключно шляхом прийняття відповідного рішення та лише з підстав, передбачених пунктом 14 Порядку №850, відповідно до якого призначення і виплата грошової допомоги не здійснюються, якщо загибель (смерть), поранення (контузія, травма або каліцтво), інвалідність чи часткова втрата працездатності без установлення інвалідності працівника міліції за висновком комісії з розслідування нещасного випадку є наслідком: учинення ним злочину, адміністративного правопорушення або дисциплінарного проступку; учинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння; навмисного спричинення собі тілесного ушкодження чи іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, установленого судом); подання особою завідомо неправдивих відомостей для призначення і виплати грошової допомоги. Суд апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції, що за своєю суттю одноразова грошова допомога є одноразовою виплатою, гарантованою державою у зв`язку із, зокрема, встановленням інвалідності працівникові міліції, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов`язків, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ. При цьому, право на отримання грошової допомоги та право отримання допомоги в більшому розмірі (виплату різниці у розмірах одноразової грошової допомоги) у зв`язку із виникненням обставин, з якими законодавець пов`язує збільшення її розміру, є різними правовими поняттями. Процедура перегляду розміру вже призначеної та виплаченої одноразової грошової допомоги у зв`язку зі зміною обставин, наданням нових документів, передбачає виплату лише різниці між виплаченою та нарахованою сумою у зв`язку із встановленням згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищої групи чи іншої причини інвалідності або більшого відсотку втрати працездатності під час повторного огляду. Пункт 4 Порядку №850 містить обмеження дворічним строком проведення виплати у разі перегляду розміру вже призначеної та виплаченої одноразової грошової допомоги у зв`язку зі зміною обставин, наданням нових документів, тоді як у спірному випадку [PERSON] виплата одноразової грошової допомоги не здійснювалась. Відповідно до довідки Івано-Франківської обласної дирекції ПАТ «НАСК «Оранта» №03-01/216 від 21.07.2022 [PERSON] за час проведення державного обов`язкового особистого страхування за період з 01.01.1992 по 31.12.2006 не проводились виплати страхових сум відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №59 від 29.06.1991 в редакції Постанови Кабінету Міністрів України №627 від 19.11.1992 «Про порядок та умови державного обов`язкового особистого страхування осіб рядового начальницького та вільнонайманого складу органів і підрозділів внутрішніх справ України» (а.с.30). Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо. Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей (Рішення Конституційного Суду України від 20.03.2002 № 5-рп/2002). Статтею 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. За встановлених обставин, надаючи правову оцінку аргументам сторін, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, враховуючи їхній зміст та юридичну природу, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що оскільки [PERSON] виплата одноразової грошової допомоги при первинному встановленні ІІІ групи інвалідності (1999 рік) не здійснювалась і спірні правовідносини виникли щодо виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням ІІ групи інвалідності, а не виплати різниці між вже раніше виплаченою сумою одноразової грошової допомоги та грошовою допомогою, призначеною в більшому розмірі, тому відсутні правові підстави для застосування обмеження дворічним строком у проведенні відповідної виплати. При цьому, відповідач не покликається на випадки, передбачені пунктом 14 Порядку №850, за наявності яких приймається рішення про відмову у призначенні допомоги, як на підставу не погодження висновку УМВС України в Івано-Франківській області про призначення одноразової грошової допомоги [PERSON] . Такі не вказані і у листі Департаменту фінансово-облікової політики МВС України від 25.08.2022 №24272/15-2022. Щодо порушення пункту 10 Положення №1317 при проведенні медико-соціальної експертної комісії позивача з огляду на те, що представники закладів охорони здоров`я МВС до складу комісії не залучалися, на які покликається МВС при відмові у призначенні позивачу одноразової грошової допомоги, то суд апеляційної інстанції враховує таке. Положення про медико-соціальну експертизу, затверджене Постановою кабінету Міністрів України від 03.12.2009 №1317, в редакції чинній на час проведення огляду позивача медико-соціальною експертною комісією відповідно до акту огляду МСЕК від 07.12.2020, (далі - Положення №1317) визначає процедуру проведення медико-соціальної експертизи хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, особам з інвалідністю (далі - особи, що звертаються для встановлення інвалідності) з метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності, причини, часу настання, групи інвалідності, а також компенсаторно-адаптаційних можливостей особи, реалізація яких сприяє медичній, психолого-педагогічній, професійній, трудовій, фізкультурно-спортивній, фізичній, соціальній та психологічній реабілітації. Відповідно до пункту 10 Положення №1317 залежно від ступеня, виду захворювання та групи інвалідності утворюються такі комісії: 1) загального профілю; 2) спеціалізованого профілю. Комісія складається з представників МОЗ, Мінсоцполітики, Міноборони, закладів охорони здоров`я МВС, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, а також військово-медичної служби СБУ та військово-медичного підрозділу Служби зовнішньої розвідки у разі розгляду медичних справ стосовно потерпілих на виробництві чи пенсіонерів з числа військовослужбовців СБУ або Служби зовнішньої розвідки. У проведенні медико-соціальної експертизи беруть участь також представники Пенсійного фонду України, органів державної служби зайнятості і у разі потреби - працівники науково-педагогічної та соціальної сфери. До складу комісії входить не менше трьох лікарів за спеціальностями, перелік яких затверджується МОЗ з урахуванням профілю комісії, а також спеціаліст з реабілітації, лікар-психолог або психолог. Листом Івано-Франківського обласного бюро медико-соціальної експертизи №351 від 19.07.2022 роз`яснено, що вперше відсотки втрати працездатності з приводу захворювання, пов`язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справи, встановлено при повторному огляді обласного МСЕК 07.12.2020, згідно з направлення на МСЕК щодо встановлення відсотків втрати працездатності, виданого заступником начальника головою ліквідаційної комісії ГУ Національної поліції в Івано-Франківській області 10.08.2020. Рішення в грудні винесена на підставі аналізу медичної документації, наданої ЛКК ТМО УМВС в Івано-Франківській області згідно з наказом ОБ МСЕ від 19.03.2020 №6. Жодних недоліків при винесені рішень та оформленні медичної документації спеціалізованою кардіологічною МСЕК та обласною МСЕК немає. Таким чином покликання відповідача на порушення пункту 10 Положення №1317, на переконання суду апеляційної інстанції, не може вважатись самодостатньою підставою для відмови у призначенні одноразової грошової допомоги позивачу. Статтею 2 КАС України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права. Ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Прийняття рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає цій міжнародній нормі. Відповідно до параграфу 47 рішення Європейського суду з прав людини від 3 квітня 2008 року у справі «Корецький та інші проти України», щоб положення національного закону відповідали цим вимогам (бути доступний для конкретної особи і сформульований з достатньою чіткістю), він має гарантувати засіб юридичного захисту від свавільного втручання органів державної влади у права, гарантовані Конвенцією. У питаннях, які стосуються основоположних прав, надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права, одним з основних принципів демократичного суспільства, гарантованих Конвенцією. Відповідно закон має достатньо чітко визначати межі такої дискреції та порядок її реалізації. Ступінь необхідної чіткості національного законодавства - яке безумовно не може передбачити всі можливі випадки - значною мірою залежить від того, яке саме питання розглядається, від сфери, яку це законодавство регулює, та від числа та статусу осіб, яких воно стосується («Маестрі проти Італії»). Верховний Суд у постанові від 11.02.2020 у справі №0940/2394/18 сформулював такий висновок: у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єкт звернення дотримав усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення. Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання відповідним заявником усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення, суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду. Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти під час прийняття рішення на власний розсуд. Згідно із статтею 245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів. Отже, законодавством передбачено право суду у випадку встановлення порушення прав позивача зобов`язувати суб`єкта владних повноважень приймати рішення або вчиняти певні дії. З огляду фактичні обставини справи, реалізуючи встановлене частиною 1 статті 2 КАС України завдання адміністративного судочинства, з метою забезпечення ефективного способу захисту та поновлення порушеного права позивача, з метою повного захисту прав та інтересів позивача на переконання суду апеляційної інстанції слід зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України призначити та виплатити [PERSON] одноразову грошову допомогу відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 №850, в розмірі 454 000,00 грн. У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. З огляду на викладене, враховуючи положення статті 317 КАС України суд апеляційної інстанції приходить переконання, що при винесені оскаржуваного рішення суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, а тому таке слід скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Результат розгляду: granted