Рішення адміністративного суду від 2022-01-27 00:00:00+02

У квітні 2021 року Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Аккорд 29» звернулось до суду з адміністративним позовом до Юридичного департаменту Одеської міської ради, Державного реєстратора - Бахової В.І., третя особа - Одеська міська рада, про визнання недійсним та скасування рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень № 56691416 від 18 лютого 2021 року. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що постановою Південно-західного господарського суду від 24.12.2020 року по справі № 916/153/20 було визнано недійсним свідоцтво про право власності за Одеською міською радою на нерухоме майно, зареєстроване за адресою: м. Одеса, вул. Корольова академіка, 29, нежитлове приміщення першого поверху № 539 загальною площею 9, 2 кв.м, видане на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради. У зв`язку з вказаним, уповноваженим представником ОСББ було подано державному реєстратору заяву про державну реєстрацію припинення права комунальної власності Одеської міської ради на зазначене вище нежитлове приміщення разом з копію постанови Південно-західного господарського суду від 24.12.2020 року по справі № 916/153/20. Однак, оскаржуваним рішенням відмовлено у державній реєстрації прав та їх обтяжень з посиланням на те, що подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. На думку позивача така відмова порушує Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та призводить до невиконання судових рішень всупереч чинному законодавству. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 11.10.2021 року адміністративний позов задоволено. Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, Юридичний департамент Одеської міської ради подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невірне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення спору, просить скасувати рішення суду та прийняти нове про відмову у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач посилався на те, що згідно ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. При цьому, вказаною нормою передбачено, що ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Апелянт вказував на те, що резолютивна частина постанови Південно-західного апеляційного господарського суду від 24.12.2020 року по справі № 916/153/20 не містить відомостей про набуття, зміну чи припинення речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства, що є обов`язковою вимогою для державної реєстрації прав у відповідності до абз. 3 ч. 3 ст. 26 зазначеного вище Закону. Посилаючись на п. 4 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», згідно з яким підставою для відмови в державній реєстрації прав є подання документів, які не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження, відповідач вважає, що державний реєстратор в даному випадку діяв правомірно та обґрунтовано, у відповідності до вимог чинного законодавства. Апелянт вказує на те, що наявність державної реєстрації прав підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно: нежилі приміщення першого поверху № 539 загальною площею 9,2 кв.м., розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Корольова Академіка, 29, є власністю територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради, підставою виникнення права власності є свідоцтво про право власності САВ № 817170 від 11.04.2008 року, видане на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради. На думку апелянта, при вирішенні даної справи судом не враховано, що право власності на нерухоме майно вже зареєстроване, а у постанові Південно-західного апеляційного господарського суду від 24.12.2020 року по справі № 916/153/20 не вирішено питання щодо припинення такого права, оскільки вимога про припинення речового права не була заявлена позивачем. Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків. Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, нежитлове приміщення першого поверху № 539 загальною площею 9,2 кв.м розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Корольова академіка, 29, є власністю територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради, підставою виникнення права власності є свідоцтво про право власності САВ № 817170, 11.04.2008, видане на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради. Дата прийняття рішення про державну реєстрацію: 29.05.2008 року. З матеріалів справи встановлено, що Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Аккорд 29» зверталось до Господарського суду Одеської області з позовом до Одеської міської ради, виконавчого комітету Одеської міської ради про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на нежитлове приміщення першого поверху № 539 загальною площею 9,2 кв.м. серії САВ № 817170 від 11.04.2008, обґрунтовуючи позов тим, що згідно вказаного свідоцтва за Одеською міською радою було зареєстровано право власності на частину території сходової клітини, яка є допоміжним приміщенням, що є спільною сумісною власністю співвласників багатоквартирного будинку. Рішенням Господарського суду Одеської області від 16 червня 2020 року по справі № 916/153/20 у задоволені позову було відмовлено. Постановою Південно-західного господарського суду від 24.12.2020 року по справі № 916/153/20 було скасовано рішення суду першої інстанції та частково задоволено позов Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Аккорд 29»: визнано недійсним свідоцтво про право власності за Одеською міською радою на нерухоме майно, зареєстроване за адресою: м. Одеса, вул. Корольова академіка, 29, на нежитлове приміщення першого поверху № 539 загальною площею 9, 2 кв.м, видане на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради. У задоволенні вимоги про визнання недійсним та скасування запису в Державному реєстрі прав на нерухоме майно щодо реєстрації за Одеською міською радою права власності на зазначене нерухоме майно, шляхом його виключення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було відмовлено. 16 лютого 2021 року представником об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Аккорд 29» подано заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 44068409 для проведення державної реєстрації припинення права власності Територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради на нежилі приміщення першого поверху № 539 загальною площею 9, 2 кв.м, що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Корольова академіка, 29. До заяви було додано рішення Господарського суду Одеської області та постанови Південно-західного господарського суду від 24.12.2020 року по справі № 916/153/20. За результатами розгляду заяви з вказаними документами, державним реєстратором прийнято рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень № 56691416 від 18 лютого 2021 року. Відмовляючи у державній реєстрації права власності, форма власності: комунальна на нежитлові приміщення першого поверху № 539, що розташовані у м. Одесі, по вул. Корольова академіка, 29 за суб`єктом: територіальна громада міста Одеси в особі Одеської міської ради, державний реєстратор посилався на те, що відповідно до поданих заявником документів не встановлено одночасне визнання, зміна чи припинення цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав. Нормативною підставою для відмови у державній реєстрації права власності став п. 4 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», згідно з яким у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено, якщо подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції посилався на те, що абз. 3 ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено скасування державної реєстрації прав виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав) та дійшов висновку, що якщо такі права наявні, то має бути здійснена одночасна реєстрація речових прав, однак, за конкретними обставинами у справі наявності таких прав не встановлено. З огляду на встановлені судовим рішенням - постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 24.12.2020 року по справі № 916/153/20 обставини, що спірне приміщення є допоміжним приміщенням, яке призначалось для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців, і є спільною сумісною власністю власників квартир, розташованих у цих будинках, тоді як відповідачем всупереч положенням ст. 382 ЦК України було оформлене право власності за собою на допоміжні приміщення, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність необхідності вчинення додаткових дій для набуття такого права та зазначив, що до спірних правовідносин не належить застосуванню абз. 3 ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про протиправність оскаржуваного рішення державного реєстратора про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень № 56691416 від 18 лютого 2021 року. Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно наявності підстав для задоволення позовних вимог Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Аккорд 29», з огляду на наступне. Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року № 1952-IV (далі - Закон № 1952-IV). Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону № 1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; державний реєстр речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) - єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження. Згідно ст. 5 Закону № 1952-IV у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення. Статтею 12 Закону № 1952-IV передбачено, що державний реєстр прав містить відомості про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про зареєстровані права власності на об`єкти незавершеного будівництва та їх обтяження, а також про взяття на облік безхазяйного нерухомого майна і ціну (вартість) нерухомого майна та речових прав на нього чи розмір плати за користування нерухомим майном за відповідними правочинами, відомості та електронні копії документів, подані у паперовій формі, або документи в електронній формі, на підставі яких проведено реєстраційні дії, а також документи, сформовані за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав під час проведення таких реєстраційних дій, та відомості реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем, отримані державним реєстратором шляхом безпосереднього доступу до них чи в порядку інформаційної взаємодії таких систем з Державним реєстром прав. Відомості, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. Положеннями ч. 3 ст. 10 Закону № 1952-IV передбачено, що державний реєстратор: 1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема, відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; 2) перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення. Згідно п. 4 ч. 1 ст. 24 Закону № 1952-IV, підставою для відмови в державній реєстрації прав є, зокрема, подання документів, які не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження. Частиною 2 цієї статті визначено, що за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав. Рішення про відмову в державній реєстрації прав повинно містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття. В свою чергу, частиною 3 статті 26 Закону № 1952-IV, в редакції, чинній з 16.01.2020 року, закріплено, що відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Державна реєстрація набуття, зміни чи припинення речових прав у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, проводиться без подання відповідної заяви заявником та справляння адміністративного збору на підставі відомостей про речові права, що містилися в Державному реєстрі прав. У разі відсутності таких відомостей про речові права в Державному реєстрі прав заявник подає оригінали документів, необхідних для проведення державної реєстрації набуття, зміни чи припинення речових прав. Таким чином згідно із Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", який набрав чинності з 16.01.2020 року, статтю 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" викладено у новій редакції. Так, норма ст. 26 Закону № 1952-IV, в редакції до внесених змін, передбачала можливість внесення до Державного реєстру прав запису про скасування державної реєстрації прав, у разі, зокрема, скасування на підставі рішення суду документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав. Однак, після внесених змін на законодавчому рівні закріплено, що державний реєстратор у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Саме для забезпечення реалізації вказаних положень ч. 3 ст. 26 Закону № 1952-IV законодавцем передбачено, що ухвалення судом рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). В даному випадку судом встановлено, що право власності на нерухоме майно (нежитлові приміщення першого поверху № 539), загальною площею 9,2 кв.м за адресою: м. Одеса, вул. Корольова академіка, 29 було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за Одеською міською радою, тобто право власності на вказане приміщення вже наявне, підтвердженням чого є відомості Державного реєстру. З огляду на викладене, з урахуванням чинних положень ст. 26 Закону № 1952-IV, для вчинення державним реєстратором державної реєстрації припинення речових прав Одеської міської ради на зазначене вище майно, наявність судового рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, без одночасного припинення речового права, зареєстрованого відповідно до законодавства, є недостатнім. Суд першої інстанції вірно посилався на те, що відповідно до пункту 2 статті 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають. У рішенні Конституційного Суду України від 02.03.2004 №4-рп/2004 визначено: "1.1. Допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні та ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. З урахуванням висновків, викладених у постанові Південно-західного господарського суду від 24.12.2020 року по справі № 916/153/20, стосовно того, що приміщення першого поверху № 539, загальною площею 9,2 кв.м за адресою: м. Одеса, вул. Корольова академіка, 29 , право власності на які було зареєстровано за Одеською міською радою, фактично являються допоміжними приміщеннями, які є спільною сумісною власністю власників квартир багатоквартирного будинку, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що в даному випадку для набуття власниками квартир вказаного права не потрібно вчиняти додаткові дії, оскільки право спільної сумісної власності в даному випадку виникає автоматично. Однак при цьому, колегія суддів зауважує, що ч. 3 ст. 26 Закону передбачає проведення державним реєстратором не лише державної реєстрації набуття речового права, у зв`язку із наявністю судового рішення про визнання недійсним чи скасування документу, на підставі якого було проведено державну реєстрацію прав, а й припинення речових прав відповідно до цього Закону. В даному випадку постановою Південно-західного господарського суду від 24.12.2020 року по справі № 916/153/20 не вирішено питання щодо припинення права власності Одеської міської ради на приміщення першого поверху № 539, загальною площею 9,2 кв.м за адресою: м. Одеса, вул. Корольова академіка, 29 , зареєстрованого в Державному реєстрі прав власності. В свою чергу, за висновками КГС ВС, викладеними у постанові від 27.06.2018 року у справі № 925/797/17, свідоцтво про право власності не породжує виникнення відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності. Суть державної реєстрації прав - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, які вже мали місце на підставі рішень відповідних органів, договорів чи інших правовстановлюючих документів, шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру прав, а не безпосереднє створення таких фактів зазначеними записами. Таким чином, скасування в судовому порядку свідоцтва про право власності за відсутності судового рішення про припинення такого права власності не є згідно ч. 3 ст. 26 закону підставою для проведення державним реєстратором державної реєстрації припинення права власності на об`єкт нерухомого майна, державна реєстрація якого вже здійснена. Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що приймаючи рішення № 56691416 від 18 лютого 2021 року про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень (зокрема у державній реєстрації припинення права власності Одеської міської ради на приміщення першого поверху № 539, загальною площею 9,2 кв.м за адресою: м. Одеса, вул. Корольова академіка, 29 ,), державний реєстратор діяв відповідно до положень чинного законодавства, та у межах наданих повноважень, а тому в даному випадку відсутні підстави для визнання протиправним та скасування вказаного рішення. Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Відповідно до ст. 317 КАС України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Колегія суддів зазначає, що в даному випадку рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 242 КАС України, оскільки судом першої інстанції не надано належної правової оцінки обставинам справи, доводам сторін по справі, неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що постановлене судом першої інстанції рішення підлягає скасуванню на підставі ст. 317 КАС України, з ухваленням нового рішення, про відмову у задоволенні позовних вимог.

Результат розгляду: denied