Рішення адміністративного суду від 2022-05-10 00:00:00+03

У травні 2021 року [PERSON] звернулася до адміністративного суду із позовом, у якому просила визнати протиправним рішення Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області (далі ГУ ДГК) про відмову у скасуванні державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 2122486400:02:006:0173, викладене у листі від 25 березня 2021 року №Г-111/0-250/6-21, та зобов`язати відповідача в особі його уповноваженого реєстратора скасувати у Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером 2122486400:02:006:0173. Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 26 січня 2022 року у справі № 260/2081/21 у задоволенні позову було відмовлено. При цьому суд першої інстанції виходив із того, що [PERSON] не вказала причини відсутності державної реєстрації речового права на земельну ділянку протягом одного року з дня реєстрації земельної ділянки та не довела наявність вини [PERSON] у нездійсненні державної реєстрації речового права на земельну ділянку. Тому скасування державної реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі із зазначених у позові підстав є неможливим. Окрім того, до Пилипецької сільської ради [PERSON] звернулася засобами поштового зв`язку листом від 29 березня 2021 року із заявою з додатками, що є необхідними згідно з нормами чинного законодавства, про затвердження технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та про передання у власність земельної ділянки, яка отримана Пилипецькою сільською радою 02 квітня 2021 року. Ці дії [PERSON] здійснені ще до звернення [PERSON] до суду. При цьому внесення відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру є виключно дискреційними повноваженнями ГУ ДГК. У апеляційному порядку рішення суду першої інстанції оскаржено [PERSON] , яка просила таке скасувати та задовольнити її позов у повному обсязі. Свої апеляційні вимоги обґрунтовує тим, що скасування державної реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі виникає у разі, коли протягом одного року з дня здійснення такої реєстрації заявником не зареєстровано речове право на відповідну земельну ділянку з його вини. Вина заявника, як кваліфікаційна ознака для вчинення такої реєстраційної дії, може бути як у формі дії, так і бездіяльності. Державна реєстрація земельної ділянки з кадастровим номером 2122486400:02:006:0173 за заявою [PERSON] була здійснена в Державному земельному кадастрі ще 17 грудня 2018 року, однак протягом майже 2,5 років нею не здійснено реєстрації речового права на таку земельну ділянку та не повідомлено орган Держгеокадастру про відповідні причини. Тому відповідач мав достатні правові підстави для скасування державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 2122486400:02:006:0173. Окрім того, суд першої інстанції залишив поза увагою те, що заява про затвердження технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та про передання у власність земельної ділянки подана [PERSON] до сільської ради лише влітку 2021 року і дії [PERSON] , що вчинені після 25 березня 2021 року, не мають жодного правового значення для оцінки правомірності оскаржуваного рішення ГУ ДГК. У відзиві на апеляційну скаргу [PERSON] . ГУ ДГК підтримало доводи, викладені у оскаржуваному судовому рішенні, заперечило обґрунтованість апеляційних вимог та просило залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Представник [PERSON] у режимі відеоконференції підтримав доводи, викладені у оскаржуваному судовому рішенні, заперечив обґрунтованість апеляційних вимог та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Інші учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, на виклик апеляційного суду не прибули, що відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності. Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вимог скаржника, виходячи із такого. Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, рішенням Річківської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області (надалі - Сільська рада) від 11 вересня2020 року [PERSON] виділено у власність земельну частку (пай) розміром 1,09 га згідно з сертифікатом серії ЗК №0087430 в урочищі Бляхіський та урочищі Лази в межах населеного пункту для ведення особистого селянського господарства. У 2008 році [PERSON] замовила у ПП «Вертикаль» виготовлення технічної документації із землеустрою, яка була частково виготовлена із погодженням меж земельної ділянки суміжними землекористувачами. Проте, остаточно оформити своє право власності [PERSON] \~не змогла. Згодом, рішенням Сільської ради №29 від 22 грудня 2013 року [PERSON] було погоджено місце розташування земельної ділянки орієнтовною площею 0,21 га для ведення особистого селянського господарства в урочищі Сплина, а також земельної ділянки орієнтовною площею 0,12 га для ведення особистого селянського господарства в урочищі Бляхівський за межами населеного пункту с.Річка. Наприкінці 2017 року [PERSON] замовила у ТОВ «Землемір» виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) в урочищі Бляхівський за межами населеного пункту на території Сільської ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. У погодженні цієї технічної документації було відмовлено, оскільки відповідно до листа Міжгірської районної державної адміністрації Закарпатської області на момент подачі [PERSON] заяви до цієї адміністрації названій земельній ділянці вже присвоєно кадастровий номер іншій фізичній особі, а на саму ділянку виготовлено технічну документацію із землеустрою іншій особі. 13 вересня 2019 року представник [PERSON] звернувся до ГУ ДГК із адвокатським запитом, у якому просила повідомити хто саме, коли і на якій правовій підставі зареєстрував у Державному земельному кадастрі право державної власності на дану земельну ділянку. Відповіддю на цей запит ГУ ДГК листом від 04 жовтня 2019 року повідомило, що вказана земельна ділянка була зареєстрована у Державному земельному кадастрі Державним кадастровим реєстратором відділу у Міжгірському районі Управління [PERSON] 17 грудня 2018 року на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі, виготовленої ТОВ «Експерт» для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Разом з тим, ГУ ДГК надало копію технічної документації на цю земельну ділянку на ім`я [PERSON] . 09 березня 2021 року [PERSON] надіслала до ГУ ДГК заяву про скасування державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 2122486400:02:006:0173, однак листом від 25 березня 2021 року №Г-111/0-250/6-21 відповідачем їй було відмовлено у скасуванні державної реєстрації вказаної ділянки з огляду на відсутність правових підстав. [PERSON] вважала таку відмову ГУ ДГК протиправною та за захистом своїх прав звернулася до адміністративного суду з позовом, що розглядається. При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого. Відповідно до частини 1 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників. Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правові, економічні та організаційні основи діяльності у сфері Державного земельного кадастру регламентовано приписами Закону України «Про Державний земельний кадастр» (далі Закон № 3613-VI). Згідно із частиною 1 статті 1 вказаного Закону Державний земельний кадастр єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами. У статті 2 Закону № 3613-VI зазначено, що Державний земельний кадастр ведеться з метою інформаційного забезпечення органів державної влади та органів місцевого самоврядування, фізичних та юридичних осіб при: регулюванні земельних відносин; управлінні земельними ресурсами; організації раціонального використання та охорони земель; здійсненні землеустрою; проведенні оцінки землі; формуванні та веденні містобудівного кадастру, кадастрів інших природних ресурсів; справлянні плати за землю. Відповідно до частини 1 статті 5 Закону № 3613-VI ведення Державного земельного кадастру здійснюється шляхом: створення відповідної державної геодезичної та картографічної основи, яка визначається та надається відповідно до цього Закону; внесення відомостей про об`єкти Державного земельного кадастру; внесення змін до відомостей про об`єкти Державного земельного кадастру; оброблення та систематизації відомостей про об`єкти Державного земельного кадастру. За приписами частини першої статті 6 Закону № 3613-VI ведення та адміністрування Державного земельного кадастру забезпечуються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Приписами Положення про Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області, затвердженого наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 17 листопада 2016 року № 308 (зі змінами) (редакція чинна на час виникнення спірних правовідносин), ГУ ДГК є територіальним органом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру та йому підпорядковане. Частиною 1 статті 10 Закону № 3613-VI встановлено, що об`єктами Державного земельного кадастру є: землі в межах державного кордону України; землі в межах території адміністративно-територіальних одиниць, землі в межах територій територіальних громад; обмеження у використанні земель; земельна ділянка. Згідно із частиною 1 статті 16 Закону № 3613-VI земельній ділянці, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, присвоюється кадастровий номер. Кадастровий номер земельної ділянки є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі (частина 2 статті 16 Закону № 3613-VI). Відповідно до частини 5 статті 16 Закону № 3613-VI кадастрові номери земельних ділянок зазначаються у рішеннях органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування про передачу цих ділянок у власність чи користування, зміну їх цільового призначення, визначення їх грошової оцінки, про затвердження документації із землеустрою та оцінки земель щодо конкретних земельних ділянок. Кадастровий номер скасовується лише у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки. Зміна власника чи користувача земельної ділянки, зміна відомостей про неї не є підставою для скасування кадастрового номера (частина 6 статті 16 Закону № 3613-VI). Приписами частини 2 статті 24 Закону № 3613-VI встановлено, що державна реєстрація земельних ділянок здійснюється державним кадастровим реєстратором центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. За правилами частини 6 статті 24 Закону № 3613-VI підставою для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки є, зокрема, знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини. Як зазначено у частині 10 статті 24 Закону № 3613-VI, державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі: поділу чи об`єднання земельних ділянок; якщо протягом одного року з дня здійснення державної реєстрації земельної ділянки речове право на неї не зареєстровано з вини заявника; ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки. Порядок ведення Державного земельного кадастру було затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року № 1051 (далі Порядок № 1051). Пункт 114 вказаного Порядку також містить приписи про те, що державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі: 1) поділу чи об`єднання земельних ділянок - на підставі заяви про державну реєстрацію земельних ділянок, які утворилися в результаті такого поділу чи об`єднання; 2) коли протягом одного року з дня здійснення державної реєстрації земельної ділянки речове право на неї не зареєстроване з вини заявника, - на підставі інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, отриманої шляхом безпосереднього доступу до зазначеного Реєстру; 3) ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки, яке набрало законної сили в установленому законодавством порядку. На переконання апеляційного суду, у контексті спірних правовідносин визначальним є встановлення причин, внаслідок яких [PERSON] не здійснила протягом одного року з дня здійснення державної реєстрації спірної земельної ділянки реєстрацію речового права на неї для встановлення її вини у цьому. Учасниками справи визнається те, що державна реєстрація земельної ділянки з кадастровим номером 2122486400:02:006:0173 за заявою [PERSON] була здійснена у Державному земельному кадастрі 17 грудня 2018 року, однак у встановлений законом річний строк реєстрації речового права на таку земельну ділянку здійснено не було та не повідомлено нею орган Держгеокадастру про відповідні причини. При цьому ні у ході розгляду справи судом першої інстанції, ні під час апеляційного перегляду [PERSON] не було надано будь-яких доказів того, що протягом року з часу здійснення 17 грудня 2018 року державної реєстрації у Державному земельному кадастрі земельної ділянки з кадастровим номером 2122486400:02:006:0173 про існування обставини, які б перешкоджали чи істотно утруднювали реєстрацію речового права на вказану земельну ділянку вона повідомляла ГУ ДГК, що давало б відповідачу підстави для висновку про відсутність у цьому її вини. Водночас апеляційний суд вважає, що системний аналіз приписів частини 10 статті 24 Закону № 3613-VI та пункту 114 вказаного Порядку № 1051 державна реєстрація земельної ділянки скасовується у випадку, якщо протягом одного року з дня здійснення державної реєстрації земельної ділянки речове право на неї не зареєстроване, на підставі інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, отриманої шляхом безпосереднього доступу до зазначеного Реєстру, і така інформація у відповідача була у наявності. В силу приписів частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційним судом під час вирішення цього спору враховується висновок, викладений Верховним Судом у постанові від 24 квітня 2019 року у справі №826/4542/18, відповідно до якого вина заявника, як кваліфікаційна ознака для вчинення спірної реєстраційної дії, може бути як у формі дії, так і бездіяльності, тобто може передбачати активну чи пасивну поведінку особи. Водночас апеляційний суд погоджується із скаржником у тому, що звернення [PERSON] до Пилипецької сільської ради Хустського району Закарпатської області про затвердження технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та про передання у власність земельної ділянки поза межами встановленого законом річного строку не впливає на оцінку рішення (дій, бездіяльності) ГУ ДГК, що є предметом спору та не свідчать про дотримання відповідачем вказаних правових приписів. Щодо наявності дискреційних повноважень у ГУ ДГК при прийнятті оспорюваного рішення апеляційний суд зазначає таке. Дискреційні повноваження це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених проектом нормативно-правового акта. Таким чином, дискреційне право органу виконавчої влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважені на виконання функцій держави або місцевого самоврядування обумовлене певною свободою (тобто вільним, або адміністративним, розсудом) в оцінюванні та діях, у виборі одного з варіантів рішень та правових наслідків. Згідно Рекомендацій Комітету Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Отже, дискреційним є повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) обрати один з кількох варіантів рішення. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п.9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003). У своєму рішенні від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення. Згідно із частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Відтак, з огляду на встановлені у ході апеляційного розгляду обставини у ГУ ДГК з`являється об`єктивний обов`язок прийняти рішення про скасування державна реєстрація земельної ділянки, оскільки у цьому випадку дискреція при прийнятті такого рішення відсутня. Тому апеляційний суд відхиляє доводи ГУ ДГК, з якими погодився суд першої інстанції, про наявність у відповідача дискреції при прийнятті рішення, яке є предметом спору. Приписами частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. На переконання апеляційного суду, при вирішенні публічно-правового спору, що розглядається, суд першої інстанції допустив невідповідність висновків, викладених у своєму рішенні, обставинам справи, що призвело до помилкової відмови у задоволенні позову. Відтак, рішення суду першої інстанції слід скасувати та позовні вимоги [PERSON] задовольнити. На підставі приписів частин 1 та 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, Закону України «Про судовий збір» та Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» суд апеляційної інстанції вважає за необхідне стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДГК на користь [PERSON] сплачений при зверненні до суду першої та апеляційної інстанції судовий збір у розмірі 908 + 1362 = 2270 грн.

Результат розгляду: granted