Рішення адміністративного суду від 2022-01-27 00:00:00+02

[PERSON] звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Офісу Генерального прокурора, в якому просив: - визнати протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора, пов`язану з ненаданням позивачу посади прокурора в державному органі, де він працював до виїзду за кордон, рівнозначній тій, яку він займав до звільнення; - поновити (призначити) його на посаді прокурора в Офісі Генерального прокурора - органі прокуратури України, де він працював до виїзду за кордон, рівнозначній посаді прокурора другого відділу процесуального керівництва Другого управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими центрального апарату Державного бюро розслідувань, Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України, яку він займав до звільнення, з 05.07.2021; - стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь його середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 05.07.2021 по дату винесення судового рішення. Позов обґрунтовано тим, що частина третя статті 37 Закону України «Про дипломатичну службу» гарантує надання йому, як іншому з подружжя працівника дипломатичної служби, посади в державному органі, де він працював до виїзду за кордон, рівнозначній тій, яку він займав до звільнення. На переконання позивача, можливість реалізації вказаних гарантій при поновленні (призначенні) його на посаді прокурора в Офісі Генерального прокурора передбачає частина третя статті 16 Закону України «Про прокуратуру», яка у редакції з 25.09.2019 передбачає, що підстави та порядок призначення на посаду прокурора можуть визначатися не лише тільки цим Законом, а й іншими законами України, зокрема Законом України «Про дипломатичну службу». Відтак, внаслідок протиправної бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаної з ненаданням йому посади прокурора в державному органі, де останній працював до виїзду за кордон, ігноруються не тільки закріплені за ним Законом України «Про дипломатичну службу» гарантії, а й грубо порушуються вимоги статей 3 та 21 Конституції України, які гарантують, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, є невідчужуваними та непорушними, а їх утвердження і забезпечення є головним обов`язком держави. Рішенням Окружного адміністративного суду міста від 25 жовтня 2021 року позовні вимоги - задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора (01011, м. Київ, вул. Різницька, 13/15, ідентифікаційний код 00034051), яка полягає у не призначенні [PERSON] на посаду прокурора в державному органі, де він працював до виїзду за кордон, рівнозначній тій, яку він займав до звільнення. Поновлено [PERSON] на посаді прокурора в Офісі Генерального прокурора - органі прокуратури України, де він працював до виїзду за кордон, рівнозначній посаді прокурора другого відділу процесуального керівництва Другого управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими центрального апарату Державного бюро розслідувань, Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України, яку він займав до звільнення, з 05.07.2021. Зобов`язано Офіс Генерального прокурора нарахувати та виплатити [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 05.07.2021 по 25.10.2021. Допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення (призначення) [PERSON] на посаді прокурора в Офісі Генерального прокурора - органі прокуратури України, де він працював до виїзду за кордон, рівнозначній посаді прокурора другого відділу процесуального керівництва Другого управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими центрального апарату Державного бюро розслідувань, Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України, яку він займав до звільнення, з 05.07.2021 та в частині стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць. В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог - відмовити. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що переведення та призначення на посаду прокурора можливе лише за наслідками проходження атестації або за результатами добору на вакантні посади прокурора. На думку апелянта, запроваджені Законом України «Про дипломатичну службу» гарантії не імплементовані до Закону України «Про прокуратуру», а законодавство не містить механізму реалізації цих гарантій. Враховуючи, що строк відрядження дружини позивача як працівника дипломатичної служби на даний час не закінчився, відтак суд першої інстанції прийняв незаконне рішення про поновлення позивача на посаді. При цьому, оскільки Генеральна прокуратура України, з якої було звільнено позивача, наразі не існує, і з 02.01.2020 утворено Офіс Генерального прокурора, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог. У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає про те, що відповідно до частини третьої статті 37 Закону України «Про дипломатичну службу» іншому з подружжя, який перебував за кордоном за місцем довготривалого відрядження працівника дипломатичної служби, після закінчення строку такого відрядження, надається посада в державним органах, на державних підприємствах, в установах, органах, де він працював до виїзду за кордон, рівнозначній тій, яку він обіймав до звільнення. Крім того, позивач звертає увагу на те, що за період вимушеного прогулу кількість робочих днів склала не 77 як зазначає відповідач, а 79, відтак розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу повинен складати 172 968, 13 грн (2189,47 грн*79 робочих днів). До того, ж апелянт просить розглядати дану справу за участі представника у відкритому судовому засіданні, втім у задоволенні вказаного клопотання слід відмовити з огляду на наступне. У відповідності до пункту 20 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративна справа незначної складності (малозначна справа) - адміністративна справа, у якій характер спірних правовідносин, предмет доказування та склад учасників тощо не вимагають проведення підготовчого провадження та (або) судового засідання для повного та всебічного встановлення її обставин. Пунктом 6 частини шостої статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Частиною п`ятою статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Згідно з пунктом 2 частини шостої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін, якщо характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі незначної складності не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи. Враховуючи, що позивачем пред`явлено вимоги, які у відповідності до частини шостої статті 12 КАС України належать до справ незначної складності, ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.07.2021 дану справу призначено за правилами спрощеного позовного провадження. При цьому, слід зазначити, що практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Україною на підставі Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17 липня 1997 року №475/97-ВР (далі - Конвенція) свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 8 грудня 1983 року у справі «Ахеn v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку Європейського суду з прав людини, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Заявник (в одній із зазначених справ) не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи. З урахуванням предмету спору та тієї обставини, що відповідно до вимог статті 47 Кодексу адміністративного судочинства України сторони не позбавлені права подати будь-які письмові пояснення та докази в підтвердження власної позиції, враховуючи, що дана справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), з огляду на положення п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження. Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, з 28.07.2008 по 20.02.2014 та з 12.05.2014 [PERSON] працював в органах прокуратури, а з 21.06.2019 - на посаді прокурора другого відділу процесуального керівництва Другого управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими центрального апарату Державного бюро розслідувань, Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України. 25 червня 2019 року позивач подав до Генерального прокурора України заяву, у якій

Результат розгляду: partial