Рішення адміністративного суду від 2022-01-18 00:00:00+02

Головне управління ДПС у Дніпропетровській області\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~звернулося до суду з позовом, в якому просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДАК-ЕНЕРГЕТИКА» на користь державного бюджету податковий борг у розмірі\~ 183497,32 грн. з рахунків у банках, що обслуговують такого платника податків. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 червня 2021 року позов задоволено. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Апеляційна скарга ґрунтується на тому, що судом першої інстанції не надано належної оцінки обставинам справи та нормам чинного законодавства, що призвело до прийняття невірного рішення. Звертає увагу на недоведеність з боку податкового органу наявності податкового боргу, а також на пропуск строку звернення до суду з даним позовом. Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, суд апеляційної інстанції дійшов таких висновків. Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що відповідно до даних інтегрованої картки платника податків за відповідачем обліковується податковий борг в загальному розмірі 183497,32 грн., а саме: по земельному податку з юридичних осіб у сумі 64375,46 грн. в наслідок несплати у визначені законом строки самостійно узгоджених грошових зобов`язань за податковими деклараціями № 9025148839 від 19.02.2018, № 9025148839 від 19.02.2018, № 9025148839 від 19.02.2018, № 9025148839 від 19.02.2018, № 9025148839 від 19.02.2018, № 9025148839 від 19.02.2018, № 9025148839 від 19.02.2018, № 9025148839 від 19.02.2018, № 9025148839 від 19.02.2018, № 9025148839 від 19.02.2018; по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (нежитлова нерухомість) у сумі 14795,45 грн. в наслідок несплати у визначені законом строки самостійно узгоджених грошових зобов`язань за податковими деклараціями № 9025044958 від 19.02.2018, № 9025044958 від 19.02.2018, № 9025044958 від 19.02.2018, № 9025044958 від 19.02.2018. Крім того, контролюючим органом проведено камеральну перевірку з питань порушення терміну сплати (перерахування) податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за результатами якої складено акт № 57452/04-36-12-24 від 26.09.2018, в якому зафіксовано встановлену \~заборгованість по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (житлова нерухомість) у сумі 548,28 грн., яка виникла в результаті несплати у встановлені терміни сум грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом, у зв`язку з чим податковим органом прийнято податкове повідомлення-рішення № 0009415343 від 21.01.2019 про сплату визначеного боргу. Статтею 59 Податкового кодексу України встановлено, що у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення. У разі якщо у платника податків, якому надіслано (вручено) податкову вимогу, сума податкового боргу збільшується (зменшується), погашенню підлягає вся сума податкового боргу такого платника податку, що існує на день погашення. У разі якщо після направлення (вручення) податкової вимоги сума податкового боргу змінилася, але податковий борг не був погашений в повному обсязі, податкова вимога додатково не надсилається (не вручається). Судом встановлено, матеріалами справи підтверджується, що податковим органом було сформовано та направлено на адресу відповідача податкову вимогу № 6717-17 від 24.11.2016. Доказів погашення у повному обсязі суми боргу, визначеної у цій вимозі, відповідачем до суду не надано, у зв`язку з чим колегія суддів доходить висновку, що позивач не був зобов`язаний формувати та направляти нову податкову вимогу на адресу платника податків. Також на вимогу суду апеляційної інстанції представником позивача не надано належних доказів сплати у встановлені законом строки самостійно узгоджені зобов`язання за податковими деклараціями по земельному податку з юридичних осіб та по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (нежитлова нерухомість). Також відповідачем не надано до суду докази оскарження в адміністративному або судового порядку податкового повідомлення-рішення № 0009415343 від 21.01.2019. Статтею 95 Податкового кодексу України передбачено, що контролюючий орган здійснює за платника податків і на користь держави заходи щодо погашення податкового боргу такого платника податків шляхом стягнення коштів, які перебувають у його власності, а в разі їх недостатності - шляхом продажу майна такого платника податків, яке перебуває у податковій заставі. Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами відсутність визначеного у позовній заяві суми боргу. При цьому, з огляду на характер спірних правовідносин, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що відповідний обов`язок покладається саме на суб`єкта господарювання відповідача у справі, який заперечує щодо доводів, викладених у позовній заяві, оскільки згідно зі ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Разом з тим суд апеляційної інстанції зазначає, що у позовній заяві податковий орган просить стягнути податковий борг у розмірі 183573,58 грн., тоді як наводить обґрунтування його наявності лише на суму 79719,19 грн. При цьому дані інтегрованої картки платника податків не дають можливість перевірити обґрунтованість визначеної суми, адже під час апеляційного розгляду справи сторонами надані докази скасування окремих податкових повідомлень-рішень податкового органу, стягнення окремих сум податкового боргу та докази самостійної сплати окремого податкового боргу відповідачем. З огляду на викладене суд апеляційної інстанції доходить висновку про обґрунтованість позовних вимог лише у сумі 79719,19 грн., що залишено поза увагою суду першої інстанції. Щодо доводів апелянта про пропуск строку звернення до суду, суд апеляційної інстанції встановив, що відповідачем були подані податкові декларації у лютому 2018 року, позов заявлений у квітні 2021 року, тобто поза межами 1095 днів. Натомість суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до п.\~ 102.1 ст.102 ПК України\~ контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право провести перевірку та самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня (2555 дня у разі проведення перевірки контрольованої операції відповідно до\~ статті 39 цього Кодексу), що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, звіту про використання доходів (прибутків) неприбуткової організації, визначеної пунктом\~ 133.4 статті 133\~ цього\~ Кодексу, та/або граничного строку сплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше,\~ за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов`язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов`язання (в тому числі від нарахованої пені), а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку. Згідно з п.\~ 102.2 ст. 102 ПК України\~ грошове зобов`язання може бути нараховане або провадження у справі про стягнення такого податку може бути розпочате без дотримання строку давності, визначеного в абзаці першому пункту 102.1 цієї статті, якщо: 102.2.1. податкову декларацію за період, протягом якого виникло податкове зобов`язання, не було подано; 102.2.2. посадову особу платника податків (фізичну особу\~ платника податків) засуджено за ухилення від сплати зазначеного грошового зобов`язання або у кримінальному провадженні винесено рішення про його закриття з нереабілітуючих підстав, яке набрало законної сили. У разі якщо грошове зобов`язання нараховане контролюючим органом до закінчення строку давності, визначеного у пункті 102.1 цієї статті, податковий борг, що виник у зв`язку з відмовою у самостійному погашенні такого грошового зобов`язання, може бути стягнутий протягом наступних 1095 календарних днів з дня виникнення податкового боргу. Якщо платіж стягується за рішенням суду, строки стягнення встановлюються до повного погашення такого платежу або визначення боргу безнадійним (п.102.4 ст.102 ПК України). Таким чином, в разі спливу 1095-денного строку з дня виникнення податкового боргу, такий борг визнається безнадійним та підлягає списанню, а відтак у податкового органу відсутнє право вживати будь-які заходи щодо стягнення такої суми боргу, в тому числі шляхом звернення до суду з відповідним позовом. Разом з тим Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо додаткової підтримки платників податків на період здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)»\~ від\~ 13.05.2020\~ №\~ 591-IX\~ внесені зміни, зокрема, до\~ Податкового кодексу України\~ щодо термінів зупинення перебігу строків давності, визначених\~ статтею 102 Податкового кодексу України, пунктом 52-2 якого встановлено: «На період з 18 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), зупиняється перебіг строків давності, передбачених\~ статтею 102\~ цього Кодексу». Вказані положення неконституційними не визнавалися, є чинними, а тому підлягають застосуванню. Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що перебіг 1095-денного строку зупинився 18 березня 2020 року, а тому не можна вважати, що Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області пропущено строк давності для звернення до суду з позовом про стягнення податкового боргу. Враховуючи сукупність викладених обставин, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з неповним з`ясуванням обставин справи, що призвело до невірного вирішення спору та є підставою для скасування судового рішення. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~

Результат розгляду: partial