Рішення адміністративного суду від 2022-02-10 00:00:00+02

І. Суть спору 1. [PERSON] (далі - позивачка, [PERSON] ) звернулася до суду з позовом до Кропивницького апеляційного суду (далі - відповідач), за участю третьої особи - Державної судової адміністрації України (далі - третя особа), з вимогами: - визнати протиправним і скасувати пункт 1 наказу голови Кропивницького апеляційного суду від 29 квітня 2020 року №10 щодо обмеження нарахування і виплати суддівської винагороди за квітень 2020 року, починаючи із 18 квітня 2020 року, який був застосований до судді Кропивницького апеляційного суду [PERSON] із застуванням обмеження нарахування у сумі 47320 грн; - зобов`язати провести нарахування і виплату суддівської винагороди на підставі частин другої, третьої статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», виходячи з базового розміру посадового окладу судді, а саме: 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року, що становить 115610 грн, та щомісячної доплати за вислугу років у розмірі 50% посадового окладу, як такій, стаж роботи якої становить понад 20 років, з урахуванням утримання з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті на період із 18 квітня 2020 року до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України, з урахуванням раніше виплачених сум. 2. На обґрунтування вимог позивачкою зазначено, що відповідачем спірним наказом порушується її право, як працюючого професійного судді, на отримання суддівської винагороди у розмірі, визначеному Законом України «Про судоустрій і статус суддів». Цей наказ прийнятий у зв`язку з введенням обмеження, передбаченого статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14 листопада 2019 року №294-IX (далі - Закон №294-IX), у редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020 року №553-IX (далі - Закон №553-IX). Проте позивачка вважає, що таке скорочення суддівської винагороди на підставі Закону №294-IX прямо суперечить не тільки нормам Конституції України, а і нормам спеціального Закону. ІІ. Установлені судами фактичні обставини справи 3. Указом Президента України «Про призначення суддів» від 04 листопада 2004 року №1367/2004 позивачка призначена строком на п`ять років на посаду судді Кіровського районного суду міста Кіровограда. 4. Постановою Верховної Ради України «Про обрання суддів» від 23 грудня 2010 року №2869-VI позивачку обрано безстроково на посаду судді Апеляційного суду Кіровоградської області. 5. Наказом Апеляційного суду Кіровоградської області від 31 січня 2011 року №30-ЗП «Про обрання безстроково суддею Апеляційного суду Кіровоградської області [PERSON] » позивачку, обрану постановою Верховної Ради України від 23 грудня 2010 року №2869-VI «Про обрання суддів» на посаду судді Апеляційного суду Кіровоградської області безстроково, зараховано до складу Апеляційного суду Кіровоградської області та наказано вважати такою, що з 01 лютого 2011 року приступила до виконання своїх обов`язків на термін, передбачений пунктом 2 частини п`ятої статті 126 Конституції України. 6. Наказом Апеляційного суду Кіровоградської області від 20 квітня 2017 року №15-к «Про встановлення доплати за вислугу років [PERSON] » позивачці встановлено щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 50% посадового окладу з 09 квітня 2017 року, як такій, яка має стаж роботи більше 20 років. 7. Наказом Кропивницького апеляційного суду від 01 жовтня 2018 року №7-к «Про зарахування судді [PERSON] до штату у зв`язку зі переведенням» позивачку зараховано до штату Кропивницького апеляційного суду 02 жовтня 2018 року із встановленням посадового окладу відповідно до штатного розпису та щомісячної доплати за вислугу років у розмірі 50% посадового окладу, стаж роботи якої становить понад 20 років. 8. 29 квітня 2020 року головою Кропивницького апеляційного суду прийнято наказ №10 «Про оплату праці суддів», пунктом 1 якого визначено, що при виплаті суддівської винагороди за квітень 2020 року, обмеження, що передбачені Законом №553-IX, необхідно застосовувати до частини суддівської винагороди, починаючи з 18 квітня 2020 року, пропорційно до кількості відпрацьованих у місяці робочих днів/годин, виходячи з фактично відпрацьованого часу з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу та інших надбавок і доплат). 9. Відповідно до розрахунку від 11 червня 2020 року №02-26/80/2020 суддівська винагорода судді Кропивницького апеляційного суду [PERSON] за квітень-травень 2020 року обмежувалася згідно з частинами першою, третьою статті 29 Закону №294-IX (у редакції Закону №553-IX), а саме: у квітні 2020 року на суму 48070,47 грн, у травні 2020 року - 59771,84 грн. 10. Позивачка, вважаючи пункт 1 наказу голови Кропивницького апеляційного суду від 29 квітня 2020 року №10 протиправним, звернулася до суду з цим позовом. ІІІ. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їхнього ухвалення 11. Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 21 липня 2020 року позов задоволено. Визнано протиправним і скасовано пункт 1 наказу голови Кропивницького апеляційного суду від 29 квітня 2020 року №10, відповідно до якого при виплаті суддівської винагороди за квітень 2020 року, обмеження, що передбачені Законом №553-IX, застосовано до частини суддівської винагороди, починаючи з 18 квітня 2020 року, пропорційно до кількості відпрацьованих у місяці робочих днів/годин, виходячи з фактично відпрацьованого часу з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу та інших надбавок і доплат) стосовно судді Кропивницького апеляційного суду [PERSON] . Визнано протиправними дії Кропивницького апеляційного суду щодо нарахування та виплати судді Кропивницького апеляційного суду суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, із застосуванням обмеження, встановленого статтею 29 Закону №294-IX. Зобов`язано Кропивницький апеляційний суд виплатити судді Кропивницького апеляційного суду [PERSON] суддівську винагороду (з урахуванням раніше виплачених сум) за період з 18 квітня 2020 року до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, без застосування обмеження, встановленого статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14 листопада 2019 року №294-IX. Рішення суду першої інстанції в частині присудження виплати суддівської винагороди у межах суми за один місяць звернуто до негайного виконання. 12. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що розмір суддівської винагороди необхідно визначати виключно відповідно до Закону України «Про судоустрій та статус суддів», при цьому застосування статті 29 Закону №294-IX, у редакції Закону №553-IX, прямо суперечить вимогам статті 130 Конституції України. Суд першої інстанції зазначив, що, обмежуючи розмір суддівської винагороди, шляхом внесення змін до Закону №294-IX, всупереч Конституції України та Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIII (далі - Закон України №1402-VIII), законодавець зумовив ситуацію, з огляду на яку розпорядники бюджетних коштів, серед яких і відповідач у цій справі, вимушені вчиняти дії, що за своєю суттю мають ознаки протиправності, оскільки порушують конституційні гарантії суддів. Зважаючи на те, що дії із застосування обмежень щодо розміру суддівської винагороди є протиправними, то і пункт 1 оскаржуваного [PERSON] наказу голови суду, є також протиправним. 13. Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 10 грудня 2020 року рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 21 липня 2020 року скасовано. У задоволенні позову відмовлено. 14. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що Кропивницький апеляційний суд, як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня, не мав правових підстав для нарахування і виплати позивачці суддівської винагороди поза межами видатків Державного бюджету та без застосування обмеження, установленого статтею 29 Закону №294-IX, у редакції Закону №553-IX. Відповідач не мав об`єктивної можливості не приймати оскаржуваний наказ щодо обмеження суддівської винагороди на виконання Закону №553-ІХ. ІV. Провадження в суді касаційної інстанції 15. 10 лютого 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга [PERSON] на постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 10 грудня 2020 року, в якій позивачка просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції. 16. Як на підставу касаційного оскарження постанови суду апеляційної інстанції скаржниця посилається на пункт 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), а саме: неправильне застосування судом норм матеріального права, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах. 17. На обґрунтування поданої касаційної скарги скаржниця зазначає, що суд апеляційної інстанції під час ухвалення свого рішення не спростовав висновків суду першої інстанції про те, що спірний наказ відповідача суперечить вимогам статті 130 Конституції України та статті 135 Закону №1402-VIII. Скаржниця наголошує, що розмір винагороди судді встановлюється виключно законом про судоустрій. 18. За наслідками автоматизованого розподілу судової справи між суддями касаційну скаргу передано на розгляд колегії суддів: судді-доповідачу Радишевській О.Р., суддям Кашпур О.В., Уханенку С.А. 19. Ухвалою Верховного Суду від 25 лютого 2021 року відкрито касаційне провадження за вказаною скаргою. 20. Третя особа подала заперечення на касаційну скаргу позивачки, в якому наполягає на безпідставності останньої та просить у її задоволенні відмовити і залишити оскаржуване судове рішення без змін. V. Джерела права та акти їхнього застосування 21. Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. 22. Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 23. Статтею 130 Конституції України закріплено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій. 24. Закон №1402-VIII, згідно з преамбулою до Закону, визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд. 25. За приписами статті 4 Закону №1402-VIII судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом. Зміни до цього Закону можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів». 26. Відповідно до частини першої статті 135 Закону №1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. 27. Згідно з частиною другою статті 135 Закону №1402-VIII суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці. 28. Відповідно до частини третьої статті 135 Закону №1402-VIII (яка згідно із Рішенням Конституційного Суду України від 11 березня 2020 року №4-р/2020 діє у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року №1774-VIII) базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 3) судді Верховного Суду - 55 (75 - згідно із Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законів України щодо відновлення роботи Вищої кваліфікаційної комісії суддів України» від 13 липня 2021 року №1629-IX) прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. 29. 18 квітня 2020 року набрав чинності Закон №553-IX, згідно з пунктом 10 розділу І якого Закон №294-IX доповнено, зокрема, статтею 29 такого змісту (у редакції, яка діяла до ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 28 серпня 2020 року №10-р/2020): «Установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки (частина перша). Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України (частина друга). Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті) (частина третя)». 30. Конституційний Суд України Рішенням від 28 серпня 2020 року №10-р/2020 визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення частин першої, третьої статті 29 Закону №294-IX зі змінами та абзацу дев`ятого пункту 2 розділу II «Прикінцеві положення» Закону №553-IX (пункт 1 резолютивної частини Рішення). 31. Положення Закону №294-IX зі змінами та Закону №553-IX визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення (пункт 2 резолютивної частини Рішення). VI. Позиція Верховного Суду 32. Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Суд виходить з такого. 33. Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. 34. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 КАС України). 35. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 4-7 частини третьої статті 353, абзацом другим частини першої статті 354 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 341 КАС України). 36. Спірні правовідносини, які склались у цій справі, зводяться до питання щодо правомірності виплати позивачці суддівської винагороди із застосуванням обмеження, установленого статтею 29 Закону №294-IX, у редакції Закону №553-IX. 37. Виплата суддівської винагороди регулюється статтею 130 Конституції України та статтею 135 Закону №1402-VIII і норми інших законодавчих актів до цих правовідносин (щодо виплати суддівської винагороди) застосовуватися не можуть. 38. Конституцією України, у редакції Закону України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 02 червня 2016 року №1401-VIII, вперше закріплено положення, які передбачають спосіб визначення розміру суддівської винагороди, а саме: розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій. 39. Із цією конституційною нормою співвідносяться норми частини першої статті 135 Закону №1402-VIII, які у системному зв`язку дають чітке розуміння, що єдиним нормативно-правовим актом, яким повинен і може визначатися розмір суддівської винагороди, є закон про судоустрій. 40. Наявність у Конституції України зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що для цієї групи правовідносин у сфері організації судової влади (йдеться про виплату суддівської винагороди) закон про судоустрій є спеціальним законом, відповідно він має пріоритет над іншими нормативно-правовими актами не лише змістовно, але й певною мірою ієрархічно. Щодо останнього, то мається на увазі те, що оскільки Конституція України відповідно до її статті 8 має найвищу юридичну силу, наявність в її тексті прямої вказівки на спосіб визначення суддівської винагороди слугує безапеляційним способом подолання будь-яких протиріч у правовому регулюванні правовідносин на кшталт тих, із яких виник цей спір, на користь спеціального закону (про судоустрій). 41. Норми Конституції України є нормами прямої дії, тому при вирішенні спору суд може застосовувати їх безпосередньо, особливо тоді, коли закон чи інший нормативно-правовий акт їм суперечить. 42. Розмір суддівської винагороди визначено у статті 135 Закону №1402-VIII, який, з огляду як на назву, так і сферу правового регулювання (означену в преамбулі), є законом про судоустрій в значенні частини другої статті 130 Конституції України. 43. Водночас Закон №294-ІХ, у редакції Закону №553-ІХ, має іншу сферу регулювання. Вимоги щодо його змісту містяться в частині другій статті 95 Конституції України та деталізовані у Бюджетному кодексі України (далі - БК України). Цей закон (про Державний бюджет) не повинен містити іншого чи додаткового правового регулювання правовідносин, що охоплюються предметом регулювання інших законів України, особливо тієї сфери суспільних відносин, для яких діють спеціальні (виняткові) норми. Конституція України не надає закону про Державний бюджет України вищої юридичної сили стосовно інших законів. 44. На такий аспект законодавчого регулювання звернув увагу Конституційний Суд України у Рішеннях від 09 липня 2007 року №6-рп/2007 (справа про соціальні гарантії громадян) і від 22 травня 2008 року №10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України). 45. Необхідно також зауважити, що Конституційний Суд України Рішенням від 28 серпня 2020 року №10-р/2020 визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення частин першої, третьої статті 29 Закону №294-IX зі змінами та абзацу дев`ятого пункту 2 розділу II «Прикінцеві положення» Закону №553-IX і за текстом указаного Рішення зазначені положення Законів №294-IX та №553-IX, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. 46. Зважаючи на вказане, Суд констатує, що обмеження розміру суддівської винагороди позивачці, у зв`язку із прийняттям Закону №553-ІХ, протягом вказаного періоду, є неправомірним, про що правильно вказав суд першої інстанції у цій справі. 47. Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. 48. Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом у спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. 49. Під час розгляду справи суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі. 50. Виходячи зі спірних правовідносин, які склались у справі, яка розглядається, необхідно зауважити, що відповідно до частини третьої статті 148 Закону №1402-VIII функції головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення діяльності судів, окрім Верховного Суду та вищих спеціалізованих судів, здійснює Державна судова адміністрація України (далі - ДСА України). 51. За приписами статті 149 Закону №1402-VIII суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому БК України. 52. Отже, розглядаючи цю справу необхідно було б, окрім іншого, з`ясувати правовий (звідси і процесуальний) статус ДСА України (через призму її компетенції щодо розпорядження бюджетними коштами, виділеними на фінансування судів) у застосуванні обмежень при виплаті суддівської винагороди (позивачці), передбачених частинами першою, третьою статті 29 Закону №294-ІХ (зі змінами, внесеними Законом №553-ІХ), адже Кропивницький апеляційний суд, який є відповідачем у цій справі, та видав наказ від 29 квітня 2020 року №10, є розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня і може здійснювати свої повноваження виключно в межах тих асигнувань, які ДСА України затвердила у його кошторисі (на 2020 рік). 53. Як суд першої інстанції, задовольняючи позов, так і суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, не надали належної уваги тій обставині, що прийняття відповідачем наказу від 29 квітня 2020 року №10 щодо обмеження суддівської винагороди та виплата позивачці цієї винагороди із застосуванням обмежень, передбачених статтею 29 Закону №294-ІХ (зі змінами, внесеними Законом №553-ІХ), могло бути обумовлено, окрім іншого, меншим обсягом бюджетних асигнувань головним розпорядником на оплату праці суддівського корпусу (протягом спірного періоду), що вочевидь свідчить про безпосередню участь ДСА України у механізмі фінансування видатків на виплату суддівської винагороди, зокрема, й до появи заборгованості з її виплати протягом спірного періоду. 54. Зважаючи на приписи статей 148, 149 Закону №1402-VIII у зіставленні із нормами частин першої, другої, п`ятої статті 22, частини першої статті 23 БК України, виплата суддівської винагороди здійснюється в межах бюджетних призначень, головним розпорядником яких, зокрема, щодо суддів місцевих і апеляційних судів, є ДСА України, яка, серед іншого, визначає обсяг видатків розпорядників нижчого рівня на ці потреби, тому ДСА України як суб`єкт владних повноважень мала б відповідати за погашення заборгованості, яка виникла внаслідок невиплати судді у повному обсязі суддівської винагороди. 55. Також у віданні ДСА України діє окрема бюджетна програма для забезпечення виконання рішень судів - КПКВК 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів», призначена саме для таких цілей. За правилами пункту 25 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року №845, наявність такої програми означає, що списання коштів здійснюється саме за нею. 56. У цьому зв`язку необхідно зауважити, що, враховуючи приписи частини першої статті 2 та частини першої статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року №4901-VI, списання коштів за судовими рішеннями, боржником за якими є державний орган, можливе у тому випадку, коли способом захисту порушеного права буде стягнення коштів (тут мається на увазі - з ДСА України). 57. Вимоги про стягнення заборгованості з виплати суддівської винагороди і про зобов`язання нарахувати та виплатити суддівську винагороду (з урахуванням вимог статті 135 Закону №1402-VIII) є двома різними способами захисту порушеного права, що передбачає відмінний механізм їхнього виконання/реалізації. 58. Результативним обраний спосіб захисту порушеного права (у контексті цього спору) буде тоді, коли існуватиме взаємозв`язок між порушенням (суб`єктивного права особи) та (дозволеним, прийнятним) способом його захисту, водночас останній сприятиме вичерпному його поновленню. 59. Однією із умов для досягнення такого результату є визначення належного відповідача/відповідачів за позовом, адже від цього також залежить ефективність захисту порушеного права (втілена у процедурі виконання судового рішення). 60. Відповідних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 03 березня 2021 року в справі №340/1916/20, від 28 липня 2021 року в справі №340/1901/20 та від 16 грудня 2021 року в справі №340/1917/20. 61. Отже, для правильного вирішення цієї справи судам попередніх інстанцій необхідно було з`ясувати, чи виділялися ДСА України, як головним розпорядником відповідних бюджетних коштів у спірний період, кошти на виплату суддівської винагороди у розмірі, визначеному статтею 135 Закону №1402-VIII, а також, з огляду на встановлені обставини, правильно визначити статус ДСА України в цьому спорі - як третя особа, чи як співвідповідач/другий відповідач. 62. Оскільки суди попередніх інстанцій не з`ясували усіх обставин, які мають значення для правильного вирішення цієї справи, а встановлення відповідних обставин впливає, зокрема, на визначення способу захисту порушеного права, Верховний Суд, з огляду на приписи статей 341, 349, 353 КАС України, дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги [PERSON] , скасування постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 10 грудня 2020 року та рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 21 липня 2020 року із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. VII. Судові витрати 63. Відповідно до частини шостої статті 139 КАС України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він, відповідно, змінює розподіл судових витрат. 64. Оскільки Суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, розподіл судових витрат не здійснюється. 65.

Результат розгляду: partial