Рішення адміністративного суду від 2022-05-30 00:00:00+03

[PERSON] звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про стягнення нарахованих інфляційних втрат та трьох процентів річних за період з 08.01.2013 р. по 28.02.2020 р. на суму заборгованості, виплаченої на виконання постанови Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20.06.2011 р. по справі № 2а-5641/2011, у загальній сумі 56 813, 66 грн.; стягнення нарахованих інфляційних втрат та трьох процентів річних за період з 20.03.2015 р. по 28.02.2020 р. на суму заборгованості, нарахованої на виконання постанови Дніпропетровського апеляційного суду від 20.03.2015 р. по справі 335/11293/14-а, у загальній сумі 17 884, 21 грн. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14.09.2020 р. позов задоволено. Постановою Запорізького апеляційного суду від 06.10.2021 р. рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя скасоване, провадження у справі закрито. Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 16.11.2021 р. за заявою [PERSON] справу № 335/3927/20 за позовом [PERSON] до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про стягнення грошового зобов`язання та сплату трьох відсотків річних передано для продовження розгляду до Запорізького окружного адміністративного суду. Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 11.02.2022 р. в задоволенні позову відмовлено. В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, ухвалити нове рішення про задоволення позову. Вважає неправильною позицію суду першої про незастосування до спірних правовідносин статті 625 Цивільного кодексу України, адже це стаття поширюється як на договірні правовідносини, так й на не договірні (деліктні) правовідносини, та зазначає про не врахування висновків Великої Палати Верховного Суду в справах №№ 910/4590/19, 758/1303/15-ц, 686/21962/15-ц. Оскільки відповідач мав грошове зобов`язання перед позивачем, тому у позивача виникло право на застосування статті 625 Цивільного кодексу України. Справа судом розглянута без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України у зв`язку з подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд доходить до висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено, що постановою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20.06.2011, яка набрала законної сили 08.01.2013, у справі № 2а-5641/2011 визнано протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі м. Запоріжжя щодо відмови в здійсненні перерахунку та виплати пенсії позивачу з 18.11.2010, зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі м. Запоріжжя провести перерахунок та виплату позивачу пенсії по інвалідності та щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, у відповідності до ст. ст. 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням виплачених сум з 18.11.2010 року. За вказаною постановою відповідачем здійснено перерахунок державної та додаткової пенсії та нараховані грошові кошти до виплати у розмірі 30 954, 84 грн., в січні 2017 року позивачу виплачено зазначену суму заборгованості. Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду по справі № 2-а/З35/247/2014 (335/11293/14-а) від 20.03.2015 року скасовано постанову Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 01.12.2014 року, прийнято нову, якою визнано протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі м. Запоріжжя щодо нарахування та виплати [PERSON] з 19.03.2014 по 02.08.2014 державної пенсії та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, всупереч положенням ст. ст. 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі м. Запоріжжя провести перерахунок та виплатити [PERSON] з 19.03.2014 по 02.08.2014 державну пенсію на підставі ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в обсязі не нижче 6-ти розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, та додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров`ю, на підставі ст. 50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в обсязі 50% розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, з відрахуванням фактично отриманих сум. В результаті вказаного перерахунку позивачу нараховано 20 212,17 грн., вказана сума пенсії була виплачена позивачеві 19.03.2020, на підтвердження чого відповідачем надано копію електронного реєстру рішень суду. Суд першої інстанції вважав, що за змістом норми права, наведеної у ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тобто положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Проте у позивача не виникло право на застосування наслідків порушення грошового зобов`язання відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, позаяк судовими рішеннями зобов`язано орган Пенсійного фонду нарахувати суми пенсії, але не визначено грошового зобов`язання до стягнення, таке рішення має зобов`язальний характер, а тому у справі відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України. Суд визнає приведений висновок обґрунтованим, з огляду на наступне. Судом встановлено, що на виконання постанови Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20.06.2011 р. у справі № 2а-5641/2011, яка набрала законної сили 08.01.2013 р. та яким зобов`язано УПФУ в Орджонікідзевському районі м. Запоріжжя провести перерахунок і виплачувати [PERSON] пенсію пенсії по інвалідності та щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, відповідно до ст. 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням виплачених сум з 18.11.2010 року, УПФУ в Орджонікідзевському районі м. Запоріжжя здійснено перерахунок основної та додаткової пенсії позивача, нараховано грошові кошти до виплати у розмірі 30 954,84 грн. Сума заборгованості виплачена в січні 2017 року. На виконання постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 20.03.2015 р. в справі № 335/11293/14-а, якою зобов`язано управління Пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі м. Запоріжжя провести перерахунок та виплатити [PERSON] з 19.03.2014 р. по 02.08.2014 р. державну пенсію на підставі ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в обсязі не нижче 6-ти розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, та додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров`ю, на підставі ст. 50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в обсязі 50% розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, з відрахуванням фактично отриманих сум, УПФУ в Орджонікідзевському районі м. Запоріжжя [PERSON] нараховано 20 212,17 грн., ця сума виплачена позивачеві 19.03.2020 р. Предметом позову у цій справі є стягнення на підставі статті 625 Цивільного кодексу України 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих за період з 08.01.2013 р. (дата набрання законної сили судовим рішенням в справі № 2а-5641/2011) по 28.02.2020 р. (день фактичного виконання рішення) за невиконання грошового зобов`язання, а саме грошових коштів, нарахованих на виконання постанови Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20.06.2011 р. у справі № 2а-5641/2011, а також за період з 20.03.2015 р. (дата набрання законної сили судовим рішенням у справі № 335/11293/14-а) по 28.02.2020 р. (дата фактичного виконання рішення) за невиконання грошового зобов`язання, а саме грошових коштів, нарахованих на виконання постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 20.03.2015 р. у справі 335/11293/14-а. Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Стягнення з боржника інфляційних втрат регулюється статтею 625 Цивільного кодексу України, відповідно до якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В силу частини другої статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, якими є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти. Законодавцем окреслено, що грошовим зобов`язанням є зобов`язання боржника сплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового правочину (договору) та на інших підставах, передбачених законодавством України. До грошових зобов`язань відносяться також зобов`язання щодо сплати податків, зборів (обов`язкових платежів), страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування; зобов`язання, що виникають внаслідок неможливості виконання зобов`язань за договорами зберігання, підряду, найму (оренди), ренти тощо, які мають бути виражені у грошових одиницях. Верховним Судом України викладена наступна правова позиція: за змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 06 червня 2012 року у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 року у справі № 6-38цс11). Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 18.07.2018 р. в справі № 2а-11853/10/1570. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем як суб`єктом владних повноважень відсутні цивільно-правові правовідносини, що обумовлює відсутність цивільно-правового порушення з боку відповідача, який мав би складатися з протиправної поведінки (умисне протиправне користування відповідачем коштами належними позивачеві), що спричинила збитки, вини заподіювача шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між ними. Таким чином, в цій справі у відповідача не виникло перед позивачем грошового зобов`язання в порядку статті 11 Цивільного кодексу України як зобов`язання боржника заплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового договору та на інших підставах, передбачених цивільним законодавством України, а відтак відповідач не є боржником, що прострочив виконання грошового зобов`язання, у розумінні статті 625 Цивільного кодексу України. Аналогічні правові висновки щодо застосування вказаних норм права викладені в постановах Верховного Суду від 15.04.2021 року в адміністративній справі №807/542/17, від 26.07.2021 року в адміністративній справі 712/23614/12. Отже, підстави для стягнення на користь позивача суми 3% річних та втрат від інфляції відсутні. Аналогічне правозастосування положень статті 625 Цивільного кодексу України висловлено Верховним Судом у постанові від 27.08.2020 р. у справі № 804/871/16, від 18.07.2018 р. у справі №2а-11853/10/1570, від 08.02.2018 р. у справі №826/22867/15. Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Стосовно посилань позивача на правові висновки Верховного Суду, Великої Палати Верховного Суду суд зазначає, що правовідносини у зазначених позивачем справах та у цій справі не є ідентичними. Разом із тим, у постанові від 16.05.2018 р. Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що приписи статті 625 Цивільного кодексу України поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Оскільки в межах спірних в цій справі правовідносин у відповідача не виникло перед позивачем грошового зобов`язання в порядку статті 11 Цивільного кодексу України як зобов`язання боржника заплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового договору та на інших підставах, передбачених цивільним законодавством України, тобто відповідач не є боржником, що прострочив виконання грошового зобов`язання у розумінні статті 625 Цивільного кодексу України, то й застосування правових наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання до цих правовідносин неможливо. З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення. Оскільки ця справа є справою незначної складності у розумінні частини 6 статті 12 КАС України, розглянута за правилами спрощеного позовного провадження та не відноситься до справ, які відповідно до КАС України розглядаються за правилами загального позовного провадження, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених цим пунктом.

Результат розгляду: denied