Рішення адміністративного суду від 2023-06-07 00:00:00+03

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача, у якому просить суд визнати протиправним та скасувати рішення відповідача про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України, який досяг 16-річного віку від 20.09.2022 року. Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2023 року у задоволенні позову відмовлено. Приймаючи рішення у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, при здійсненні перетину державного кордону, не подав необхідних документів, які підтверджують право на перетин державного кордону в умовах воєнного стану, а саме дозвіл керівника районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем перебування на військовому обліку. Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, його оскаржив позивач, подавши апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти постанову про задоволення позову. У обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначає те, що Порядок надання дозволу громадянам України, які перебувають на військовому обліку у територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки на виїзд за межі місця проживання (місця перебування) з моменту оголошення мобілізації та у воєнний час, затверджений начальником Генерального штабу Збройних Сил України генерал-лейтенантом Сергієм Шаптала від 28 червня 2022 року, стосується невизначеного кола осіб, однак не зареєстрований, як нормативно-правовий акт в Міністерстві юстиції України, а отже є нечинним. Тому, на думку позивача, відповідач незаконно вимагав від позивача дозволу керівника районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем перебування на військовому обліку. Крім того, позивач є особою, яка самостійно виховує двох дітей віком до 18 років, водночас, Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не визначено документів, які підтверджують факт самостійного виховання одним із батьків дитини (дітей) віком до 18 років. Тому позивач, надавши відповідачу рішення суду про визначення місця проживання дітей з батьком, вважав, що цей документ є достатнім для підтвердження факту самостійного виховання ним дітей віком до 18 років. Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань. Суд першої інстанції встановив те, що 20 вересня 2022 року у зв`язку з наміром перетнути державний кордон України у пункті пропуску «Лужанка» позивач пред`явив для проведення паспортного контролю уповноваженій особі підрозділу охорони державного контролю наступні документи: - паспорт громадянина України для виїзду за кордон; - рішення Берегівського районного суду Закарпатської області № 297/1190/15-ц від 03.08.2015 року. За наслідками проведеного паспортного контролю рішенням заступника начальника відділення інспекторів прикордонної служби (типу А) відділу прикордонної служби « [INFO] » (тип Б) капітаном [PERSON] від 20.09.2022 року у перетині державного кордону на виїзд з України позивачу відмовлено. Це рішення аргументовано тим, що позивача тимчасово обмежено у праві виїзду з України на підставі Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Указу Президента України від 24.02.2022 року № 64/20/22 «Про введення воєнного стану в Україні» за відсутності підстав на право перетинання державного кордону та не наданням документів, що підтверджують таке право. Це пов`язано із тим, що позивач не надав документів, які підтверджують факт самостійного виховання ним дітей віком до 18 років. Вказане рішення відповідача позивач оскаржив до суду. Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно - правового спору, суд апеляційної інстанції виходить із такого. Відповідно до абз. 1 ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом Статтею 64 Конституції України встановлено, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 Конституції України. Отже, право на свободу пересування, передбачене ст. 33 Конституції України, може бути обмежене в умовах воєнного стану. Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», який затверджений Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб (пункт 3). Крім того, підпунктом 2 пункту 4 вказаного Указу зобов`язано Кабінет Міністрів України невідкладно забезпечити фінансування та вжити в межах повноважень інших заходів, пов`язаних із запровадженням правового режиму воєнного стану на території України. У подальшому правовий режим воєнного стану неодноразово продовжувався і такий діяв на час виникнення спірних правовідносин. Відповідно до п.8 Порядку встановлення особливого режиму в`їзду і виїзду, обмеження свободи пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також руху транспортних засобів в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 1455 від 29.12.2021 року, перетинання державного кордону в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю на території, де введено воєнний стан, здійснюється з урахуванням обмежень, встановлених законодавством. Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 затверджені Правила перетинання державного кордону громадянами України (далі - Правила). У пункті 2-1 Правил визначено перелік осіб, які мають право перетинати державний кордон, у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану. Серед цього переліку немає осіб (батьків), які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років. Крім цього, відповідно до пункту 2-6 Правил, у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану право на перетин державного кордону, крім осіб, зазначених у пунктах 2-1 та 2-2 цих Правил, також мають інші військовозобов`язані особи, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації. Ця норма не поширюється на осіб, визначених в абзацах другому - восьмому частини третьої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а також пункті 2-14 цих Правил. Відповідно до частини 2 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», жінки та чоловіки, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років не підлягають мобілізації. Проаналізувавши Правила, апеляційний суд встановив те, що вони не визначають перелік підтвердних документів, які повинна мати особа, яка самостійно виховує дитину (дітей) віком до 18 років, для перетину державного кордону. Не має такого переліку і Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Однак, цілком логічно, що відповідна посадова особа державної прикордонної служби зобов`язана перевірити статус позивача, зокрема як особи (батька), який виховує самостійно дитину (дітей) віком до 18 років. Позивач, під час паспортного контролю при перетинанні кордону, надав рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 03 серпня 2015 року, згідно з яким розірвано шлюб між позивачем і [PERSON] та місце проживання двох малолітніх дітей [PERSON] ( [INFO] ) та [PERSON] ( [INFO] ) визначено разом з їх батьком, позивачем у цій справі. Водночас, апеляційний суд зазначає, що, відповідно до статті 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Отже, факт розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей з одним із батьків не свідчить про самостійне виховання дітей тим із батьків з яким визначено місце проживання дітей. Зокрема, абзацом першим частини п`ятої статті 157 Сімейного кодексу України визначено, що той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця, з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, та у разі, якщо йому відомо місце проживання іншого з батьків, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов`язки, інформує його шляхом надсилання рекомендованого листа про тимчасовий виїзд дитини за межі України, мету виїзду, державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі. Таким чином позивач має право на перетин державного кордону, лише у передбачених частиною п`ятою статті 157 Сімейного кодексу України випадках. Водночас, позивач не вказав мету перетину державного кордону з дітьми, відтак відповідач правомірно прийняв оскаржене рішення про відмову позивачу у перетині державного кордону. Вказаний висновок є підставою для відмови у задоволенні позову. Що стосується необхідності подання позивачем, при перетинанні кордону, дозволу керівника районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем перебування на військовому обліку, то відповідач про це у рішенні про відмову у перетинанні державного кордону не зазначав, як і у відзиві на позовну заяву. Тобто, відсутність цього дозволу не було підставою для відмови позивачу у перетинанні державного кордону. Отже, суд першої інстанції безпідставно посилався на відсутність у позивача дозволу керівника районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем перебування на військовому обліку, як на підставу для відмови у перетинанні державного кордону. Відповідно до частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до переконання в тому, що суд першої інстанції зробив вірний висновок про відмову у задоволенні позову, проте виходив з помилкових мотивів. Тому рішення суду першої інстанції необхідно змінити в частині мотивів відмови в задоволенні позову. Зважаючи на це, апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково.

Результат розгляду: partial