Рішення адміністративного суду від 2024-01-30 00:00:00+02

у серпні 2023 року [PERSON] звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду із позовом (з урахуванням уточнених позовних вимог) до Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області, Управління Служби безпеки України в Житомирській області, в якому просив: - визнати протиправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну №18014300018531 від 01.03.2023; - визнати протиправним та скасувати висновок Управління Служби безпеки України в Житомирській області №57/1895 від 16.02.2023; - зобов`язати Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області повторно розглянути заяву про надання дозволу на імміграцію в Україну, з урахуванням висновків суду. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що позивач громадянин російської федерації, звернувся до відділу УДМС із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну відповідно до п.6 ч.2 ст.4 Закону України "Про імміграцію". Однак, УДМС було прийнято рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію на підставі п.6 ч.1 ст.10 Закону України "Про імміграцію" через негативний висновок УСБУ. Позивач не погоджується із прийнятим рішенням та висновком, вважає їх помилковими та такими, які прийнято без всебічної оцінки, на підставі недостовірних доказів, що стало наслідком порушення права на сімейне життя, возз`єднання сім`ї та дискримінацією за національною ознакою, а тому звернувся до суду із даним позовом для захисту своїх прав та інтересів. Рішенням Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області від 10 листопада 2023 року у задоволенні позову відмовлено. Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 10.11.2023 скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з`ясування обставин справи і, як наслідок, невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованого рішення. 26 грудня 2023 року на адресу Сьомого апеляційного адміністративного суду надійшов відзив від представника Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог та зазначає, що Управлінням СБУ листом від 16.02.2023 за №57/1895, на запит УДМС у Житомирській області, повідомлено, що позивач залишив територію України 15.02.2022 в напрямку російської федерації, що унеможливлює проведення повної та об`єктивної оперативної перевірки відповідно до повноважень щодо вказаного громадянина. Враховуючи дію воєнного стану, триваючу широкомасштабною збройну агресію російської федерації проти України та обставини, які вказують на наявність загрози національній безпеці, громадському порядку та національним інтересам України, УСБУ в Житомирській області наполягло за доцільності відмовити у наданні дозволу на імміграцію. Відтак, зазначає, що УДМС в Житомирській області при прийнятті оскаржуваного рішення, діяло на підставі Законів та Конституції України, в межах повноважень та у спосіб, визначений законодавством. 09 січня 2024 року на адресу суду надійшов відзив від представника Управління Служби безпеки України в Житомирській області. У поданому відзиві представник зазначає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків. Як вірно встановлено судом першої інстанції, [PERSON] (далі - позивач), 16.07.1970, є громадянином російської федерації, що підтверджується копією паспорта № [NUMBER] від 28.02.2020. 17.12.2021 року позивач звернувся до Коростишівського відділу УДМС України в Житомирській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну відповідно до п.6 ч.2 ст.4 Закону України "Про імміграцію". 16.02.2023 року Управлінням СБУ в Житомирській області, у відповідь на запит від 27.05.2023 за №1801.4-2293/18.1-22, повідомлено Головне управління Державної міграційної служби в Житомирській області, що в результаті вжитих заходів встановлено, що [PERSON] , залишив територію України 15.02.2022 в напрямку російської федерації, що унеможливлює проведення всебічної, повторної та об`єктивної оперативної перевірки щодо вказаного громадянина. Однак, враховуючи запроваджений воєнний стан у державі України та пряму військову агресію з боку російської федерації, враховуючи загрозу національній безпеці України на підставі п.6 ст.10 ЗУ «Про імміграцію», управління не погодило клопотання та зазначило за доцільне відмовити у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину рф [PERSON] . 01.03.2023 начальником ГУ ДМС України в Житомирській області затверджено висновок про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину російської федерації [PERSON] . В подальшому, 01.03.2023 Головним управлінням Державної міграційної служби в Житомирській області прийнято рішення №18014300018531 від 01.03.2023 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину російської федерації [PERSON] . Не погоджуючись з правомірністю прийнятого міграційним органом рішення, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом. Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що ГУ ДМС України в Житомирській області, приймаючи рішення №18014300018531 від 01.03.2023 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину російської федерації [PERSON] на підставі п.6 ч.1 ст.10 Закону №2491-III (інформації УСБУ в Житомирській області щодо загрози національній безпеці України), діяло правомірно, а тому відсутні підстави для його скасування. Наведені у листі від 16.02.2023 за №57/1895 Управління Служби безпеки України в Житомирській області обставини, які вказують на наявність загрози національній безпеці, громадському порядку та національним інтересам України, є правомірними та скасуванню не підлягають. Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, враховуючи межі перегляду, передбачені ст.308 КАС України, апеляційний суд зазначає наступне. Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень. Відповідно до ст.1 Закону України «Про імміграцію» від 07.06.2001 року №2491-ІІІ (Закон №2491-ІІІ) імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання. Іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання. Квота імміграції - це гранична кількість іноземців та осіб без громадянства, яким передбачено надати дозвіл на імміграцію протягом календарного року. Дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію. Згідно ст.4 Закону №2491-ІІІ дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції. Дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається, зокрема, одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України. Згідно з ч.1 ст.6 Закону №2491-III визначені повноваження центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, зокрема: організовує роботу з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутності підстав для відмови у його наданні; організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються. Відповідно до ч.5 ст.9 Закону №2491-ІІІ для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається (ч.10 ст.9 Закону №2491-ІІІ). Статтею 10 Закону №2491-ІІІ визначені підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію, а саме, дозвіл на імміграцію не надається: 1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку; 2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено; 3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я; 4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи; 5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України; 6) в інших випадках, передбачених законами України. Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію, визначено відповідним Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983 (Порядок №1983). Згідно з п.12 Порядку №1983 територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію; надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам; здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції. Відповідно до положень пункту 14 Порядку №1983 визначено, що територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України "Про імміграцію", надсилають відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби. МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який надіслав запит. Згідно з пунктом 16 Порядку №1983 передбачено, що у разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів і підрозділів, ці органи аналізують у місячний термін отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу. З матеріалів справи встановлено, що 17.12.2021 року позивач як громадянин Російської Федерації звернувся до відповідача з заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну з підстав, передбачених у п.4 ч.2 ст.4 Закону №2491-ІІІ, а саме як особі, яка є чоловіком дружини, яка має дозвіл на імміграцію в Україну та посвідку на постійне проживання. Відповідач, за результатами розгляду заяви, прийняв рішення від 01.03.2023 №18014300018531 про відмову у наданні позивачеві дозволу на імміграцію в Україну на підставі п.6 ст.10 Закону №2491-ІІІ, тобто в інших випадках, передбачених законами України. Так, загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії, є їх обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав, а також переконливих та зрозумілих мотивів його прийняття. Однак, при цьому, в оскаржуваному рішенні відповідачем не конкретизовано який саме інший випадок слугував підставою для його прийняття. Водночас, відповідно до висновку відповідача від \~01.03.2023 року в ході розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію в Україну було встановлено, що на запит УДМС у Житомирській області №1801.4-2293-/18.1-22 від 27.05.2023 стосовно громадянина російської федерації [PERSON] , надійшов лист УСБУ в Житомирській області за №57/1895 від 16.02.2023, в якому зазначено, що в результаті вжитих заходів встановлено, що [PERSON] залишив територію України 15.02.2023 в напрямку російської федерації, що унеможливлює проведення всебічної, повної та об`єктивної оперативної перевірки щодо вказаного громадянина, а тому, враховуючи загрозу національній безпеці України, управління вважає за доцільне відмовити у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину російської федерації [PERSON] . Відповідно до положень ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії). З огляду на викладене, суд при вирішенні справи оцінює рішення відповідача від 01.03.2023 року про відмову у наданні позивачеві дозволу на імміграцію саме з тих підстав, що наведені у ньому. Спірне рішення відповідача не відповідає критеріям обґрунтованості, оскільки містить лише посилання на п.6 ч.1ст.10 Закону України "Про імміграцію" та не окреслює при цьому обставин та доказів, мотивів та підстав, які мали вирішальне значення для його прийняття та не сформульоване з достатньою чіткістю. В контексті зазначеного, суд звертає увагу й на практику Європейського суду з прав людини стосовно "надмірного формалізму". ЄСПЛ провів лінію між формалізмом та надмірним формалізмом. Так, формалізм є явищем позитивним та необхідним, оскільки забезпечує чітке дотримання процесу. Надмірний ж формалізм заважає практичній та ефективній реалізації належного особі права. Формалізм не є надмірним, якщо сприяє правовій визначеності та належній реалізації права. Аналізуючи вищенаведене та повертаючись до обставин даної справи, суд констатує, що відповідачем за результатами розгляду заяви позивача прийнято рішення про відмову в наданні дозволу на імміграцію, в якому відсутня обґрунтованості прийняття такого рішення при цьому обставин та доказів, мотивів та підстав, які мали вирішальне значення для його прийняття та не сформульовано з достатньою чіткістю. З огляду на вищенаведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог. У відповідності із ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Відповідно до п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Згідно ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зважаючи на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, що призвело до неправильного вирішення справи, рішення суду першої інстанції належить скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Результат розгляду: granted