Рішення адміністративного суду від 2023-04-19 00:00:00+03

Позивач [PERSON] звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, в якому просив суд: - визнати незаконною постанову про накладення штрафу від 12.01.2022 Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) в рамках виконавчого провадження №62761918 та скасувати її. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що постанова про накладення штрафу від 12.01.2022 Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) в рамках виконавчого провадження №62761918 є незаконною та підлягає скасуванню. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20.01.2023 у задоволенні позовних вимог відмовлено. Не погодившись з вказаним рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення норм права та невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.01.2023 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначає, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, дійшов невірного висновку, оскільки не з`ясував в чому причина невиконання судового рішення у відведений строк, а лише послався на сам факт \~невиконання судового рішення без з`ясування і оцінки причин його невиконання, а тому такі обставини не можуть бути підставою для накладення штрафу. Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу, відповідач зазначає, що вимоги апеляційної скарги є необґрунтованими та просив у її задоволенні відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Відповідно до положень ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав. Матеріалами справи підтверджено, що рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 06 серпня 2020 року по справі № 235/1795/20 вирішено відібрати малолітнього [PERSON] , [INFO] та повернути (передати) матері [PERSON] , з якою проживала дитина до самочинної зміни батьком місця проживання. 24.12.2021 державним виконавцем винесено постанову про прийняття виконавчого провадження №62761918. 12.01.2022 року державним виконавцем винесено постанову ВП №62761918 про накладення штрафу у розмірі 1700,00 грн. за невиконання без поважних причин рішення. Позивач, вважаючи вищевказане рішення протиправним, звернувся з даним позовом до суду. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості. Колегія суддів не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне. В силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст.14 Кодексу адміністративного судочинства України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Згідно зі ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" № 1404-VIII від 02.06.2016 року виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Пунктами 1, 2 частини 1 статті 3 Закону України "Про виконавче провадження" відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України; ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом. Пунктами 1 та 16 частини 3 статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право: проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом. Відповідно до частин 5, 6 статті 26 Закону №1404 виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. За рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню). Матеріалами справи підтверджено, що 07.08.2020 на підставі виконавчого листа №235/1795/20 від 06.08.2020 державним виконавцем Покровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) відкрито виконавче провадження №62761918. Так, в ході виконання судового рішення від 06.08.2020 здійснено виходи за місцем мешкання позивача та, з метою дотримання положень Закону України "Про виконавче провадження", складено відповідні акти, а саме: - 28.08.2020 державним виконавцем, в присутності представника Служби у справах дітей, поліції та [PERSON] здійснено вихід на місцем проживання позивача для виконання рішення суду №235/1795/20 від 06.08.2020. Зазначено, що від виконання рішення суду та виконання вимог виконавчого документу боржник не відмовляється, однак дитина категорично відмовляється йти до матері та спілкуватись з нею; - 08.12.2020 державним виконавцем, в присутності представника Служби у справах дітей, поліції та [PERSON] здійснено вихід на місцем проживання позивача для виконання рішення суду №235/1795/20 від 06.08.2020. Зазначено, що дитина категорично відмовилась йти до матері, умовити дитину не вдалось, боржник не чинив перешкод у виконанні судового рішення; - 29.01.2021 державним виконавцем, в присутності представника Служби у справах дітей, поліції та [PERSON] здійснено вихід на місцем проживання позивача для виконання рішення суду №235/1795/20 від 06.08.2020. Зазначено, що дитина категорично відмовилась йти до матері, умовити дитину не вдалось, боржник не чинив перешкод у виконанні судового рішення; - \~15.12.2021 державним виконавцем, в присутності представника Служби у справах дітей, поліції та [PERSON] здійснено вихід на місцем проживання позивача для виконання рішення суду №235/1795/20 від 06.08.2020. Зазначено, що дитина категорично відмовилась йти до матері, умовити дитину не вдалось, боржник не чинив перешкод у виконанні судового рішення. Тобто, вказаними актами державного виконавця вказано, що неможливість виконання рішення суду зумовлена категоричною відмовою дитини йти до матері. В подальшому, 24.12.2021 державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень \~Управління забезпечення примусового виконання рішень Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) винесено постанову щодо прийняття виконавчого провадження про відібрання малолітнього [PERSON] , [INFO] у [PERSON] та повернення [PERSON] , з якою проживала дитина до самочинної зміни батьком місця проживання. 12.01.2022 державним виконавцем винесено постанову ВП №62761918 про накладення на [PERSON] штрафу у розмірі 1700,00 грн. за невиконання без поважних причин рішення. Позивач посилався на те, що під час вчинення виконавчих дій не перешкоджав державному виконавцю вчиняти виконавчі дії, що підтверджується актами державних виконавців від 28.08.2020, 08.12.2020, 29.01.2021 та 15.12.2021, а отже ним не вчинено дій щодо умисного невиконання рішення суду. Статтею 19 Закону 1404-VІІІ передбачені права і обов`язки сторін та інших учасників виконавчого провадження. Боржник зобов`язаний: утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; допускати в установленому законом порядку виконавця до житла та іншого володіння, приміщень і сховищ, що належать йому або якими він користується, для проведення виконавчих дій; за рішеннями майнового характеру подати виконавцю протягом п`яти робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження декларацію про доходи та майно боржника, зокрема про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах, про майно, що перебуває в заставі (іпотеці) або в інших осіб, чи про кошти та майно, належні йому від інших осіб, за формою, встановленою Міністерством юстиції України; повідомити виконавцю про зміну відомостей, зазначених у декларації про доходи та майно боржника, не пізніше наступного робочого дня з дня виникнення відповідної обставини; своєчасно з`являтися на вимогу виконавця; надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження (ч. 5 ст. 19 Закону 1404-VІІІ). Згідно з ч.ч.1, 2 ст.63 Закону №1404-VІІІ за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність. Статтею 64 Закону №1404-VІІІ визначено, що під час виконання рішення про відібрання дитини державний виконавець проводить виконавчі дії за обов`язковою участю особи, якій дитина передається на виховання, із залученням представників органів опіки і піклування. За необхідності державний виконавець може звернутися до суду з поданням щодо вирішення питання про тимчасове влаштування дитини до дитячого або лікувального закладу. У разі якщо боржник перешкоджає виконанню рішення про відібрання дитини, до нього застосовуються заходи, передбачені цим Законом. Статтею 4 закону України "Про охорону дитинства" визначено одним із заходів щодо охорони дитинства в Україні забезпечення належних умов для гарантування безпеки, охорони здоров`я, навчання, виховання, фізичного, психічного, соціального, духовного та інтелектуального розвитку дітей, їх соціально-психологічної адаптації та активної життєдіяльності, зростання в сімейному оточенні в атмосфері миру, гідності, взаємоповаги, свободи та рівності; встановлення відповідальності юридичних і фізичних осіб (посадових осіб і громадян) за порушення прав і законних інтересів дитини, заподіяння їй шкоди. Таким чином, організація виконання рішення суду про відібрання дитини має в першу чергу проводитися з урахуванням того, що такі дії впливають на психічне здоров`я малолітньої дитини, а тому неприпустимо застосовувати до дитини заходи фізичного та психологічного впливу. Відповідно до складених актів державного виконавця від 28.08.2020, 08.12.2020, 29.01.2021 та 15.12.2021 дитина відмовилася повертитися до матері та бажає жити з батьком. Тобто, державним виконавцем особисто зафіксовано факт небажання дитини повертатися до матері. Відповідно до ч.1 ст.75 Закону №1404-VІІІ у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання. Отже, накладення штрафу за невиконання рішення, що зобов`язує боржника до вчинення певних дій, є видом юридичної відповідальності боржника за невиконання покладеного на нього зобов`язання. Застосування такого заходу реагування є обов`язком державного виконавця і націлено на забезпечення реалізації мети виконавчого провадження, як завершальної стадії судового провадження. При цьому, умовою для накладення на боржника у виконавчому проваджені штрафу є невиконання ним виконавчого документа (судового рішення) без поважних причин. Поважними, в розумінні наведених норм, є об`єктивні причини, які унеможливили або значно ускладнили виконання рішення боржником та які не залежали від його власного волевиявлення. Джерелом відомостей про фактичне виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом можуть слугувати будь-які докази, що містять відповідну інформацію, вид та обсяг яких залежить від характеру правовідносин, суті та змісту покладеного на боржника зобов`язання. У силу правового висновку постанови Верховного Суду від 13.07.2021 у справі №664/2551/18 невиконання судового акта - це бездіяльність, що полягає в незастосуванні заходів, необхідних для його виконання, за умови, якщо суб`єкт був зобов`язаний і мав реальну можливість виконати судовий акт. Приймаючи спірну постанову про накладення штрафу у розмірі 1700, 00 грн. від 12.01.2022 ВП №62761918, державний виконавець зазначає про невиконання без поважних причин рішення суду, а саме щодо \~відібрання малолітнього [PERSON] , [INFO] у [PERSON] та повернення [PERSON] , з якою проживала дитина до самочинної зміни батьком місця проживання. Однак, поважність причин невиконання судового рішення оцінюється у кожному конкретному випадку через призму того, наскільки це (об`єктивно) перешкодило виконати судове рішення. Зі змісту постанови ВП №62761918 про накладення на [PERSON] штрафу взагалі не вбачається у чому конкретно виражені дії або бездіяльність боржника, не конкретизовано які обставини призвели до не виконання ним судового рішення, позаяк доказів порушення обов`язків боржника щодо відмови у переданні матері малолітнього [PERSON] до суду першої та апеляційної інстанції не надано. Колегія суддів зазначає, що постанова про накладення штрафу за невиконання судового рішення може бути винесена лише за умови, що судове рішення не виконано і таке невиконання сталося без поважних на те причин, коли боржник мав реальну можливість виконати таке судове рішення, проте не зробив цього. З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку про помилковість висновку суду першої інстанції щодо невиконання позивачем судового рішення без поважних причин та наявність у нього умислу щодо невиконання рішення суду, що є правовою підставою для застосування штрафу, який передбачено ст.75 Закону України "Про виконавче провадження". Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справ. З урахуванням наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з прийняттям нової постанови про задоволення позовних вимог. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Згідно ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Результат розгляду: granted