Рішення адміністративного суду від 2022-05-31 00:00:00+03

У липні 2021 року Головне управління ДПС в Івано-Франківській області (далі - ГУ ДПС) звернулося до адміністративного суду із позовом, у якому просило стягнути з [PERSON] заборгованості з податку на доходи фізичних осіб, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування (далі - ПДФО), у сумі 15626,26 грн. 25 серпня 2021 [PERSON] подав до суду зустрічну позовну заяву, у якій просив визнати протиправними дій старшого державного ревізора-інспектора відділу адміністрування податків і зборів з фізичних осіб Івано-Франківського управління ГУ ДПС Тичковського Ю.П. щодо проведення камеральної перевірки, за результатами якої складено акт №759/09-19-55-33-17-2269321192 від 17 жовтня 2019 року, та визнати протиправним і скасувати податкового повідомлення-рішення (далі - ППР) від 17 жовтня 2019 року №0114475533 ГУ ДПС, яким йому було визначено суму заборгованості у розмірі 15626,26 грн з ПДФО. Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2021 року у справі № 300/3796/21 у задоволенні позову ГУ ДПС було відмовлено, а зустрічний позов [PERSON] задоволено. Визнано протиправним та скасовано ППР ГУ ДПС від 17 жовтня 2019 року №0114475533. При цьому суд першої інстанції виходив із того, що оскаржуване ППР було прийнято до спливу строку подачі платником заперечень проти висновків за результатами контрольних заходів, без розгляду у встановлений законом строк заперечень [PERSON] на акт перевірки та з порушенням його права брати участь у розгляді заперечень, тобто без дотримання відповідачем вимог пунктів 86.7, 86.8 статті 86 Податкового кодексу України (далі - ПК). Відтак воно прийняте з порушенням закону, є протиправним та підлягає скасуванню. Отже підстав для стягнення з [PERSON] заборгованості, визначеної вказаним ППР, яке судом визнане протиправним і скасоване, немає. У апеляційному порядку рішення суду першої інстанції оскаржено ГУ ДПС, яке просило таке скасувати та задовольнити його позовні вимоги, відмовивши [PERSON] у задоволенні його зустрічного позову. Свої апеляційні вимоги обґрунтовує тим, що податковий борг [PERSON] станом на дату подання позовної заяві становив 15626,26 грн з ПДФО згідно з ППР від 17 жовтня 2019 року № 0114475533, винесеного на підставі акта перевірки № 761/09-19-55-33/ [NUMBER] від 17 жовтня 2019 року. На підставі статті 126 ПК за затримку 919 календарних дній (з 27 серпня 2014 року по 02 березня 2017 року) сплати суми основного платежу (78131,30 грн) позивачу нараховано штрафну санкцію у розмірі 20 % у сумі 15626,26 грн, про що вказано у ППР № 0114475533 від 17 жовтня 2019 року на підставі акту перевірки №761/09-19-55-33/ [NUMBER] від 17 жовтня 2019 року. Щодо твердження [PERSON] про те, що на його адресу не надходили ані акт перевірки, ані ППР, ані податкова вимога на суму боргу 15626,26 грн, то ППР від 17 жовтня 2019 року № 0114475533 було направлено рекомендованим листом через ПАТ «Укрпошта», однак повернулося по причині «за закінченням терміну зберігання». Так як предметом оскарження у спірному випадку є саме ППР та стягнення податкового боргу, то з урахуванням того, що [PERSON] не заявлена вимога про протиправність наказу контролюючого органу на проведення такої перевірки, то усі доводи про необхідність дослідження підстав для прийняття наказу, в тому числі направленя наказу, не можуть бути вирішені, так як вони виходять поза межі диспозитивних вимог адміністративного позову. Окремі недоліки, допущені податковим органом при оформленні ППР не впливають на факт доведеності складу податкового правопорушення. Що стосується витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 6000,00 грн, ГУ ДПС вважає, що заявлена сума витрат є завищеною та неспівмірною із складністю справи та наданими адвокатом послугами. У відзиві на апеляційну скаргу [PERSON] підтримав доводи, викладені у оскаржуваному судовому рішенні, заперечив обґрунтованість апеляційних вимог та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, на виклик апеляційного суду не прибули, що відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає розгляду справи. Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вимог скаржника, виходячи із такого. Як безспірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 02 березня 2017 року з [PERSON] на користь ДПС в межах виконавчого провадження з виконання виконавчого листа від 01 лютого 2016 року у справі №809/858/15 стягнуто податковий борг в сумі 97834,11 грн. ГУ ДПС 17 жовтня 2019 року проведено камеральну перевірку своєчасності сплати ПДФО за період з 17 жовтня 2016 року по 17 жовтня 2019 року [PERSON] , за результати якої складено акт №759/09-19-55-33-17-2269321192 від 17 жовтня 2019 року. За результатами перевірки контролюючим органом винесено ППР №0114475533 від 17 жовтня 2019 року, яким за затримку 919 календарних днів сплати грошового зобов`язання у сумі 78131,30 грн зобов`язано сплатити штраф у розмірі 20 % у сумі 15626,26 грн. Примірники акту перевірки та вказаного ППР надсилалися [PERSON] поштовим зв`язком за адресою [ADDRESS] , однак поштове відправлення не вручене адресату та повернуто із відміткою Укрпошти за закінчення терміну зберігання. Згідно з довідкою про борг ГУ ДПС від 18 червня 2021 року загальна сума заборгованості [PERSON] за штрафними санкціями становить 15626,26 грн, яка відображена у інтегрованій картці платника податку. З метою стягнення з [PERSON] вказаної суми податкового боргу ГУ ДПС звернулося до адміністративного суду із відповідною позовною заявою. [PERSON] не погодився із позовними вимогами ГУ ДПС та подав до адміністративного суду зустрічний позов, у якому просив визнати протиправним і скасувати ППР від 17 жовтня 2019 року №0114475533 ГУ ДПС, яким йому було визначено суму заборгованості у розмірі 15626,26 грн з ПДФО. При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого. Відповідно до частини 1 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників. Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. На підставі аналізу матеріалів справи та позицій сторін, викладених у заявах по суті справи, апеляційний суд дійшов переконання, що на стадії апеляційного перегляду суть публічно-правового спору, що розглядається, насамперед зводиться до перевірки висновку суду першої інстанції про те, що допущені ГУ ДПС порушення порядку прийняття оспорюваного ППР від 17 жовтня 2019 року №0114475533 свідчать про його протиправність, що унеможливлює задоволення позовних вимог контролюючого органу про стягнення заборгованості, визначеної вказаним рішенням. При цьому апеляційний суд звертає увагу на те, що [PERSON] фактично не заперечує факту несвоєчасного погашення податкового зобов`язання згідно з ППР №0031601701 від 12 серпня 2014 року, яке було сплачене у ході виконавчого провадження 02 березня 2017 року. Відповідно до приписів частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Положеннями статті 67 Конституції України передбачено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регламентовано приписами ПК. Підпунктом 14.1,39 пункту 14.1 статті 14 ПК встановлено, що грошове зобов`язання платника податків - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов`язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності. Відповідно до підпункту 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 ПК платники податків зобов`язані сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи. Приписами підпункту 20.1.34 пункту 20.1 статті 20 ПК визначено, що контролюючі органи мають право звертатися до суду щодо стягнення коштів платника податків, який має податковий борг, з рахунків у банках, що обслуговують такого платника податків, на суму податкового боргу або його частини. Згідно з положеннями пункту 37.2 статті 37 ПК податковий обов`язок виникає у платника податку з моменту настання обставин, з якими цей Кодекс та закони з питань митної справи пов`язує сплату ним податку. За правилами пункту 57.3 статті 57 ПК у разі визначення грошового зобов`язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1 - 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, платник податків зобов`язаний сплатити нараховану суму грошового зобов`язання протягом 10 робочих днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу. У разі оскарження рішення контролюючого органу про нараховану суму грошового зобов`язання платник податків зобов`язаний самостійно погасити узгоджену суму, а також пеню та штрафні санкції за їх наявності протягом 10 робочих днів, наступних за днем такого узгодження. Відповідно до пункту 126.1 статті 126 ПК (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) у разі якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов`язання (крім випадків, передбачених пунктом 126.2 цієї статті) протягом строків, визначених цим Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу у таких розмірах: при затримці до 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, - у розмірі 10 відсотків погашеної суми податкового боргу; при затримці більше 30 календарних днів, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, - у розмірі 20 відсотків погашеної суми податкового боргу. Звертаючись до суду із зустрічним позовом, [PERSON] насамперед акцентував увагу суду першої інстанції на тому, що контролюючий орган позбавив його права подати заперечення на акт перевірки від 17 жовтня 2019 року протягом 10 днів з дня його отримання, оскільки про ППР від 17 жовтня 2019 року №0114475533 йому стало відомо лише після ознайомлення із матеріалами справи за позовом ГУ ДПС про стягнення з нього податкового боргу, що розглядається. Із цього приводу апеляційний суд зазначає таке. Порядок листування платників податків та контролюючих органів регламентовано приписами статті 42 ПК. Податкові повідомлення - рішення, податкові вимоги або інші документи з питань адміністрування податків, зборів, платежів, податкового контролю, у тому числі з питань проведення перевірок, звірок, адресовані контролюючим органом платнику податків, повинні бути складені у письмовій формі, відповідним чином підписані та у випадках, передбачених законодавством, завірені печаткою такого контролюючого органу і відображатися в електронному кабінеті (пункт 42.1 статті 42 ПК). Документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику) (пункт 42.2 статті 42 ПК). Якщо платник податків у порядку та у строки, визначені статтею 66 цього Кодексу, повідомив контролюючий орган про зміну податкової адреси, він на період з дня державної реєстрації зміни податкової адреси до дня внесення змін до облікових даних такого платника податків звільняється від виконання вимог документів, надісланих йому контролюючим органом за попередньою податковою адресою та в подальшому повернених як таких, що не знайшли адресата (пункт 42.3 статті 42 ПК). У разі якщо платник податків не подав заяву про бажання отримувати документи через електронний кабінет, листування з платником податків здійснюється шляхом надіслання за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручаються платнику податків (його представнику). У разі якщо пошта не може вручити платнику податків документ у зв`язку з відсутністю за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їхньою відмовою прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення. На вимогу платника податків, який отримав документ в електронній формі, контролюючий орган надає такому платнику податків відповідний документ у паперовій формі протягом трьох робочих днів з дня надходження відповідної вимоги (у паперовій або електронній формі) платника податків (пункт 42.5 статті 42 ПК). Згідно із приписами пункту 45.1 статті 45 ПК платник податків - фізична особа зобов`язаний визначити свою податкову адресу. Податковою адресою платника податків - фізичної особи визнається місце її проживання, за яким вона береться на облік як платник податків у контролюючому органі. Платник податків - фізична особа може мати одночасно не більше однієї податкової адреси. Платник податків, який обирає спосіб взаємодії з контролюючим органом засобами електронного зв`язку в електронній формі, зобов`язаний під час обрання способу взаємодії повідомити контролюючому органу свою електронну адресу (адреси) шляхом внесення цієї інформації до своїх облікових даних через електронний кабінет (пункт 45.3 статті 45 ПК). У відповідності до приписів пункту 66.3 статті 66 ПК у разі проведення державної реєстрації зміни місцезнаходження або місця проживання платника податків, внаслідок якої змінюється адміністративно-територіальна одиниця та контролюючий орган, в якому на обліку перебуває платник податків (далі - адміністративний район), а також у разі зміни податкової адреси платника податків, контролюючими органами за попереднім та новим місцезнаходженням (місцем проживання) платника податків проводяться процедури відповідно зняття з обліку/взяття на облік такого платника податків. Підставою для зняття з обліку платника податків в одному контролюючому органі і взяття на облік в іншому є надходження хоча б до одного з цих органів даних, що свідчать про належну державну реєстрацію таких змін органами державної реєстрації. У такому разі платник податків, визначений у пункті 64.2 статті 64 цього Кодексу, зобов`язаний подати контролюючому органу за новим місцезнаходженням відповідну заяву у десятиденний строк від дня реєстрації зміни місцезнаходження (місця проживання) згідно з порядком обліку платників податків. У разі неподання такої заяви протягом 10 календарних днів платник податків або посадові особи платника податків несуть відповідальність відповідно до закону. При цьому матеріали справи не містять доказів того, що [PERSON] виявив бажання отримувати документи від контролюючого органу через електронний кабінет. Разом із тим, відповідно до матеріалів справи [PERSON] був взятий на податковий облік 01 червня 1993 року за податковою адресою [ADDRESS] . Доказів того, що [PERSON] у порядку та у строки, визначені статтею 66 ПК, повідомив контролюючий орган про зміну податкової адреси матеріали справи не містять. При цьому апеляційний суд наголошує на тому, що на виконання вимог статті 59 ПК [PERSON] надсилалася податкова вимога форми «Ф» від 31 жовтня 2014 року № 8363-25 на суму 97834,11 грн, що була вручена йому 18 листопада 2014 року за адресою Івано-Франківська область, м. Івано-Франківськ, вул. Чорновола, 102-А/35, яка на час розгляду справи не відкликана. Підсумовуючи наведене, з урахуванням наведених правових норм та обставин справи апеляційний суд відхиляє доводи [PERSON] щодо неналежного надіслання контролюючим органом йому документів, що стосуються предмету спору. Згідно із приписами підпункту 62.1.3 пункту 62.1 статті 62 ПК податковий контроль здійснюється шляхом перевірок та звірок відповідно до вимог цього Кодексу, а також перевірок щодо дотримання законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, у порядку, встановленому законами України, що регулюють відповідну сферу правовідносин. Пунктом 75.1 статті 75 ПК встановлено, що контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки. Згідно із підпунктом 75.1.1 пункту 75.1 статті 75 ПК камеральною вважається перевірка, яка проводиться у приміщенні контролюючого органу виключно на підставі даних, зазначених у податкових деклараціях (розрахунках) платника податків та даних системи електронного адміністрування податку на додану вартість (даних центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриваються рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, даних Єдиного реєстру податкових накладних та даних митних декларацій), а також даних Єдиного реєстру акцизних накладних та даних системи електронного адміністрування реалізації пального та спирту етилового, даних СОД РРО. Заявляючи позовні вимоги про визнання протиправними дій старшого державного ревізора-інспектора відділу адміністрування податків і зборів з фізичних осіб Івано-Франківського управління ГУ ДПС Тичковського Ю.П. щодо проведення камеральної перевірки [PERSON] у зустрічному позові не навів мотивів у чому полягає протиправність таких дій працівника контролюючого органу. Відтак, суд апеляційної інстанції вважає такі позовні вимоги [PERSON] необґрунтованими та не вбачає ні фактичних, ні правових підстав для їх задоволення. При цьому апеляційний суд наголошує на тому, що виходячи із міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акта необхідно розуміти не як вимоги до самого акта, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття. Дефектні процедури прийняття адміністративного акта, як правило, тягнуть настання дефектних наслідків. Разом із тим, не кожен дефект акта робить його неправомірним. Фундаментальним порушенням є таке порушення суб`єктом владних повноважень норм права, допущення суттєвої, істотної помилки при прийнятті певного рішення, яке мало наслідком прийняття незаконного рішення. Стосовно ж процедурних порушень, то в залежності від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акта, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його дійсність. Відтак, порушення такої процедури може бути підставою до скасування рішення суб`єкта владних повноважень лише за тієї умови, що воно вплинуло або могло вплинути на правильність рішення. Аналогічний вимір суттєвості порушень застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у своїх рішеннях демонструє виважений підхід до оцінки характеру допущених порушень належної процедури з точки зору їх можливого впливу на загальну справедливість судового розгляду. Метод «оцінки справедливості процесу в цілому» не передбачає дослідження правомірності будь-якої окремої процесуальної дії у відриві від інших етапів процесу. По суті, ЄСПЛ у своїх рішеннях акцентує увагу на необхідності з`ясувати, «чи перетворили допущені порушення (в контексті конкретних обставин справи) судовий розгляд у цілому на несправедливий». При цьому, як свідчить практика ЄСПЛ, навіть виявлення судом серйозних (чи вагомих), на його думку, порушень права на справедливий судовий розгляд, допущених національними судами, не завжди тягне загальну оцінку проведеного судового розгляду та ухваленого підсумкового рішення як несправедливого. Інакше кажучи, за принципами, що сповідує ЄСПЛ, скасування акта адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості. На думку апеляційного суду, напрацьовані ЄСПЛ положення щодо правові наслідки допущених судами порушень при розгляді справ та критерії його застосування можуть бути вжиті за аналогією й до аналізу оскаржуваного у цій справі адміністративного акту відповідача. Зокрема, не може бути скасовано правильне по суті рішення та відступлено від принципу правової визначеності лише задля правового пуризму. Рішення може бути скасоване лише для виправлення істотної помилки. Процесуальні норми є вторинними порівняно з матеріальними, оскільки призначення перших полягає в забезпеченні реалізації других. Тобто характер, зміст і призначення процесуальних норм підпорядковані вимогам матеріальних норм і тому зумовлені ними та є похідними від них. За умови відсутності у зустрічному позові [PERSON] доводів щодо безпідставності нарахування йому шляхом прийняття ППР від 17 жовтня 2019 року №0114475533 штрафних санкцій у розмірі 15626,26 грн за порушення строку сплати грошового зобов`язання, а також доказів самостійного погашення ним цієї суми на час звернення ГУ ДПС із позовом до адміністративного суду, суд апеляційної інстанції дійшов переконання, що наведені підстави зустрічного позову не створюють правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог ГУ ДПС. Покликання [PERSON] на пропуск ГУ ДПС строку давності, встановленого статтею 102 ПК, на переконання апеляційного суду є безпідставними та такими, що свідчать про упереджену переоцінку ним фактичних обставин справи на свою користь, довільне і неправильне трактування вимог податкового законодавства. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Частиною 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (Заява № 4909/04) від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29). У Висновку № 11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Приписами частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. На переконання апеляційного суду, при вирішенні публічно-правового спору, що розглядається, суд першої інстанції допустив невідповідність висновків, викладених у своєму рішенні, обставинам справи, що призвело до помилкового задоволення зустрічного позову. Відтак, рішення суду першої інстанції слід скасувати, задовольнити позов ГУ ДПС, відмовивши у задоволенні зустрічного позову [PERSON] .

Результат розгляду: granted