Рішення адміністративного суду від 2022-06-14 00:00:00+03

[PERSON] (далі за текстом також - позивач, [PERSON] ) звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Харківській області (далі за текстом також - відповідач, ГУ ДПС у Харківській області), в якому просила визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення - рішення Головного управління ДПС у Харківській області від 29.10.2020 за № 0007660-0441-2038; від 29.10.2020 за № 0007661-0441-2038; від 01.03.2021 за № 0130903-2415-2038; від 01.03.2021 за № 0130904-2415-2038. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2021 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено. Не погодившись із прийнятим рішенням суду першої інстанції, позивач оскаржив його в апеляційному порядку, оскільки вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач наводить обставини справи та нормативно-правове обґрунтування, зазначені ним у позовній заяві. Вказує, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення прийняті обґрунтовано та з дотриманням ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України. За результатами апеляційного розгляду позивач просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався. Відповідно до пункту третього частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також - КАС України), суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на таке. Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що Головним управлінням ДПС у Харківській області складено та направлено [PERSON] податкові повідомлення-рішення: - № 0007660-0441-2038 від 29.10.2020, згідно з яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежем: податок на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів за 2019 податковий рік в сумі 4067,75 грн; - № 0007661-0441-2038 від 29.10.2020, згідно з яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежем: податок на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів за 2019 податковий рік в сумі 1645,09 грн; - № 0130903-2415-2038 від 01.03.2021, відповідно до якого позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежем: податок на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості за 2020 податковий рік в сумі 1861,91 грн; - № 0130904-2415-2038 від 01.03.2021, згідно з яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежем: податок на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості за 2020 податковий рік в сумі 4603,88 грн. Підставою для винесення оскаржуваних рішень слугувала наявна у суб`єкта владних повноважень інформація про знаходження у власності [PERSON] об`єктів житлової нерухомості: - квартири [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 26.12.2008 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Давидовою Я. Ф. та зареєстрованого в реєстрі за № 2805 (витяг про реєстрацію права власності № 21874182 від 13.02.2009); - квартири [ADDRESS] , на підставі рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 16.11.2011 у справі № 2-2748/11 (витяг про державну реєстрацію прав № 32431365 від 11.12.2011). Не погоджуючись із указаними рішеннями податкового органу, представник позивача звернувся до Головного управління ДПС у Харківській області із заявами про проведення звірки даних по даним рішенням. Листами № 31982/6/20-40-24-16-21 від 04.08.2021 та № 33742/6/20-40-24-16-21 від 17.08.2021 відповідач повідомив про залишення без задоволення вказаних заяв. Скориставшись правом на оскарження рішень ГУ ДПС у Харківській області у судовому порядку, [PERSON] звернулася до суду із позовом. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення податковим органом прийняті обґрунтовано та з дотриманням ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України. Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке. Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відносини, які виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює та визначає Податковий кодекс України. Згідно із приписами статті 265 ПК України податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку та плати за землю. Статтею 266 Податкового кодексу України визначено платників податку на нерухомі майно, відмінне від земельної ділянки, об`єкти оподаткування, базу оподаткування, а також пільги сплати цього податку. Так, відповідно до підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України (тут і далі - в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості. Згідно з підпунктом 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка. Базою оподаткування відповідно до підпункту 266.3.1 пункту 266.3 статті 266 Податкового кодексу України є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток. Підпунктом 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 Податкового кодексу України встановлено, що база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності. Відповідно до п.п. 266.5.1 п. 266.5 ст. 266 Податкового кодексу України ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування. При цьому, приписами підпункту 266.4.1 пункту 266.4 статті 266 Податкового кодексу України закріплено пільги зі сплати податку та передбачено, що база оподаткування об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності фізичної особи - платника податку, зменшується: а) для квартири/квартир незалежно від їх кількості - на 60 кв. метрів; б) для житлового будинку/будинків незалежно від їх кількості - на 120 кв. метрів; в) для різних типів об`єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток (у разі одночасного перебування у власності платника податку квартири/квартир та житлового будинку/будинків, у тому числі їх часток), - на 180 кв. метрів. Таке зменшення надається один раз за кожний базовий податковий (звітний) період (рік). Згідно з п.п. 266.6.1 п. 266.5 ст. 266 Податкового кодексу України базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року. Положеннями п.п. "а"-"г" підпункту 266.7.1 пункту 266.7 статті 266 Податкового кодексу України визначено, що обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості у такому порядку: а) за наявності у власності платника податку одного об`єкта житлової нерухомості, в тому числі його частки, податок обчислюється, виходячи з бази оподаткування, зменшеної відповідно до підпунктів "а" або "б" підпункту 266.4.1 пункту 266.4 цієї статті, та відповідної ставки податку; б) за наявності у власності платника податку більше одного об`єкта житлової нерухомості одного типу, в тому числі їх часток, податок обчислюється виходячи із сумарної загальної площі таких об`єктів, зменшеної відповідно до підпунктів "а" або "б" підпункту 266.4.1 пункту 266.4 цієї статті, та відповідної ставки податку; в) за наявності у власності платника податку об`єктів житлової нерухомості різних видів, у тому числі їх часток, податок обчислюється виходячи із сумарної загальної площі таких об`єктів, зменшеної відповідно до підпункту "в" підпункту 266.4.1 пункту 266.4 цієї статті, та відповідної ставки податку; г) сума податку, обчислена з урахуванням підпунктів "б" і "в" цього підпункту, розподіляється контролюючим органом пропорційно до питомої ваги загальної площі кожного з об`єктів житлової нерухомості. Відповідно до абз. 1 та 2 п.п. 266.7.2 п. 266.7 ст. 266 Податкового кодексу України податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком). Щодо новоствореного (нововведеного) об`єкта житлової та/або нежитлової нерухомості податок сплачується фізичною особою-платником починаючи з місяця, в якому виникло право власності на такий об`єкт. Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки згідно з нормами Податкового кодексу України є місцевим податком. Водночас, особливість місцевих податків полягає в тому, що вони за законом не можуть бути встановлені безпосередньо рішенням Верховної Ради України. Верховна Рада України може встановлювати тільки перелік дозволених до встановлення місцевими радами місцевих податків і дозволених граничних параметрів таких податків, а власне, встановлення місцевих податків, із дотриманням установлених Верховною Радою критеріїв - є компетенцією відповідних місцевих рад. Так, відповідно до статті 8 Податкового кодексу України в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори. До місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних і міських рад у межах їх повноважень, і є обов`язковими до сплати на території відповідних територіальних громад. Встановлення місцевих податків виключно відповідними рішеннями місцевих рад закріплено також п. 24 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" та ст. 143 Конституції України. Статтею 12 Податкового кодексу України встановлено повноваження Верховної Ради України, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, сільських, селищних, міських рад та рад об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, щодо податків та зборів. Так, згідно з пунктом 12.3 статті 12 Податкового кодексу України сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів та податкових пільг зі сплати місцевих податків і зборів до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та/або зборів, та про внесення змін до таких рішень. За приписами підпунктів 12.4.1. - 12.4.3. пункту 12.4. статті 12 Податкового кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад та рад об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, щодо податків та зборів належать: встановлення ставок місцевих податків та зборів в межах ставок, визначених цим Кодексом; визначення переліку податкових агентів згідно із статтею 268 цього Кодексу; прийняття рішення про встановлення місцевих податків та зборів, зміну розміру їх ставок, об`єкта оподаткування, порядку справляння чи надання податкових пільг, яке тягне за собою зміну податкових зобов`язань платників податків та яке набирає чинності з початку бюджетного періоду. Згідно з п. 12.5. ст. 12 Податкового кодексу України офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та/або зборів, а також зміну розміру їх ставок, об`єкта оподаткування, порядку справляння чи надання податкових пільг або про внесення змін до таких рішень є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, який набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4 цієї статті. Рішенням Харківської міської ради від 22.02.2017 за № 542/17 «Про місцеві податки і збори у місті Харкові» встановлено на території міста Харкова на 2017 рік та наступні роки місцеві податки і збори, в т.ч. податок на майно, який складається з: - податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; - транспортного податку; - плати за землю. Пунктом 3 рішення Харківської міської ради від 22.02.2017 за № 542/17 встановлено, що місцеві податки та збори на території міста Харкова справляються відповідно до норм Податкового кодексу України, з урахуванням ставок та пільг, встановлених п. 2 цього рішення. Пунктом 2 рішення Харківської міської ради від 22.02.2017 за № 542/17 встановлено ставки та пільги з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, згідно з додатком 1 до цього рішення. В Додатку 1 до рішення Харківської міської ради від 22.02.2017 за № 542/17 (надалі також - Додаток 1) зазначено: - ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються у відсотках до розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. м бази оподаткування (п. 1); - ставка податку для об`єктів житлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних (крім об`єктів, визначених п. 31 та юридичних осіб, встановлюється у розмірі 1 відсоток. Згідно з пунктом 3 Додатку 1 ставка податку для об`єктів житлової нерухомості, зокрема квартири/квартир незалежно від їх кількості, загальною площею до 85 кв.м., що перебувають у власності фізичних осіб, встановлюється у розмірі 0 відсотків. Пунктом 4 Додатку 1 встановлено, що відповідно до норм ПК України база оподаткування об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, в т.ч. їх часток, що перебувають у власності фізичної особи платника податку, зменшується: а) для квартири/квартир незалежно від їх кількості - на 60 кв.м.; б) для житлового будинку/будинків незалежно від їх кількості - на 120 кв.м.; в) для різних типів об`єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток (у разі одночасного перебування у власності платника податку квартири/квартир та житлового будинку/будинків, у тому числі їх часток), - на 180 кв.м. Зважаючи на наведені приписи Податкового кодексу України, [PERSON] , як власник двох об`єктів житлової нерухомості (квартир), право власності на які зареєстровано у встановленому законом порядку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, у розумінні приписів п.п. 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 Податкового кодексу України є платником податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, а належні їй на праві приватної власності дві квартири - об`єктами оподаткування цим податком відповідно до п.п. 266.2.1 п. 266.2 статті 266 Податкового кодексу України. Обставини належності позивачу на праві приватної власності об`єктів нерухомого майна, проведення державної реєстрації речових прав на перелічені вище об`єкти, показник розміру площі об`єктів, місця дислокації сторонами не оспорюються, визнаються, а тому не підлягають додатковому доказуванню. Відповідно до досліджених судом правовстановлюючих документів позивачеві на праві приватної власності належать дві квартири загальною площею 196,9 кв.м. (56,7 кв.м. + 140,2 кв.м.) Приймаючи оскаржувані податкові повідомлення-рішення, контролюючий орган виходив із того, що база оподаткування у даному випадку, з урахуванням встановленого п.п. "а" п.п. 266.4.1 п. 266.4 ст. 266 Податкового кодексу України пільгового зменшення, становить 136,9 кв.м (196,9 кв.м. - 60 кв.м.). Для обрахування сум податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, податковий орган визначив питому вагу для кожного об`єкту нерухомості: 140,2/196,90 = 0,712 - для квартири [ADDRESS] , де 140,2 - загальна площа квартири; 196,9 - загальна площа об`єктів житлової нерухомості, що перебувають у власності позивача; 57,6/196,90 = 0,288 - для квартири [ADDRESS] , де 57,6 - загальна площа квартири; 196,9 - загальна площа об`єктів житлової нерухомості, що перебувають у власності [PERSON] . Розрахунок суми податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, визначеної у податковому повідомленні-рішенні від 29.10.2020 за № 0007660-0441-2038 за об`єкт житлової нерухомості - квартиру [ADDRESS] , загальною площею 140,2 кв.м., складає: 0,712 х 136,9 х 41,73 = 4067,75 грн, де - 0,712 - питома вага квартири; 136,9 - загальна площа об`єктів нерухомості, що перебувають у власності позивача з урахуванням пільги; 41,73 - ставка податку у 2019 році (1 % х 4173,00). Розрахунок суми податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, визначеної у податковому повідомленні-рішенні від 01.03.2021 за № 0130904-2415-2038 за об`єкт житлової нерухомості - квартиру [ADDRESS] , загальною площею 140,2 кв.м., складає: 0,712 х 136,9 х 47,23 = 4603,88 грн, де 0,712 - питома вага квартири; 136,9 - загальна площа об`єктів нерухомості, що перебувають у власності позивача, з урахуванням пільги; 47,23 - ставка податку у 2020 році (1 % х 4723,00). Розрахунок суми податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, визначеної у податковому повідомленні-рішенні від 29.10.2020 за № 0007661-0441-2038 за об`єкт житлової нерухомості - квартиру [ADDRESS] , загальною площею 56,7 кв.м., складає: 0,288 х 136,9 х 41,73 = 1645,09 грн, де 0,288 - питома вага квартири; 136,9 - загальна площа об`єктів нерухомості, що перебувають у власності позивача з урахуванням пільги; 41,73 - ставка податку у 2019 році (1 % х 4 173,00). Розрахунок суми податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, визначеної у податковому повідомленні-рішенні від 01.03.2021 за № 0130903-2415-2038 за об`єкт житлової нерухомості - квартиру [ADDRESS] , загальною площею 56,7 кв.м., складає: 0,288 х 136,9 х 47,23 = 1862,14 грн, де 0,288 - питома вага квартири; 136,9 - загальна площа об`єктів нерухомості, що перебувають у власності позивача з урахуванням пільги; 47,23- ставка податку у 2020 році (1 % х 4723,00). Проте, згідно з пунктом 3 Додатку 1 до рішення Харківської міської ради від 22.02.2017 за № 542/17 ставка податку для об`єктів житлової нерухомості, зокрема квартири/квартир незалежно від їх кількості, загальною площею до 85 кв.м., що перебувають у власності фізичних осіб, встановлюється у розмірі 0 відсотків. З огляду на зазначене, нарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за об`єкт житлової нерухомості - квартиру [ADDRESS] , загальною площею 56,7 кв.м. податковими повідомленнями-рішеннями від 29.10.2020 за № 0007661-0441-2038, від 01.03.2021 за № 0130903-2415-2038 є неправомірним. Разом з тим, з урахуванням установленого згідно з пунктом 4 Додатку 1 до рішення Харківської міської ради від 22.02.2017 за № 542/17 пільгового зменшення бази оподаткування (на підставі підпункту 266.4.1 пункту 266.4 статті 266 Податкового кодексу України), податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки мав розраховуватися контролюючим органом за квартиру [ADDRESS] , загальною площею 140,2 кв.м., з урахуванням пільги, виходячи з 80,2 кв. м. (140,2 кв.м. - 60 кв.м.). Проте, як убачається із розрахунку до податкових повідомлень-рішень від 29.10.2020 за № 0007660-0441-2038 та від 01.03.2021 за № 0130904-2415-2038, наданого відповідачем, сума податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за квартиру [ADDRESS] , контролюючим органом обчислена, виходячи із бази оподаткування 136,9 кв.м. Враховуючи те, що у відповідача не було законних підстав для обчислення суми податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за квартиру [ADDRESS] , виходячи із бази оподаткування 136,9 кв.м., колегія суддів дійшла висновку, що нарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за такий об`єкт житлової нерухомості податковими повідомленнями-рішеннями від 29.10.2020 за № 0007660-0441-2038 та від 01.03.2021 за № 0130904-2415-2038 також є неправомірним. Отже, податкові повідомлення-рішення від 29.10.2020 за № 0007661-0441-2038, від 01.03.2021 за № 0130903-2415-2038, від 29.10.2020 за № 0007660-0441-2038 та від 01.03.2021 за № 0130904-2415-2038 є протиправними та підлягають скасуванню. Колегія суддів зазначає, що висновок суду першої інстанції про те, що рішення Харківської міської ради від 22.02.2017 за № 542/17 не відповідає вимогам ПК України та повноваженням міської ради в частині встановлення ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки для об`єктів житлової нерухомості, зокрема, квартири/квартир незалежно від їх кількості загальною площею до 85 кв.м., що знаходяться у власності фізичних осіб у розмірі 0 відсотків, є хибним. Рішенням Харківської міської ради від 22.02.2017 за № 542/17 диференційовано об`єкти житлової нерухомості в залежності від площі та встановлено різні ставки податку у відсотках до розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року за 1 кв.м. бази оподаткування, а саме: - квартири/квартир незалежно від їх кількості загальною площею до 85 кв.м., що знаходяться у власності фізичних осіб у розмірі 0 відсотків (п.3 Додатку 1); - об`єкти житлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних осіб (крім об`єктів, визначених п.3) та юридичних осіб у розмірі 1 відсотка (п. 2 Додатку 1). Ставку податку для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, вказаним рішенням диференційовано в залежності від типу такої нерухомості у розмірі від 0,1 до 1 відсотка. Отже, встановлення Харківською міською радою ставки податку для такого об`єкта оподаткування, як об`єкти житлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних осіб, загальною площею до 85 кв. м., у розмірі 0 (нуль) відсотків не є: а) ні встановленням граничної межі житлової нерухомості для оподаткування, на яку зменшується база оподаткування в розмірі більшому, ніж передбачено пп. 266.4.1 п. 266.4 ст. 266 ПК України; б) ні встановленням пільг, відмінних від передбачених ПК України. Обмежень щодо нижньої межі ставки податку на нерухоме майно, зокрема щодо встановлення ставки податку у розмірі 0 відсотків, приписами ПК України не передбачено, положень, відповідно до яких ставка податку має бути відмінною від нуля, ПК України не містить. Висновок суду першої інстанції про те, що передбачена рішенням Харківської міської ради від 22.02.2017 за № 542/17 ставка податку в розмірі 0 відсотків є індивідуальною пільговою ставкою, а відтак її встановлення протирічить підпункту 12.3.7 пункту 12.3 ст. 12 ПК України, також є помилковим, оскільки зі змісту пунктів 2, 3 Додатку 1 рішення Харківської міської ради від 22.02.2017 за № 542/17 убачається, що ставка податку в розмірі 0 відсотка щодо об`єктів житлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, загальною площею до 85 кв. м., не є персоніфікованою та визначеною індивідуально для окремої фізичної особи (фізичних осіб). Отже, висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення адміністративного позову є необґрунтованим. Доводи апеляційної скарги спростовують висновки, якими мотивоване рішення суду першої інстанції, та приймаються колегією суддів у якості належних. Оскільки рішення суду першої інстанції ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а також у зв`язку із тим, що висновки суду не відповідають обставинам справи, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нового про задоволення позовних вимог. Щодо стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у сумі 4000,00 грн, понесених позивачем під час розгляду справи у суді першої інстанції, та у сумі 1300,00 грн, понесених позивачем під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає таке. Положеннями статті 59 Конституції України передбачено, що кожен має право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Для забезпечення права на захист від обвинувачення та надання правової допомоги при вирішенні справ у судах та інших державних органах в Україні діє адвокатура. Відповідно до частини першої статті 16 КАС України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. За частиною третьою статті 132 КАС України до складу витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати, в тому числі і на професійну правничу допомогу. Відповідно до приписів частин 1-4 статті 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Системний аналіз вищенаведених норм дає підстави для висновку, що на підтвердження надання правової допомоги необхідно долучати, у тому числі, розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором. Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо. Така правова позиція сформована Верховним Судом у постанові від 01.10.2018 у справі № 569/17904/17. Водночас, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку. Такий висновок сформовано Верховним Судом у постановах від 21.03.18 у справі № 815/4300/17, від 11.04.18 у справі № 814/698/16, від 18.10.18 у справі № 813/4989/17. Частиною сьомою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Виходячи з положень частини 9 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує чи пов`язані такі витрати з розглядом справи. Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. За висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 19 листопада 2020 року у справі № 520/7431/19 при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Водночас, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг з категорією складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Вказані критерії закріплені у ч. 5 ст. 134 КАС України. У разі недотримання вимог ч. 5 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 134 КАС України). У ч. 7 ст. 134 КАС України вказано, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Зі змісту вказаних норм убачається, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права, оскільки зі змісту вказаних норм процесуального права можна зробити висновок, що достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, яка саме кількість часу витрачена на відповідні дії (саме така позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13.12.2018 у справі № 816/2096/17). З огляду на це, відповідач, як особа, яка заперечує зазначений позивачем розмір витрат на оплату правничої допомоги отриманої при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, зобов`язаний навести обґрунтування та надати відповідні докази на підтвердження його доводів щодо неспівмірності заявлених судових витрат із заявленими позовними вимогами, складністю справи та виконаних робіт (наданих послуг), часом витраченим адвокатом на виконання робіт (надання послуг). Водночас, колегія суддів зауважує, що при розгляді питання про відшкодування витрат на правничу допомогу учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань і саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони (саме така позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц). Положення частин першої та другої статті 134 КАС України кореспондуються із європейськими стандартами, зокрема, пунктом 14 Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам Щодо шляхів полегшення доступу до правосуддя № R (81) 7 передбачено, що за винятком особливих обставин, сторона, що виграла справу, повинна в принципі отримувати від сторони, що програла відшкодування зборів і витрат, включаючи гонорари адвокатів, які вона обґрунтовано понесла у зв`язку з розглядом. Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» від 5 липня 2012 року № 5076-VI (надалі - Закон № 5076-VI) встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI). Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: - надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; - складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; - представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Статтею 30 Закону № 5076-VI передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час. Як убачається з матеріалів справи, позивачем на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу з позовною заявою надано до матеріалів справи копії таких документів: Договору № 10/2021 про надання правничої (правової) допомоги від 07.04.2021 (надалі - Договір № 10/2021), укладеного між [PERSON] та адвокатом Рижковим І. П., а також завдання № 3 від 25.08.2021 та додаткової угоди № 1 від 25.08.2021, відповідно до яких сторони Договору № 10/2021 вирішили встановити фіксований розмір гонорару адвоката за виконання Завдання № 3 (підготовку та подання до Харківського окружного адміністративного суду позовної заяви про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень ГУ ДПС у Харківській області від 29.10.2020 за № 0007660-0441-2038, № 0007661-0441-2038, від 01.03.2021 за № 0130903-2415-2038, № 0130904-2415-2038; здійснення всього комплексу дій з представництва інтересів клієнта в судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій) в Харківському окружному адміністративному суді у сумі 4 000,00 гривень, який не залежить від досягнення чи недосягнення адвокатом позитивного результату, якого бажає клієнт за Завданням № 3. До відповіді на відзив від 28.09.2021, поданої позивачем до матеріалів справи та направленої на адресу відповідача 28.09.2021, позивачем долучено детальний опис робіт від 27.09.2021 та акт № 3 приймання-передачі наданих послуг від 27.09.2021 до Договору № 10/2021. Факт оплати наданих послуг підтверджується квитанцією № 23 від 28.09.2021. На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції позивачем із заявою про долучення доказів, направленої на адресу відповідача 10.02.2022, подано до матеріалів справи копії таких документів: додаткової угоди № 2 від 30.12.2021 до Договору № 10/2021, акта № 3 приймання-передачі наданих послуг від 09.02.2022, детального опису робіт (наданих послуг) від 09.02.2022. Згідно з актом № 3 приймання-передачі наданих послуг від 09.02.2022 адвокатом надано послуги з підготовки апеляційної скарги на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.11.2021 загальною вартістю 1300,00 грн. Факт оплати наданих послуг підтверджується квитанцією № 25 від 10.02.2022. Надані до суду апеляційної інстанції документи дозволяють встановити зміст наданих послуг та їх вартість. Колегія суддів зауважує, що в матеріалах справи відсутні докази подання відповідачем заперечень з приводу заявленого до відшкодування розміру судових витрат, не наведено жодного доводу, який би свідчив про неспівмірність заявленої позивачем суми витрат на правничу допомогу зі складністю справи, характером та обсягом виконаних адвокатом робіт або непідтвердження вимоги про стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу належними та допустимими доказами. Колегія суддів звертає увагу, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог. Згідно з приписами ч. ч. 5-7 ст. 134 КАС України обов`язок доведення неспівмірності понесених витрат саме на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Слід також зазначити, що метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої прийняте рішення понесених збитків, але і у певному сенсі спонукання суб`єкта владних повноважень утримуватися від подачі безпідставних заяв, скарг та своєчасно вчиняти дії, необхідні для поновлення порушених прав та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин. Така правова позиція висловлена Верховним Судом у додатковій постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 826/841/17. Отже, враховуючи наведені обставини, а також зміст та обсяг наданих послуг, колегія суддів уважає заявлений позивачем до відшкодування розмір правової допомоги у суді першої та апеляційної інстанції співмірним із виконаною адвокатом роботою (наданими послугами); часом, витраченим адвокатами на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом, наданих адвокатами послуг та виконаних робіт, а сума, яка заявлена до відшкодування позивачу за надання послуг та виконання робіт з правової (правничої) допомоги є належним чином обґрунтованою на предмет її розміру, який визначений в поданих позивачем заявах. З огляду на викладене, витрати на професійну правничу допомогу у суді першої та апеляційної інстанції, які підлягають компенсації позивачу за рахунок відповідача, складають 5300,00 грн (4000,00 + 1300,00). Згідно з ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Відповідно до частини шостої статті 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат. Позивачем сплачено судовий збір на загальну суму 2270,00 грн, а саме: при поданні адміністративного позову 908,00 грн та при поданні апеляційної скарги - 1362,00 грн. Оскільки Другим апеляційним адміністративним судом ухвалено нове рішення, яким адміністративний позов та апеляційну скаргу [PERSON] задоволено, тобто рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача документально підтверджені судові витрати у сумі 2270,00 грн.

Результат розгляду: granted