Рішення адміністративного суду від 2022-05-13 00:00:00+03

24.12.2021 року [PERSON] звернулась до Приморського районного суду м.Одеси з позовом до Військового комісара Приморського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, про визнання протиправною та скасування постанови по справ про адміністративне правопорушення від 17.12.2021 року, складену відносно [PERSON] , [INFO] , за ч.2 ст. 210 КУпАП. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 11.01.2022 року по справі було відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження. 27 січня 2022 року від відповідача до Приморського районного суду м. Одеси надійшло клопотання про закриття у справі на підставі п.8 ч. 1 ст. 238 КАС України. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 01 лютого 2022 року було закрито провадження у адміністративній справі за позовом [PERSON] до Військового комісара Приморського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки Оскілко Олексія Олеговича про визнання незаконною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення. Стягнуто з Приморського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки витрати на правничу допомогу у сумі 1700,00 грн. та витрати за сплату судового збору у розмірі 908,00 грн. Не погоджуючись з прийнятою ухвалою в частині розподілу судових витрат, відповідач у справі Приморський районний центр комплектування та соціальної підтримки на зазначену ухвалу подав до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм права, просить скасувати ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 01.02.2022р. по даній справі в частині стягнення судових витрат, та ухвалити постанову про відмову у задоволенні зазначених вимог позивача. В обґрунтування скарги апелянт зазначає, що при прийнятті оскаржуваної ухвали, суд першої інстанції, вирішуючи питання стосовно стягнення з відповідача судових витрат на підставі ч. 8 ст. 139 КАС України, не врахував ту обставину, що станом на дату подання позову спір між позивачем та Приморським РТЦК та СП був відсутній, а також залишив поза увагою те, що надані позивачем додатки до позову не можуть свідчити про наявність спору, оскільки ці документи не були належним чином підписані та не були зареєстровані і являються копіями проектів. Також, скаржник звертає увагу, що позивачем було сплачено судовий збір у більшому розмірі, аніж встановлено ЗУ «Про судовий збір», у зв`язку із чим суд першої інстанції безпідставно стягнув з відповідача усю суму сплаченого [PERSON] за подання даного позову до суду першої інстанції судового збору 908,00грн. З приводу правничої допомоги, апелянт вказує, що суд першої інстанції не звернув належної уваги на не співмірність визначеного між адвокатом та позивачем розміру оплати правової допомоги зі складністю справи та виконаних робіт (наданих послуг). Скаржник також посилається на те, що стягуючи з Приморського РТЦК та СП судових витрат, суд першої інстанції не врахував, що відповідач не має будь-яких власних рахунків у фінансових установах, фінансового відділу або бухгалтерії, не являється юридичною особою, а є структурним підрозділом Одеського обласного ТЦК та СП. Окремо, апелянт зауважує про ненадання йому завчасно для ознайомлення заяви про відшкодування судових витрат з доданими до неї документами, що позбавило можливості відповідача подати на заяву свої заперечення. Судова колегія вважає, що у відповідності до ст.311 КАС України, апеляційну скаргу можливо розглянути в порядку письмового провадження, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для вирішення справи по суті. Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення (в даному випадку ухвали) в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Так, приймаючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуване порушення, а саме безпідставне прийняття спірної у справі постанови, було виправлене суб`єктом владних повноважень і при цьому відсутні підстави вважати, що повне відновлення законних прав та інтересів позивача неможливе без визнання рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними після такого виправлення, а відтак, провадження у справі має бути закритим. При цьому, зауваживши, що питання розподілу судових витрат сторін врегульовані ст.139 КАС, яка у ч. 8 передбачає можливість стягнення з відповідача судових витрат, понесених позивачем у разі зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони та в такому разі суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору, врахувавши, що відповідачем визнано факт помилки, що стало підставою для звернення позивача з позовом, суд попередньої інстанцій прийшов до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суму сплаченого судового збору у розмірі 908,00 грн. та витрат на правничу допомогу у розмірі 1700,00 грн. Надаючи оцінку висновку суду першої інстанції в частині, що оскаржується, а саме в частині розподілу судових витрат, апеляційний суд виходить з наступного. Питання розподілу судових витрат, врегульовано статтею 139 КАС України, частиною 8 якої дійсно передбачено, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору. При цьому, в силу вимог ч. 7 ст. 139 КАС України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Відповідно до ч.1 ст.143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі. За приписами ч.ч. 3-5 ст. 143 КАС України, якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Згідно ст.132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу. Згідно із ч.ч.1-5 ст.134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Колегія суддів вважає за доцільне наголосити, що згідно приписів ч. 1 ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Частиною 9 статті 79 КАС України визначено, що копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Як встановлено апеляційним судом з матеріалів справи, звертаючись до Приморського районного суду м. Одеси суду із заявою про відшкодування судових витрат, позивачем не було надано суду підтвердження надіслання (надання) копії цієї заяви та доданих до неї документів відповідачу у справі, так само й не було надано доказів відсутності у позивача обов`язку щодо надіслання учасникам справи таких документів. З огляду на викладене вище, враховуючи приписи ч.9 ст.79 КАС України, суд першої інстанції помилково прийняв до уваги додані до заяви про відшкодування судових витрат докази. Окремо, колегія суддів також враховує твердження апелянта з приводу надання до заяви про відшкодування судових витрат у підтвердження факту фактичного отримання послуг правничої допомоги документів, які не були підписані позивачем, що може свідчити в свою чергу про те, що такі послуги на день прийняття судом першої інстанції оскаржуваної ухвали, не були прийняті позивачем, або взагалі може свідчити те, що позивач відмовився від їх отримання. Крім того, слід вказати, що у зв`язку із закриттям провадження у справі в даному випадку спір по суті не вирішений, відповідно судом не вирішувалось питання щодо правильності чи неправильності дій відповідача у спірних правовідносинах, та факт зловживання стороною чи її представником процесуальними правами не доведено позивачем, тому, з урахуванням приписів ч. 3 ст. 143 КАС України, посилання позивача у своїй заяві про відшкодування судових витрат на приписи ч.8 ст.139 КАС України, з чим погодився суд першої інстанції, - є необґрунтованим. Отже, у суду першої інстанції, на переконання судової колегії, були відсутні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 1700,00 грн.. З приводу сплаченого судового збору слід зазначити, що за приписами ч.2 ст.238 КАС України, про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях. Частиною 2 статті 7 зазначеного закону визначено, що у випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми; в інших випадках, установлених частиною першою цієї статті, - повністю. Згідно наявної в матеріалах справи квитанції АТ «А-БАНК» від 06.01.2022р., за подання даного позову до Приморського районного суду м. Одеси, позивачем було сплачено судовий збір у сумі 908,00 грн. Водночас, апеляційний суд враховує правові висновки Великої Палати Верховного Суду, наведені у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 543/775/17, у якій, з огляду на необхідність однакового підходу у визначенні розміру судового збору, який підлягає застосуванню у справах щодо накладення адміністративного стягнення та справляння судового збору, було сформульовано позицію, що судовий збір за подання такої позовної заяви складає 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Отже, з урахуванням того, що предметом розгляду даної справи була Постанова Військового комісара Приморського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки від 17.12.2021р., колегія суддів вважає ґрунтовними доводи апелянта про те, що суд першої інстанції безпідставно стягнув на користь позивача судовий збір у розмірі 908,00 грн., позаяк судовий збір за подання даної позовної заяви про скасування такої постанови підлягав сплаті у розмірі 454,00 грн., та саме у такому розмірі підлягає відшкодуванню з відповідача. Решта сплаченого судового збору позивачем (454,00 грн.) є переплатою та не відшкодовується за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, а підлягає поверненню у визначеному чинним законодавством порядку. Таким чином, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат не відповідають встановленим обставинам по справі, допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального та матеріального права призвели до неправильного вирішення заяви, а тому ухвала Приморського районного суду м. Одеси від 01.02.2022р. по справі №522/26024/21 в частині розподілу судових витрат підлягає скасуванню. Ухвалюючи дане судове рішення колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України» ) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень. Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Інші доводи апеляційної скарги є несуттєвим та не впливають на вирішення спірного питання. Згідно із п. 2 ч. 1ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Відповідно до п. 4 ч. 1ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Результат розгляду: partial