Рішення адміністративного суду від 2022-11-08 00:00:00+02

позивач звернувся до суду з позовом до Міністерства юстиції України, Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Національної поліції України в Хмельницькій області, Управління Міністерства внутрішніх справ України в Хмельницькій області в особі Ліквідаційної комісії Управління МВС України в Хмельницькій області, в якому просив суд: 1. Визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства внутрішніх справ України від 27.10.2014 №2238 о/с в частині звільнення з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил (із постановленням на військовий облік) начальника Управління МВС України в Хмельницькій області полковника міліції Розізнаного Олександра Григоровича, згідно із підпунктом 1 пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про очищення влади" від 16.09.2014 №1682А/Н та пунктом 62 "а" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ. 2. Поновити [PERSON] на службі в органах внутрішніх справ на посаді начальника Управління МВС України в Хмельницькій області станом на момент звільнення, яка наразі відповідає посаді начальника Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області. 3. Стягнути з Міністерства внутрішніх справ України на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 27.10.2014 у розмірі, передбаченому для категорії посад начальника Управління МВС України в Хмельницькій області, згідно штатного розкладу Міністерства внутрішніх справ України. 4. Зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування до [PERSON] заборони, передбаченої частини 3 статті 1 Закону України "Про очищення влади". 5. Допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення [PERSON] на посаді начальника Управління МВС України в Хмельницькій області, яка наразі відповідає посаді начальника Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області на момент поновлення та стягнення з Міністерства внутрішніх справ України на користь [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць. Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 08 червня 2022 року адміністративний позов задоволено частково. Не погодившись з прийнятим рішенням, Міністерство внутрішніх справ України подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та ухвалити нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що на його думку, призвело до неправильного вирішення спору. 20.09.2022 року до суду від позивача надійшлов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено про безпідставність її доводів. Позивач та його представник в судовому засіданні щодо задоволення апеляційної скарги заперечували. Представник відповідача та представник Міністерства юстиції України вимоги апеляційної скарги підтримали, просили суд їх задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати. Представники Головного управління Національної поліції України в Хмельницькій області, Управління Міністерства внутрішніх справ України в Хмельницькій області в особі Ліквідаційної комісії Управління МВС України в Хмельницькій області в судове засідання не з`явились. Про дату, час та місце судового засідання повідомлено завчасно та належним чином. Причини неявки суду не відомі. Відповідно до ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, відзиву та додаткових доказів колегія суддів вважає, що остання підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду неоспорені факти про те, що [PERSON] проходив військову службу в органах внутрішніх справ з 22.11.1990, має спеціальне звання - полковник міліції. Згідно наказу Міністерства внутрішніх справ України від 29.05.2014 №955о/с призначений начальником Управління МВС України в Хмельницькій області. 16.10.2014 набув чинності Закон України "Про очищення влади" від 16.09.2014 №1682. Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 27.10.2014 №2238о/с звільнено [PERSON] з органів внутрішніх справ у запас Збройних сил (із постановленням на військових облік) відповідно до підпункту 1 пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про очищення влади" та пункту 62 "а" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ. Підставою звільнення стало те, що [PERSON] із зазначеного в Законі України "Про очищення влади" періоду з лютого 2010 по липень 2011 безперервно проходив службу в органах внутрішніх справ на посаді першого заступника начальника Управління МВС України - начальника управління по боротьбі з організованою злочинністю в сукупності більше одного року, а саме 1 рік та 5 місяців. На підставі зазначеного наказу від 27.10.2014 №2238о/с, Міністерство юстиції України внесло відомості про застосування до [PERSON] заборони, передбаченої частиною 3 статті 1 Закону України "Про очищення влади". Вважаючи вказаний наказ протиправним, позивач звернувся до суду для його скасування. Надаючи оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, колегія суддів зазначає наступне. Правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні визначені в Законі України "Про очищення влади" від 16.09.2014 №1682 (далі - Закон). Відповідно до пункту 8 частини першої статті 3 Закону України "Про очищення влади" заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року: керівника, заступника курівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі. Згідно з пунктом 7-2 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України підставами припинення трудового договору є зокрема з підстав, передбачених Законом України "Про очищення влади". Відповідно до вимог пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень; "Встановити, що впродовж десяти днів з дня набрання чинності цим Законом керівник органу (орган), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена в частині третій статті 1 цього Закону, на основі критеріїв, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, на підставі відомостей, наявних в особових справах цих осіб: 1) звільняє цих осіб з посад або надсилає керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення з посади таких осіб, відповідні документи для їх звільнення не пізніше ніж на 10 робочий день з дня отримання таких документів; 2) інформує Міністерство юстиції України про їх звільнення з посад та надає відповідні відомості про застосування до таких осіб заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 цього Закону, для їх оприлюднення на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України та внесення до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України "Про очищення влади", у порядку та строки, визначені цим Законом." Як вбачається зі змісту наказу від 27.10.2014 №2238о/с підставою для його прийняття слугувало те, що [PERSON] у період часу з лютого 2010 по липень 2011 обіймав посаду заступника начальника територіального органу МВС України в сукупності більше одного року. Статтею 1 Закону України "Про очищення влади" визначено: очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування. Очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України Віктором Януковичем , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист. Протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону. Особи, зазначені у частинах третій, п`ятій - сьомій статті 3 цього Закону, не можуть обіймати посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), протягом п`яти років з дня набрання чинності відповідним рішенням суду. За змістом наведеної норми, для застосування до особи процедури "люстрації" необхідно, щоб особа своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювала заходи (та/або сприяла у їх здійсненні) спрямовані на узурпацію влади Президентом України Віктором Януковичем , підрив основ національної безпеки і оборони України, або протиправне порушення прав і свобод людини. Вказане узгоджується із висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 04.06.2020 у справі №821/4571/14, від 05.08.2020 справа №826/1003/17. Колегія суддів звертає увагу, що позивач, як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції зазначив, що інформацію про проходження служби у Міністерстві внутрішніх справ України не приховував, вона зазначена в біографічній довідці позивача. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем не надано доказів того, що наявні факти протиправної поведінки позивача, спрямованої на підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, а оскаржуваний наказ про звільнення позивача не містить обґрунтувань того, що позивач міг становити будь-яку загрозу для нового демократичного режиму, що передбачено статтею 1 Закону України "Про очищення влади". Таким чином, на переконання колегії суддів, не встановлення щодо позивача критеріїв, визначених у статті 1 Закону України "Про очищення влади", з урахуванням наведеної практики Верховного Суду, виключає можливість застосування до позивача "люстрації". Враховуючи вищенаведені висновки щодо необґрунтованого застосування до позивача пункту 3 частини першої статті 3 Закону України "Про очищення влади", ненадання відповідачами доказів щодо прийняття рішень, вчинення дій [PERSON] направлених на узурпацію влади, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про протиправність наказу Міністерства внутрішніх справ України від 27.10.2014 №2238о/с в частині звільнення [PERSON] з посади начальника Управління МВС України в Хмельницькій області відповідно до пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про очищення влади" та як наслідок його скасування. Відповідно до частини першої статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. З матеріалів справи встановлено, що у відповідності до Переліку №2 посад керівного складу Міністерства внутрішніх справ України, на які працівники призначаються і з яких звільняються наказами Міністра внутрішніх справ України, затвердженого наказом МВС України від 30.06.2011 №378 "Про затвердження номенклатури посад щодо призначення, переміщення, звільнення осіб рядового і начальницького складу та працівників органів внутрішніх справ", посада, на якій перебував позивач (начальник управління МВС України в Хмельницькій області), відноситься до посад керівного складу, на які працівники призначаються і з яких працівники звільнюються наказами Міністра внутрішніх справ України. При цьому, згідно з відомостями в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців на теперішній час, Управління МВС України у Хмельницькій області не ліквідоване, а перебуває у стані припинення. Суд зауважує, що встановлена законодавством можливість ліквідації державного органу (установи, організації) з одночасним створенням іншого, який буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. Тож, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було звільнено. Аналогічний правовий підхід викладено в постанові Верховного Суду України від 28.10.2014 у справі №21-484а14. Враховуючи неправомірність прийняття відповідачем наказу від 27.10.2014 №2238 о/с про звільнення [PERSON] з посади начальника Управління МВС України в Хмельницькій області, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що з метою повного та належного захисту порушених прав позивача, необхідно поновити [PERSON] на посаді начальника Управління МВС України в Хмельницькій області з 28.10.2014. Водночас, колегія судів вважає помилковим висновок суду першої інстанції в частині зобов`язання Міністерство внутрішніх справ України на користь [PERSON] нарахувати та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу з 28.10.2014 по 08.06.2022 у розмірі, передбаченому для категорії посад начальника Управління МВС України в Хмельницькій області, згідно штатного розкладу Міністерства внутрішніх справ України, з огляду на слідуюче. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Так, порядок обчислення середньої заробітної плати затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" (Порядок №100). Відповідно до абзаців 3, 4 п. 2, п. 8 Порядку №100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно з п. 5 розділу ІV Порядку №100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно п.8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Відповідно до абз. 2 п. 8 Порядку №100 після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Згідно довідки наданої Міністерством внутрішніх справ України до апеляційної скарги виданої Управлінням міністерства внутрішніх справ України в Хмельницькій області про розмір середньомісячного та середньоденного грошового забезпечення [PERSON] за серпень - вересень 2014 року, середньоденна заробітна плата складає:335,76 грн. Період вимушеного прогулу - 2009 робочих днів (з 28.10.2014 по 09.10.2022). Отже, позивачу за період вимушеного прогулу належить до стягнення 674 541,84 грн. (2009 дні х 335,76грн). Також, колегія суддів погоджується з доводами апелянта в частині того, що оскільки [PERSON] проходив службу в УМВС України в Хмельницькій області, отже виплату грошового забезпечення за час вимушеного прогулу позивачу має здійснювати саме Управління Міністерства внутрішніх справ України в Хмельницькій області в особі Ліквідаційної комісії Управління МВС України в Хмельницькій області, а не МВС України. Водночас, колегія суддів не приймає до уваги доводи позивача та його представника, що обрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу необхідно проводити шляхом застосування коефіцієнту коригування заробітної плати при підвищенні посадових окладів, з огляду на наступне. Відповідно до пункту 24 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114, у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов`язків, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на службі розглядається більше одного року не з вини особи рядового, начальницького складу, така особа має право на отримання грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до частини другої статті 235 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до статті 236 КЗпП у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Згідно з абзацами 1, 3, 4 пункту 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. За текстом абзацу третього пункту 4 Порядку № 100 в інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. За пунктом 5 Порядку № 100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом 1 пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника. Відповідно до абзаців 1, 2 пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Таким чином, оскільки позивача звільнено саме з Управління МВС України в Хмельницькій області, яке з листопада 2015 року припинило своє існування (як орган), відповідно фінансового забезпечення, у тому числі на грошове забезпечення працівників, уже не було, тому колегія суддів приходить до висновку, що обрахунок середнього грошового забезпечення позивача за час вимушеного прогулу підлягає обрахунку відповідно до Порядку 100, оскільки позивач фактично не працював в органах Національної поліції та грошове забезпечення йому не нараховували і, відповідно, не виплачували. Судова колегія наголошує, що обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. Разом з тим судом першої інстанції не було враховано та не здійснено належного дослідження сукупності наявних в матеріалах справи доказів, що стосуються стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у зв`язку з чим суд прийшов до помилкового висновку про обрання способу захисту порушених прав позивача шляхом зобов`язання Міністерство внутрішніх справ України на користь [PERSON] нарахувати та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу з 28.10.2014 по 08.06.2022 у розмірі, передбаченому для категорії посад начальника Управління МВС України в Хмельницькій області, згідно штатного розкладу Міністерства внутрішніх справ України. Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 08 червня 2022 року підлягає зміні у вказаній частині. Статтею 242 КАС України передбачено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а обґрунтованим - рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Так, Європейський суд з прав людини у п. 50 рішення від 13 січня 2011 року (остаточне) по справі «Чуйкіна проти України» (case of Chuykina v. Ukraine) (Заява 28924/04) зазначив, що суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задоволення усіх вимог п. 1 ст. б Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для п. 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-И). У силу вимог п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Згідно зі ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Результат розгляду: partial