Рішення адміністративного суду від 2022-06-01 00:00:00+03

у січні 2021 року [PERSON] звернулась в суд з адміністративним позовом до Оліївської сільської ради Житомирського району Житомирської області Житомирської в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просила: -зобов`язати оформити трудові відносини за період роботи в апараті сільської ради з 23.01.2019 по 31.05.2019 та внести відповідні записи до трудової книжки; - зобов`язання нарахувати та виплатити заробітну плату у розмірі 111047,20 грн., компенсацію за 10 календарних днів невикористаної відпустки в розмірі 6635,60 грн. Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2022 року відмовлено у задоволенні адміністративного позову. Не погоджуючись з вказаним рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. В обґрунтування апеляційних скарг апелянти послалися на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору. У судовому засіданні позивач апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час і місце судового засідання. Відповідно до ст. 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Заслухавши, суддю-доповідача, пояснення позивача, перевіривши доводи апеляційної скарги наявними в матеріалах справи письмовими доказами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а провадження у справі підлягає закриттю з наступних підстав. Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, у 2019 році між [PERSON] та відповідачем укладались цивільно-правові угоди про надання позивачем інформаційно-консультаційних послуг на посадах радника секретаря сільської ради та головного спеціаліста з питань державних закупівель апарату ради, за результатами виконання яких позивачем складені акти здачі-приймання наданих послуг. Так, 26.11.2020 року на підставі розпорядження Оліївського сільського голови №370-к від 25.11.2020 року [PERSON] звільнено з посади головного спеціаліста з питань державних закупівель апарату сільської ради (поза штатом) 26.11.2020 року за угодою сторін. Позивач вважаючи, що вона перебувала у трудових відносинах, а тому відповідачем не проведено в повному обсязі розрахунок при звільненні, звернулась до суду з даним позовом. За результатами встановлених обставин судом першої інстанції зроблено висновок щодо необґрунтованості позовних вимог. Визначаючись щодо компетенції суду по розгляду такого спору, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси. Згідно із ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Визначення поняття «адміністративної справи» наведено у статті 4 КАС України, під якою розуміється переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір. При цьому, публічно-правовий спір - спір, у якому, зокрема хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій. Таким чином, до адміністративних відносяться ті справи, що виникають зі спорів в публічно-правових відносинах, що стосується тих відносин, в яких один із його учасників- суб`єкт владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин. Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для класифікації спору як публічно-правового. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати такий спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. Частиною 1 ст. 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби. Згідно з п. 17 ч. 1 ст. 4 КАС України публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування. Так, 01 травня 2016 року набув чинності Закон України від 10 грудня 2015 року №889-VIII «Про державну службу» (Закон №889-VIII), відповідно до преамбули якого він визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях. Закон №889-VIII регулює відносини, що виникають у зв`язку зі вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону №889-VIII державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 2 Закону № 889-VIII посада державної служби - визначена структурою і штатним розписом первинна структурна одиниця державного органу з установленими відповідно до законодавства посадовими обов`язками у межах повноважень, визначених частиною першою статті 1 цього Закону. Відповідно до п. 18 ч. 3 ст. 3 Закону №889-VIII дія цього Закону не поширюється на працівників патронатних служб. Згідно ч. 1 ст. 92 Закону №889-VIII до посад патронатної служби належать посади радників, помічників, уповноважених та прес-секретаря Президента України, працівників секретаріатів Голови Верховної Ради України, його Першого заступника та заступника, працівників патронатних служб Прем`єр-міністра України та інших членів Кабінету Міністрів України, помічників-консультантів народних депутатів України, помічників та наукових консультантів суддів Конституційного Суду України, помічників суддів, а також посади патронатних служб в інших державних органах. Відповідно до ч.ч. 2-4 ст. 92 Закону №889-VIII працівник патронатної служби призначається на посаду на строк повноважень особи, працівником патронатної служби якої він призначений. Таким чином, аналіз наведених вище норм права свідчить про те, що з 01 травня 2016 року працівники патронатної служби не є державними службовцями. Підстави, умови та порядок реалізації громадянами України права на службу в органах місцевого самоврядування, загальних засад діяльності посадових осіб місцевого самоврядування, їх правового статусу, в тому числі щодо порядку та правових гарантій перебування на службі в органах місцевого самоврядування, регулюються Законом України "Про службу в органах місцевого самоврядування" від 07 червня 2001 року №2493-III (Закон №2493-III). Відповідно до ст. 1 Закону №2493-III служба в органах місцевого самоврядування - це професійна, на постійній основі діяльність громадян України, які займають посади в органах місцевого самоврядування, що спрямована на реалізацію територіальною громадою свого права на місцеве самоврядування та окремих повноважень органів виконавчої влади, наданих законом. Згідно ст. 3 Закону №2493-III посадами в органах місцевого самоврядування є: виборні посади, на які особи обираються на місцевих виборах; виборні посади, на які особи обираються або затверджуються відповідною радою; посади, на які особи призначаються сільським, селищним, міським головою, головою районної, районної у місті, обласної ради на конкурсній основі чи за іншою процедурою, передбаченою законодавством України. Частиною 3 ст. 5 Закону №2493-III визначено, що стосовно осіб, які обрані (затверджені) відповідною радою на посади, зазначені в абзаці третьому статті 3 цього Закону, а також стосовно осіб, які претендують на зайняття зазначених в абзаці четвертому статті 3 цього Закону посад в органах місцевого самоврядування, за їх письмовою згодою проводиться спеціальна перевірка в порядку, встановленому Законом України "Про запобігання корупції". Відповідно до ст. 11 Закону №2493-ІІІ громадяни України, які вперше приймаються на службу в органи місцевого самоврядування (за винятком посад, зазначених в абзаці другому частини першої статті 10 цього Закону), у день прийняття відповідного рішення складають присягу. Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, [PERSON] : не приймала участі в конкурсі на зайняття вакантної посади радника секретаря Оліївської сільської ради, головного спеціаліста з питань державних закупівель апарату цієї ж ради чи іншої посади цього органу місцевого самоврядування; не надавала письмової згоди на проведення спеціальної перевірки в порядку, встановленому Законом України "Про запобігання корупції", і відповідно така перевірка не проводилася; не складала присяги посадової особи цього органу місцевого самоврядування. Також, позивачу в установленому порядку не присвоювався жоден ранг посадової особи місцевого самоврядування у межах відповідної категорії посад, передбачений ст.15 Закону №2493-III. Крім того, наявність між [PERSON] та Оліївською сільською радою саме цивільно-правових відносин, а не трудових підтверджується рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 26.04.2021, яке залишене без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 04.11.2021, у справі №240/16886/20 яким задоволено адміністративний позов Оліївської сільської ради Житомирського району Житомирської області до Управління Держпраці у Житомирській області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення від 10.09.2020 року №ЖИ25/ЖТ/8358/617/АВ/П/ТД-ФС. Також, у судовому засіданні позивач зазначила про те, що посада, яку вона займала у Оліївській сільській раді Житомирського району Житомирської області відносилась до патронатної служби. Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Нормативний підхід до розуміння наведених вище норм процесуального права в контексті конкретних обставин справи дає підстави вважати, що відносини, які склалися між Оліївською сільською радою Житомирського району Житомирської області та [PERSON] , не пов`язані з питаннями прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення з неї, а стосуються підстав та умов укладання Цивільно-трудової угоди, стороною в якому (роботодавцем) є орган місцевого самоврядування. Спір у цій справі не пов`язаний із захистом прав, свобод чи інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів місцевого самоврядування, є трудовим і має вирішуватися в порядку цивільного судочинства. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року справа №815/2546/17 та у постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2021 року справа №361/5784/18. Відповідно до ч. 1 ст. 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених статтями 238, 240 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, визначених ст. 19 КАС України, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства. Враховуючи викладене вище, суд першої інстанції помилково прийняв до свого провадження і розглянув справу, яка не відноситься до юрисдикції адміністративних судів, а тому ухвалене в даній справі рішення підлягає скасуванню із закриттям провадження в ній. При цьому, колегія суддів вважає за необхідне роз`яснити позивачу його право на звернення до суду в порядку цивільного судочинства.

Результат розгляду: partial