Рішення адміністративного суду від 2023-04-26 00:00:00+03

[PERSON] звернувся до Подільського районного суду міста Києва з позовом до Енергетичної митниці ДМС України про визнання протиправними та скасування постанов у справі про порушення митних правил, якою позивача було визнано винним у вчиненні правопорушення за статтею 485 Митного кодексу України і накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу. Подільський районний суд м.Києва своїм рішенням від 27 лютого 2023 року відмовив у задоволенні позову у повному обсязі. Не погоджуючись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою задовольнити позов. На думку апелянта, оскаржуване рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, апелянт зазначає, що в його діях відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст.485 МК України, у зв`язку із чим позивача неправомірно притягнуто до адміністративної відповідальності. У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначив, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення повно, всебічно та об`єктивно з`ясував обставини справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а тому рішення є законним та обґрунтованим. Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів дійшла наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] є директором ТОВ «Авантаж-7» ( ідентифікаційний код 42435174) 05 травня 2020 року між ТОВ «Авантаж-7» та «AB Nova Trade KFT», Венгрия, укладений контракт №05/05-UA/2020 на постачання нафтопродуктів та газів вуглеводневих скраплених. На виконання даного контракту відповідно до тимчасових митних декларацій типу «ІМ40ТФ» №UA903080/2022/000084 від 23.01.2022; №UA903020/2022/001057 від 27.01.2022; №UA903020/2022/001207 від 29.01.2022; №UA903020/2022/001209 від 29.01.2022; №UA903020/2022/000725 від 20.01.2022; №UA903020/2022/001238 від 31.01.2022 ; №UA903020/2022/001236 від 31.01.2022; №UA903080/2022/000143 від 01.02.2022; №UA903020/2022/000830 від 24.01.2022; №UA903020/2022/001196 від 28.01.2022; №UA903020/2022/001481 від 04.02.2022; №UA903020/2022/000599 від 17.01.2022; №UA903020/2022/001206 від 29.01.2022; №UA903020/2022/001007 від 26.01.2022; №UA903080/2022/000149 від 02.02.2022; №UA903080/2022/000150 від 02.02.2022; №UA903080/2022/000171 від 06.02.2022; №UA903080/2022/000205 від 20.02.2022; №UA903060/2022/002469 від 28.02.2022; №UA903060/2022/002487 від 01.03.2022; №UA903060/2022/002488 від 01.03.2022 та №UA903060/2022/002489 від 04.03.2022 було надано до митного оформлення товари «Важкі дистиляти, газойлі: паливодизельне ДТ-З-К5, сорт F» або «Легкі дистиляти, бензин неетильований АИ-95-К5-Євро, КЛАС D». Разом з вказаними митними деклараціями до митного контролю та митного оформлення подано пакет документів, передбачений статтею 335 Митного кодексу України. Як свідчать матеріали справи, Енергетичною митницею товар за вказаними тимчасовими деклараціями було випущено у заявлений митний режим під зобов`язання подати додаткові митні декларації у строк до 3 місяців. У липні 2022 року директором ТОВ «Авантаж-7» було подано до відділу митного оформлення додаткові митні декларації типу «ІМ40 ДТ». При цьому до подання вказаних митних декларацій позивачем донараховано та сплачено до державного бюджету митні платежі. У зв`язку з виявленим фактом несплати митних платежів у строк, встановлений законодавством, Енергетичною митницею відносно директора ТОВ «Авантаж-7» [PERSON] у вересні 2022 року було складено протоколи про порушення митних правил за ознаками правопорушення, передбаченого статтею 485 МК України. 27 жовтня 2022 року Енергетичною митницею винесено оскаржувані постанови у справах про порушення митних правил: № 0019/90300/22, № 0032/90300/22, № 0033/90300/22, № 0034/90300/22, № 0035/90300/22, № 0036/90300/22, № 0037/90300/22, № 0038/90300/22, № 0054/90300/22, № 0055/90300/22, № 0056/90300/22, № 0057/90300/22, № 0058/90300/22, № 0059/90300/22, № 0077/90300/22, № 0078/90300/22, № 0081/90300/22, № 0086/90300/22, № 0091/90300/22, № 0092/90300/22, № 0093/90300/22, № 0094/90300/22. Зі змісту вказаних постанов вбачається, що [PERSON] визнано винним у вчиненні порушення митних правил, передбаченого ст. 485 МК України та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у відповідному розмірі. Не погодившись з даними постановами позивач подав скарги до ДМС України, за наслідком розгляду яких 05 грудня 2022 року винесено постанови, якими скарги адвоката Глухенького О.А. в інтересах директора ТОВ «Авантаж-7» [PERSON] залишено без задоволення, а постанови від 27 жовтня 2022 року про порушення митних правил - залишено без змін. Позивач, не погоджуючись з вказаними постановами відповідача, звернувся з даним позовом до суду. З приводу даних спірних правовідносин, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу на наступне. Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно вимог частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів осіб і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Отже, під час розгляду спорів щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єктів владних повноважень, суд зобов`язаний незалежно від підстав, наведених у позові, перевіряти оскаржувані рішення, дії та бездіяльність на їх відповідність усім зазначеним вимогам. Частиною 3 ст. 75 МК України передбачено, що для поміщення товарів у митний режим імпорту особа, на яку покладається дотримання вимог митного режиму, повинна подати органу доходів і зборів, що здійснює випуск товарів, документи на такі товари; сплатити митні платежі, якими відповідно до законів України обкладаються товари під час ввезення на митну територію України в режимі імпорту; виконати встановлені відповідно до закону вимоги щодо заходів нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності. Згідно з частиною першою статті 248 МК України митне оформлення розпочинається з моменту подання митному органу декларантом або уповноваженою ним особою митної декларації чи документа, який відповідно до законодавства її замінює, та документів, необхідних для митного оформлення. Частиною 1 статті 258 МК України встановлено, що під митною декларацією, заповненою у звичайному порядку, розуміється митна декларація, що містить обсяг відомостей (даних), достатній для завершення митного оформлення товарів, транспортних засобів комерційного призначення у заявлений митний режим. Оформлення митним органом митної декларації, заповненої у звичайному порядку, є випуском товарів у заявлений митний режим. Якщо декларант або уповноважена ним особа не володіє точними відомостями про характеристики товарів, необхідні для заповнення митної декларації у звичайному порядку, вона може подати митному органу тимчасову митну декларацію на такі товари за умови, що вона містить дані, достатні для поміщення їх у заявлений митний режим, та під зобов`язання про подання додаткової декларації у строк не більше 45 днів з дати оформлення тимчасової митної декларації (частина перша статті 260 МК України). Оформлення митним органом тимчасової митної декларації є випуском товарів у заявлений митний режим. Відповідно до положень пункту 1 статті 261 МК України у разі подання відповідно до статей 259-260-1 цього Кодексу попередньої, тимчасової, спрощеної або періодичної митної декларації декларант або уповноважена ним особа повинні протягом строків, визначених відповідно до цього Кодексу, подати митному органу додаткову декларацію, яка містить точні відомості про товари, задекларовані за попередньою, тимчасовою, спрощеною або періодичною митною декларацією, що подавалися б у разі декларування цих товарів за митною декларацією, заповненою у звичайному порядку. У разі якщо значення ціни товару в зовнішньоекономічному договорі визначається за формулою і на дату декларування невідоме, декларант або уповноважена ним особа має право подати додаткову декларацію протягом 90 днів з дати випуску товарів (частина 5 статті 261 МК України). В даному випадку, у січні та лютому 2022 року позивачем було подано до Енергетичної митниці тимчасові митні декларації типу «ІМ40ТФ». Енергетичною митницею товар за вказаними тимчасовими деклараціями було випущено у заявлений митний режим під зобов`язання подати додаткові митні декларації у строк до 3 місяців. Протягом визначеного Енергетичною митницею строку (90 днів) додаткові декларації позивачем до контролюючого органу надані не були. У матеріалах справи відсутні докази притягнення позивача до адміністративної відповідальності за несвоєчасне подання додаткових митних декларацій. Фактично директор ТОВ «Авантаж-7» подав додаткові митні декларації типу «ІМ40 ДТ» у липні 2022 року та сплатив митні платежі до Державного бюджету України, що відповідає вимогам ч. 1 ст. 297 МК України, відповідно до якої передбачено можливість для декларанта сплатити митні платежі в день подання декларації. Проте вважаючи, що позивач порушив строки сплати митних платежів, контролюючий орган у вересні 2022 року склав протоколи про порушення митних правил за ознаками правопорушення, передбаченого статтею 485 МК України та у подальшому оскаржувані постанови. Статтею 485 МК України передбачена відповідальність у вигляді накладення штрафу в розмірі 300 відсотків несплаченої суми митних платежів за дії, спрямовані на неправомірне звільнення від сплати митних платежів чи зменшення їх розміру, а також інші протиправні дії, спрямовані на ухилення від сплати митних платежів, в тому числі за заявлення в митній декларації з метою неправомірного звільнення від сплати митних платежів чи зменшення їх розміру неправдивих відомостей щодо істотних умов зовнішньоекономічного договору (контракту), ваги (з урахуванням допустимих втрат за належних умов зберігання і транспортування) або кількості, країни походження, відправника та/або одержувача товару, неправдивих відомостей, необхідних для визначення коду товару згідно з УКТ ЗЕД та його митної вартості, та/або надання з цією ж метою органу доходів і зборів документів, що містять такі відомості, або несплата митних платежів у строк, встановлений законом, або інші протиправні дії, спрямовані на ухилення від сплати митних платежів. За змістом статті 485 Митного кодексу України несплата митних платежів у строк, встановлений законом, або інші протиправні дії, спрямовані на ухилення від сплати митних платежів, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 300 відсотків несплаченої суми митних платежів. Платниками мита є зокрема особа, яка ввозить товари на митну територію України чи вивозить товари з митної території України у порядку та на умовах, встановлених МК України (ст. 276 МК України). Статтею 278 МК України передбачено, що датою виникнення податкових зобов`язань із сплати мита у разі ввезення товарів на митну територію України чи вивезення товарів з митної території України є дата подання органу доходів і зборів митної декларації для митного оформлення або дата нарахування такого податкового зобов`язання органом доходів і зборів у випадках, визначених цим Кодексом та законами України. Згідно ст. 297 МК України у разі ввезення товарів на митну територію України суми митних платежів, нараховані органом доходів і зборів, підлягають сплаті до Державного бюджету України платником податків до або на день подання органу доходів і зборів митної декларації для митного оформлення, крім випадків, якщо відповідно до цього Кодексу товари ввозяться на митну територію України із звільненням від оподаткування митними платежами. Відповідно до ст. 46 Податкового кодексу України податкова декларація, розрахунок - документ, що подається платником податків (у тому числі відокремленим підрозділом у випадках, визначених цим Кодексом) контролюючому органу у строки, встановлені законом, на підставі якого здійснюється нарахування та/або сплата податкового зобов`язання, чи документ, що свідчить про суми доходу, нарахованого (виплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, суми утриманого та/або сплаченого податку. Враховуючи викладене, з поданням додаткової декларації, особа, яка ввозить товари на митну територію України, повинна сплатити всі нараховані митні платежі до Державного бюджету України. В даному випадку, як було зазначено вище, позивач до подання додаткових митних декларацій донарахував та сплатив до державного бюджету митні платежі, а саме податок на додану вартість, що не заперечується відповідачем. Колегія суддів звертає увагу, що відповідачем ні у оскаржуваних постановах, ні під час судового засідання на запитання суду, не було вказано норму законодавства, яка зобов`язує сплатити митні платежі у строк 90 днів з дня подання тимчасових митних декларацій. У протоколах та оскаржуваних постановах відповідач посилається на ч.5 ст.261 МК України, яка передбачає, що у разі якщо значення ціни товару в зовнішньоекономічному договорі визначається за формулою і на дату декларування невідоме, декларант або уповноважена ним особа має право подати додаткову декларацію протягом 90 днів з дати випуску товарів). Проте, вказана норма законодавства стосується строків та права декларанта на подання додаткової митної декларації, а не строків щодо сплати митних платежів. У ст.297 МК України також відсутні вказівки щодо обов`язку декларанта сплатити митні платежі у строк 90 днів з дня подання тимчасових митних декларацій. Натомість ч.2 вказаної статті Закону передбачено, що у разі випуску товарів у відповідний митний режим за спрощеною митною декларацією в межах спрощень, наданих підприємству, митні платежі повинні бути сплачені не пізніше дня подання до митного органу відповідної додаткової декларації до такої спрощеної декларації. Також слід зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 458 МК України порушення митних правил є адміністративним правопорушенням, яке являє собою протиправні, винні (умисні або з необережності) дії чи бездіяльність, що посягають на встановлений цим Кодексом та іншими актами законодавства України порядок переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, пред`явлення їх органам доходів і зборів для проведення митного контролю та митного оформлення, а також здійснення операцій з товарами, що перебувають під митним контролем або контроль за якими покладено на органи доходів і зборів цим Кодексом чи іншими законами України, і за які цим Кодексом передбачена адміністративна відповідальність. Митним кодексом України встановлено, що посадова особа при розгляді справи про порушення митних правил зобов`язана з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують та/або обтяжують відповідальність, чи є підстави для звільнення особи, що вчинила правопорушення, від адміністративної відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (ст.489 МК України). Диспозиція ст. 485 МК України передбачає декілька варіантів об`єктивної сторони передбаченого нею правопорушення, зокрема: - заявлення в митній декларації з метою неправомірного звільнення від сплати митних платежів чи зменшення їх розміру неправдивих відомостей щодо істотних умов зовнішньоекономічного договору (контракту), ваги (з урахуванням допустимих втрат за належних умов зберігання і транспортування) або кількості, країни походження, відправника та/або одержувача товару; - заявлення неправдивих відомостей, необхідних для визначення коду товару згідно з УКТ ЗЕД та його митної вартості; - надання з цією ж метою органу доходів і зборів документів, що містять такі відомості; - несплата митних платежів у строк, встановлений законом; - інші протиправні дії, спрямовані на ухилення від сплати митних платежів; - використання товарів, стосовно яких надано пільги щодо сплати митних платежів, в інших цілях, ніж ті, у зв`язку з якими було надано такі пільги. Аналіз диспозиції цієї статті свідчить про те, що наведені варіанти дій, які являють собою об`єктивну сторону даного правопорушення, можуть бути вчинені як умисно (в тому числі з непрямим умислом), так і у зв`язку з необережністю (недбалістю). Особа, відповідальна за передбачені цією статтею дії, може прямо і не бажати настання відповідної мети, однак повинна усвідомлювати можливість настання наслідків своїх дій у вигляді неналежної сплати митних платежів. Вищенаведений висновок суду в частині аналізу диспозиції ст.485 МК України узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 23.10.2018 року по справі № 760/20661/15-а. Колегія суддів зазначає, що митним органом при розгляді справи про порушення митних правил не доведено належними та достатніми доказами наявність у діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 485 МК України, адже не доведено його суб`єктивну сторону, яка полягає у протиправних, винних (умисних або з необережності) діях чи бездіяльності позивача. Водночас, вирішуючи питання щодо застосування до позивача відповідальності передбаченої ст.485 МК України у розмірі 300 відсотків несплаченої суми митних платежів, суд враховує рішення Другого сенату Конституційного Суду України № 4-р(II)/2022 від 15 червня 2022 року про визнання таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), абзац другий статті 485 Митного кодексу України. Вказаним рішенням встановлено, що абзац другий статті 485 Митного кодексу України, визнаний неконституційним, втрачає чинність через шість місяців із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, відповідно станом на момент розгляду справи судом апеляційної інстанції (26 квітня 2023 року) абзац другий статті 485 Митного кодексу України втратив чинність. Колегія суддів зазначає, що в даному випадку не відбулось скасування норми, яка передбачала адміністративну відповідальність, шляхом прийняття закону Верховною Радою України, проте абзац другий статті 485 Митного кодексу України, за яким притягається до відповідальності позивач втратив чинність внаслідок визнання його неконституційним за рішенням Конституційного Суду України. Як наслідок, накладення на позивача санкції у розмірі 300% несплаченої суми митних платежів, становить надмірне втручання в гарантоване Основним Законом України право власності, яке не забезпечує справедливий баланс між загальними інтересами суспільства й фундаментальними правами позивача із захисту права власності. Згідно зі ст. 531 МК України підставами для скасування постанови про накладення адміністративного стягнення за порушення митних правил або про припинення провадження у справі про порушення митних правил є: відсутність у діях особи, яка притягується до відповідальності, ознак порушення митних правил; необ`єктивність або неповнота провадження у справі або необ`єктивність її розгляду; невідповідність викладених у постанові висновків фактичним обставинам справи; винесення постанови неправомочною особою, безпідставне недопущення до участі в розгляді справи особи, притягнутої до відповідальності, або її представника, а також інше обмеження прав учасників провадження у справі про порушення митних правил та її розгляду; неправильна або неповна кваліфікація вчиненого правопорушення; накладення стягнення, не передбаченого цим Кодексом. Підставами для скасування чи зміни постанови про накладення адміністративного стягнення за порушення митних правил або про припинення провадження у справі про порушення митних правил можуть бути визнані й інші визначені законами обставини. Враховуючи відсутність в діях позивача складу адміністративного правопорушення передбаченого ст.485 МК України, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки вчинення позивачем адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст.485 МК України, не підтверджується належними та допустимими доказами та суб`єкт владних повноважень не надав доказів правомірності прийнятого рішення. Отже суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про задоволення позовних вимог. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя . Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Судові витрати підлягають розподілу відповідно до ст.139 КАС України.

Результат розгляду: granted