Рішення адміністративного суду від 2022-11-25 00:00:00+02

[PERSON] звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом, у якому просила суд: - визнати протиправними дії Військової частини [NUMBER] щодо невиплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018; - зобов`язати Військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018, застосувавши при нарахуванні та виплаті індексації базовий місяць січень 2008 року; - зобов`язати Військову частину [NUMBER] відповідно до вимог Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159, нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів [PERSON] у зв`язку з порушенням встановлених строків нарахування та виплати індексації грошового забезпечення з 01.01.2016 по 28.02.2018 з урахуванням висновків наведених у рішенні. В обґрунтування позову зазначено, що у вказаний період відповідачем не в повній мірі нараховувалась та виплачувалась індексація грошового забезпечення, яка не виплачена і станом на час подання позову. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 лютого 2022 року адміністративний позов задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність Військової частини [NUMBER] щодо невиплати індексації грошового забезпечення [PERSON] за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 включно; зобов`язано Військову частину [NUMBER] нарахувати і виплатити [PERSON] індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 включно; зобов`язано Військову частину [NUMBER] відповідно до вимог Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159, нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів [PERSON] у зв`язку з порушенням встановлених строків нарахування та виплати індексації грошового забезпечення з 01.01.2016 по 28.02.2018 з урахуванням висновків, наведених у рішенні. В іншій частині позову відмовлено. Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що саме в процесі виконання рішення суду відповідачем, в порядку, встановленому Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" та Порядком №1078, буде визначено базовий місяць для проведення індексації грошового забезпечення позивача, а тому вимога позивача в частині зобов`язання встановити базовий місяць січень 2008 року для обчислення індексації не підлягає задоволенню, оскільки є передчасною та спрямована на захист ще не порушеного права. Не погоджуючись з рішенням суду в частині зобов`язання Військової частини [NUMBER] нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів [PERSON] у зв`язку з порушенням встановлених строків нарахування та виплати індексації грошового забезпечення з 01.01.2016 по 28.02.2018, відповідачем подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні зазначеної позовної вимоги відмовити. Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що на спірні правовідносини не поширюються приписи Кодексу законів про працю України, а відтак вимоги про стягнення компенсації втрати частини доходів задоволенню не підлягають. Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 01 листопада 2022 року відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження з 21 листопада 2022 року. Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло. Відповідно до частин першої, третьої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Оскільки рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог не є предметом апеляційного оскарження, то судова колегія вважає за необхідне здійснювати перевірку законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги Військової частини [NUMBER] . Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильності застосування норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, [PERSON] у період з 15.10.2013 по 08.12.2020 проходила військову службу у Військовій частині [NUMBER] . Відповідно до наказу командира військової частини [NUMBER] (по особовому складу) від 02.12.2020 № 35-РС звільнена у запас за підпунктом «к» (які проходять військову службу за контрактом, дію якого продовжено понад встановлені строки на період до закінчення особливого періоду або до оголошення демобілізації та які вислужили не менше 18 місяців з дати продовження контракту), відповідно до пункту другого частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Відповідно до наказу командира військової частини [NUMBER] від 08.12.2020 № 266 (по стройовій частині) [PERSON] з 08.12.2020 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Вважаючи протиправними дії відповідача щодо невиплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018, позивач звернулась з даним адміністративним позовом до суду. На підставі встановлених обставин справи, виходячи з системного аналізу приписів законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню. Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, вважає його обґрунтованим з огляду на таке. Згідно ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 №2050-III (далі - Закон №2050-III), підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Частинами 1,2 статті 2 Закону №2050-III визначено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, пенсії або щомісячне довічне грошове утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством), сума індексації грошових доходів громадян. Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки непроведення виплати індексації позивачу відбулося з вини держави в особі її компетентних органів, то проведення виплати індексації має з нарахуванням компенсації втрати частини доходів відповідно до ч.2 ст. 46 Закону 1058-IV. Разом з тим, зі змісту ст. 1 Закону № 2050-ІІІ випливає, що право на компенсацію частини доходів у громадянина пов`язується з настанням такого юридичного факту (події), як невиплата грошового доходу у встановлені строки його виплати. Статті 2, 3 Закону № 2050-ІІІ встановлюють строк затримки виплати доходу, за якого виникає право на компенсацію, визначення поняття «доходи» для цілей цього Закону, а також порядок обчислення суми компенсації. Пункти 1, 2 «Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159, відтворюють положення Закону №2050-ІІІ, конкретизують підстави та механізм виплати компенсацій. У пункті 4 цього Порядку зазначено, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Із змісту положень Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159, вбачається, що підставою для здійснення компенсації громадянам втрати частини доходів є дотримання таких умов: 1) нарахування громадянину належних йому доходів, а саме заробітної плати (грошове забезпечення), пенсії, соціальних виплат, стипендії; 2) доходи не повинні носити разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата); 3) порушення встановлених строків їх виплати (як з вини так і без вини підприємств всіх форм власності і господарювання); 4) затримка виплати доходів на один і більше календарних місяців; 5) зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги. Наведене нормативне регулювання не встановлює першості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За такої умови слід зазначити, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер, спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи і пов`язані з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. Як вірно зазначено судом першої інстанції, використане у ст. 3 Закону № 2050-ІІІ формулювання, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або такий, який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення. У постанові від 29.04.2021 у справі №240/6583/20 Верховний Суд підкреслив, що використане у статті 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» формулювання, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення. Зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1- 3 вказаного Закону дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені. Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду України від 11.07.2017 № 21-2003а16, Верховного Суду від 22.06.2018 у справі № 810/1092/17 та від 13.01.2020 у справі № 803/203/17. З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції з огляду на встановлення факту невиплати позивачу сум індексації грошового забезпечення правильно вказав на те, що останній має право на компенсацію втрати частини грошового забезпечення у зв`язку з порушенням строків виплати його індексації. Подібна правова позиція уже була висловлена Верховним Судом також й у постановах від 04.04.2018 у справі № 822/1110/16, від 20.12.2019 у справі №822/1731/16, від 13.03.2020 у справі № 803/1565/17. Доводи апеляційної скарги про те, що положення Кодексу законів про працю України до спірних правовідносин не застосовуються, а відтак підстави для зобов`язання Військової частини [NUMBER] нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів [PERSON] відсутні, судовою колегією відхиляються, оскільки вказані правовідносини перебувають поза межами площини правового регулювання згаданого Кодексу. Отже, ці та інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тобто прийняте рішення відповідає матеріалам справи та вимогам закону, і не підлягає скасуванню в оскаржуваній частині. Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення в частині відмовлених позовних вимог не оскаржується. Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін. Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Результат розгляду: denied