Рішення адміністративного суду від 2022-01-25 00:00:00+02

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ 1. 02 червня 2021 року до Хмельницького окружного адміністративного суду звернувся [PERSON] з позовом з адміністративним позовом до Департаменту з питань викання кримінальних покарань, в якому просив: 1.1. скасувати відповідь від 19.04.2021 №3/1-1400-21 та протокол від 03.02.2021, на який є посилання у відповіді як такі, що порушують його права та законодавство; 1.2. зобов`язати Департамент з питань виконання кримінальних покарань перевести позивача для подальшого відбування покарання із державної станови «Замкова випрана колонія №58» до державної установи «Полтавська установа виконання покарань №23»; 1.3. за нанесення матеріальних збитків (приїзд рідних, пересилання посилок та моральну шкоду, страждання) стягнути з відповідача на користь [PERSON] компенсацію в сумі 100000 грн. 2. Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що є засудженим до довічного позбавлення волі та відбуває покарання в державній установі "Замкова виправна колонія №58". 3. Листом від 19.04.2021 йому протиправно відмовлено у переведенні до державної установи «Полтавська установа виконання покарань №23», з метою відбування покарання в установі відповідно до його місця проживання до засудження, а також місця постійного проживання близьких родичів та/або членів родини засудженого. 4. Вважав, що протокол від 03.02.2021, на який є посилання у вищевказаному листі про відмову в переведенні до іншої установи виконання покарань, прийнятий всупереч нормам законодавства, яким визначено, що засуджений до довічного позбавлення волі відбуває строк покарання в одній виправній або виховній колонії, як правило, у межах адміністративно-територіальної одиниці відповідно до його місця проживання до засудження або відповідно до місця постійного проживання родичів засудженого. КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ 5. 04 листопада 2021 року рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду в задоволенні позовних вимог відмовлено. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ДОВОДІВ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ 6. Апелянт [PERSON] , не погодившись з рішенням суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив його скасувати та прийняти нове, яким задовольнити його позовні вимоги. 7. Апелянт зазначив, що відповідачем листом від 19.04.2021 йому протиправно відмовлено у переведенні до державної установи «Полтавська установа виконання покарань №23», з метою відбування покарання в установі відповідно до його місця проживання до засудження, а також місця постійного проживання близьких родичів та/або членів родини засудженого. ІІ. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ 8. Апелянт звернувся до Департаменту з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України 27.07.2020 з приводу переведення для відбування покарання до іншої установи. Зазначене звернення було надіслане до Міністерства юстиції України через адміністрацію державної установи «Замкова виправна колонія №58». 9. Рішенням Департаменту з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України від 03.08.2020 року №3/1-1-1441-20/і-1279 апелянту відмовлено у переведенні до установи виконання покарань, розташованої на ближчій відстані від місця проживання його рідних з мотивів відсутності підстав, передбачених частиною 2 статті 93 КВК України. 10. Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду у справі №560/5032/20 від 10.11.2020 року за позовом [PERSON] до Департаменту з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії адміністративний позов задовольнено частково, зокрема: 10.1. скасовано рішення Міністерства юстиції України Департаменту з питань виконання кримінальних покарань від 13.07.2020 року № 3/1-1-1441-20/і-1279 про відмову засудженому до довічного позбавлення волі [PERSON] у переведенні із державної установи «Замкова виправна колонія №58» до державної установи «Полтавська установа виконання покарань №23». 10.2. зобов`язано Міністерство юстиції України Департамент з питань виконання кримінальних покарань повторно розглянути заяву засудженого [PERSON] від 13.07.2020 про переведення із державної установи «Замкова виправна колонія №58» до державної установи «Полтавська установа виконання покарань №23». 11. На виконання рішення суду Центральна комісія Департаменту повторно розглянула заяву засудженого [PERSON] від 13.07.2020 та прийняла рішення (витяг від 03.02.2021 № 1.4/3-2021 з протоколу засідання Центральної комісії) відмовити у переведенні засудженого до довічного позбавлення [PERSON] із державної установи «Замкова виправна колонія №58» до державної установи «Полтавська установа виконання покарань № 23», враховуючи відсутність виняткових обставин, які перешкоджають подальшому перебуванню засудженого в державній установі «Замкова виправна колонія №58», передбачених частиною 2 статті 93 Кримінально-виконавчого кодексу України, та вільних місць для тримання такої категорії осіб, які засуджені до довічного позбавлення волі, у державній установі «Полтавська установа виконання покарань №23». 12. На адресу Департаменту 24.03.2021 №І-984 надійшла скарга засудженого до довічного позбавлення волі [PERSON] на рішення Центральної комісії Департаменту від 03.02.2021 №1.4/3-2021. 13. За результатами розгляду скарги позивача, наказом начальника Департаменту від 19.04.2021 №94/ОД-21 рішення Центральної комісії Департаменту від 03.02.2021 №1.4/3-2021 залишено без змін. 14. Про прийняте начальником Департаменту рішення, за результатами розгляду скарги апелянта, на рішення Центральної комісії Департаменту від 03.02.2021, його повідомлено листом від 19.04.2021 №3/1-1400-21/1-984 за підписом заступника начальника Департаменту Руденка В.І. 15. Вважаючи протиправними дії відповідача щодо відмови у переведенні до іншої установи виконання покарань, апелянт звернувся до суду з цим позовом. ІІІ. ДОВОДИ СТОРІН 16. Апелянт вказав, що є засудженим до довічного позбавлення волі та відбуває покарання в державній установі "Замкова виправна колонія №58". 17. Листом від 19.04.2021 йому протиправно відмовлено у переведенні до державної установи «Полтавська установа виконання покарань №23», з метою відбування покарання в установі відповідно до його місця проживання до засудження, а також місця постійного проживання близьких родичів та/або членів родини засудженого. 18. Вважає, що протокол від 03.02.2021, на який є посилання у вищевказаному листі, про відмову в переведенні до іншої установи виконання покарань прийнятий всупереч нормам законодавства, яким визначено, що засуджений до довічного позбавлення волі відбуває строк покарання в одній виправній або виховній колонії, як правило, у межах адміністративно-територіальної одиниці відповідно до його місця проживання до засудження або відповідно до місця постійного проживання родичів засудженого. 19. Відповідач зазначив, що на момент розгляду Центральною комісією питання переведення позивача до іншої установи виконання покарання в запитуваній установі були відсутніми вільні місця для тримання під вартою такої категорії осіб, як засуджені до довічного позбавлення волі. 20. Відповідач зазначає, що з метою вирішення заяви позивача інформація стосовно наявності вільних місць у вказаній колонії ретельно вивчалась, проте були отримані відомості про відсутність вільних місць, відтак неможливість вирішити питання на користь позивача. 21. Що стосується іншої умови, яка повинна бути дотримана для переведення засудженого, на думку відповідача, апелянт не надав будь-які докази на підтвердження наявності виняткових обставин, які перешкоджають подальшому його перебуванню в державній установі «Замкова виправна колонія №58», Комісією такі обставини також не були встановлені. У той же час, сам по собі факт віддаленості місця відбування покарання від місця проживання особи до її засудження ( або місця проживання її родичів) не є тією обставиною, яка зобов`язує відповідача до вчинення дій щодо переведення заявника. Листом від 19.04.2021 №3/1-1400-21/1-984 апелянта лише повідомлено про прийняте начальником Департаменту з питань виконання кримінальних покарань рішення за результатами розгляду скарги від 24.03.2021 №І-984 засудженого до довічного позбавлення волі [PERSON] на рішення Центральної комісії Департаменту від 03.02.2021 №1.4/3-2021 та зазначений лист має лише інформативний характер та не може бути предметом оскарження в суді. ІV. ДЖЕРЕЛА ПРАВА ТА АКТИ ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ 22. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 23. Згідно з ч. 2 ст. 7 КВК України засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду. 24. Відповідно до ст. 86 КВК України вид колонії, в якій засуджені до позбавлення волі відбувають покарання, визначається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань. 25. Відповідно до ст. 93 КВК України засуджений до позбавлення волі відбуває весь строк покарання в одній виправній чи виховній колонії, як правило, у межах адміністративно-територіальної одиниці відповідно до його місця проживання до засудження або місця постійного проживання родичів засудженого. 26. Переведення засудженого для дальшого відбування покарання з однієї виправної чи виховної колонії до іншої допускається за виняткових обставин, які перешкоджають дальшому перебуванню засудженого в цій виправній чи виховній колонії. Порядок переведення засуджених визначається нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України. 27. Згідно з п. 17.1. Європейських пенітенціарних правил Рекомендація N R (2006) 2 Комітету Міністрів держав-учасниць, по можливості, ув`язнені повинні направлятися для відбуття покарання в пенітенціарні установи, розташовані поблизу від міста проживання або місць соціальної реабілітації. 28. При розподілі варто враховувати вимоги, пов`язані із продовженням кримінального розслідування та забезпеченням безпеки, а також потребу створення відповідного режиму для всіх ув`язнених. 29. По можливості, варто узгоджувати з ув`язненим первісно призначене для нього місце відбуття покарання та будь-які наступні переведення з однієї пенітенціарної установи до іншої. 30. Відповідно до п. 4 роз. 2 Положення про визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, порядок направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі, та їх переведення, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27.02.2017 № 680/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 28.02.2017 за № 265/30133 (далі - Положення № 680/5), до виправних колоній максимального рівня безпеки направляються чоловіки, зокрема, засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі. 31. В рішенні Європейського суду з прав людини у справі Вінтман проти України (Vintman v. Ukraine, № 28403/05) зазначено, що засуджені до позбавлення волі мають "надалі користуватись основоположними правами та свободами, гарантованими Конвенцією, окрім права на свободу". Отже, не постає питання, що засудженого до позбавлення волі може бути позбавлено усіх прав за статтею 8 Конвенції тільки тому, що він має статус особи, яку за вироком суду було позбавлено волі. У своїй практиці Суд також визнав, що Конвенція не надає засудженим до позбавлення волі права обирати місце відбування покарання, а той факт, що засуджені відокремлені від своїх родин та перебувають на певній відстані від них, є неминучим наслідком позбавлення їх волі. Однак поміщення засудженого до колонії, розташованої на такій відстані від місця проживання його родини, що дуже ускладнює або навіть унеможливлює побачення, може за певних обставин становити втручання у сімейне життя, оскільки можливість для членів родини відвідувати засудженого є надзвичайно важливою для підтримання сімейного життя. V. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ 32. Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої апеляційної скарги, Апеляційний Суд виходить з наступного. 33. Колегія суддів зазначає, що переведення засудженого для подальшого відбування покарання з однієї виправної чи виховної колонії до іншої допускається за виняткових обставин, які перешкоджають дальшому перебуванню засудженого в цій виправній чи виховній колонії. Порядок переведення засуджених визначається нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України. 34. Згідно з ч. 6 статті 57 КВК України допускається переведення засудженого для подальшого відбування покарання з одного виправного центру до іншого для розміщення засудженого за місцем проживання його близьких родичів за наявності поважних причин, що перешкоджають подальшому перебуванню засудженого в цьому виправному центрі. Переведення засудженого для подальшого відбування покарання з одного виправного центру до іншого здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань та пробації, за поданням адміністрації виправного центру, погодженим з начальником відповідного територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань та пробації, та спостережною комісією. 35. Наказом Міністерства юстиції України від 27 лютого 2017 року №680/5 затверджено Положення про центральну, міжрегіональну комісії та комісію слідчого ізолятора з питань визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, порядок направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі, ті їх переведення ( зареєстроване Міністерством юстиції України 28 лютого 2017 року за №266/30134) 36. Основними завданнями центральної комісії є, зокрема, розгляд питань щодо переведення засуджених з однієї установи виконання покарань до іншої згідно з вимогами статей 50, 57, 93, 100, 101, 147 Кримінально-виконавчого кодексу України. 37. Таким чином, вирішення питання про переведення чи не переведення засудженого до іншої установи виконання покарань належить до виключної компетенції центрального органу виконавчої влади з питань виконання покарань та допускається за наявності виняткових обставин, які перешкоджають подальшому перебуванню засудженого у відповідній виправній чи виховній установі. 38. Згідно з пунктом 17.1 Європейських пенітенціарних правил ув`язнені, по можливості, повинні направлятись для відбуття покарання в пенітенціарні установи, розташовані поблизу від міста проживання або місць соціальної реабілітації. При розподілі варто враховувати вимоги, пов`язані із продовженням кримінального розслідування та забезпеченням безпеки, а також потребу створення відповідного режиму для всіх ув`язнених. 39. Важливим елементом права ув`язненого на повагу до його сімейного життя є надання йому пенітенціарними органами допомоги у підтриманні зв`язків з його близькими (рішення у справі «Мессіна проти Італії» (№ 2) (Messina v. Italy (no. 2, заява № 25498/94, п. 61, ECHR 2000-Х). Тримання особи в установі виконання покарань, яка розташована настільки далеко від сім`ї засудженої особи, що робить побачення з членами сім`ї дуже важкою або навіть неможливою справою, за певних обставин, може становити непропорційне втручання у сімейне життя (рішення у справі «Вінтман проти України» (Vintman v. Ukraine), пп. 78 та 103-104) 40. Одночасно з цим, Європейський суд з прав людини у пункті 83 рішення у справі «Родзевілло проти України» від 14 січня 2016 року зазначив, що Конвенція не надає засудженим права обирати місце відбування покарання, а той факт, що засуджені можуть бути відокремлені від своїх сімей та відбувати покарання на певній відстані від них, є неминучим наслідком позбавлення їх волі (див., наприклад, ухвалу щодо прийнятності у справі «Оспіна Варгас проти Італії» (Ospina Vargas v. Italy), заява № 40750/98, від 06 квітня 2000 року). 41. Отже, оскільки на даний час Європейським судом застосовуються різні підходи до оцінки обставин, які повинні бути враховані під час вирішення питань визначення місця відбування покарання засудженими, суд вважає необхідним оцінити підстави спірного рішення виходячи з наступних аспектів: - наявність визначеної законом підстави для переведення засудженого до іншої установи відбування покарання (виняткові обставини, які перешкоджають подальшому перебуванню в установі); - наявність об`єктивної можливості перевести засудженого за його заявою до іншої установи. 42. Судом першої інстанції встановлено, що на момент розгляду Центральною комісією заяви апелянта про переведення його до державної установи «Полтавська установа виконання покарань №23» відповідачем не були встановлені виняткові обставини, які перешкоджають подальшому перебуванню заявника в державній установі «Замкова виправна колонія №58». 43. Наявність у особовій справі апелянта та його клопотанні відомостей про те, що його родичі проживають в Полтавській області і не можуть приїздити до нього через віддаленість ЗВК №58, не було визнано тією винятковою обставиною, яка перешкоджає подальшому перебуванню позивача у державній установі «Замкова виправна колонія № 58» 44. Докази стосовно виняткових обставин, які перешкоджали подальшому відбуванню покарання позивача у державній установі «Замкова виправна колонія № 58», а тому зумовлювали необхідність його переведення до іншої установи, апелянтом суду також не надані. 45. Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що віддаленість місця відбування покарання від місця проживання родичів апелянта в контексті закону не може розцінюватись як виняткова обставина, яка перешкоджає подальшому перебуванню позивача у державній установі «Замкова виправна колонія №58» 46. Що стосується доводів апелянта щодо незаконності відмови в задоволенні його заяви з посиланням на відсутність вільних місць, колегія суддів враховує таке. 47. Європейський Суд у справі «Вінтман проти України» (Vintman v. Ukraine) п.96 зазначив, .. щодо другої підстави, яка ґрунтується на відсутності вільних місць, то Суд може погодитися, що, якщо це насправді було причиною відмов органів влади у задоволенні клопотань заявника про переведення, її ціль могла полягати у боротьбі з переповненістю колоній. 48. Аналізуючі надані сторонами докази, колегія суддів зазначає, що станом на час прийняття спірного рішення у запитуваній апелянтом установі відбування покарання були відсутніми вільні місця для засудженого до довічного позбавлення волі. 49. Відповідно до довідок начальника державної установи «Полтавська установа виконання покарань №23» від 09.02.2021 №15/06-/1070/Дм-4, від 15.03.2021 №15/06-2/1985/Дм-4, від 30.06.2021 №15/06-2/4955/Дм-4 та від 01.07.2021 №15/06-2/5059/Дм-4 в зазначеній установі, як станом на день повторного розгляду заяви [PERSON] від 13.07.2020, так і на день відкриття провадження у справі, відсутні вільні місця для такої категорії осіб, як засуджені до довічного позбавлення волі, у зв`язку з проведенням робіт по реконструкції режимного корпусу №1 установи для тримання засуджених до довічного позбавлення волі. 50. Як вбачається з вищезазначених довідок, планове наповнення у державній установі «Полтавська установа виконання покарань №23», з урахуванням норм житлової площі (4 кв.м.) на одного засудженого відповідно до ст. 115 Кримінально-виконавчого кодексу України, становить не більше 13 засуджених до довічного позбавлення волі, а утримуються в установі 16, з яких 11 відбувають покарання в установі згідно нарядів, по решті вироки не набрали чинності та справи перебувають у провадженні апеляційної інстанції. 51. Колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції належним чином досліджені докази щодо наявності чи відсутності вільних місць в місці позбавлення волі, куди мав бажання бути переведним апелянт. 52. Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність виняткових обставин, які перешкоджали подальшому перебуванню апелянта у державній установі «Замкова виправна колонія №58», та вважає, що відповідач не вийшов за межі наданих повноважень. 53. Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що у відповідача були відсутні правові підстави для задоволення клопотання апелянта та переведення його до іншої установи виконання покарань. VІ. ВИСНОВКИ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ. 54. Згідно зі ст.90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 55. Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 56. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 57. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. 58. Зазначеним вимогам закону судове рішення відповідає. 59. Переглянувши судове рішення в межах апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, Апеляційний Суд дійшов висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення, суд першої інстанції не допустив неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які б були б підставою для скасування судового рішення, а тому апеляційну скаргу [PERSON] слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Результат розгляду: denied