Рішення адміністративного суду від 2022-02-03 00:00:00+02

[PERSON] звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив: визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області від 20.09.2021 року №179 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області прийняти рішення відносно гр. Нігерії [PERSON] про оформлення документів для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В обґрунтування позову зазначено, що позивач звернувся до органу міграційної служби із обґрунтованою заявою про визнання його біженцем або особою, що потребує додаткового захисту. Вважає, що його заява відповідає всім критеріям, передбаченим п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», проте міграційною службою безпідставно відмовлено в оформленні документів для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2021 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено. Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що, оскільки позивачем не наведено фактів та обставин, які свідчать про його переслідування, або його родичів за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, загрозу життю, безпеці чи свободі, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження, тощо, а наведені ним дані при зверненні із відповідною заявою не дають можливості встановити наявність у позивача обставин, за якими він міг отримати заявлений ним статус, йому правомірно було відмовлено в оформленні документів для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, отже підстави для скасування оскаржуваного рішення та зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії відсутні. В апеляційній скарзі [PERSON] , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати судове рішення та прийняти нове про задоволення позову у повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки положенням Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та помилково не враховано, що у випадку повернення до країни національної належності, позивачу загрожуватиме небезпека. Апелянт акцентує увагу на тому, що його звернення за захистом є обґрунтованим, що давало органу міграційної служби прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Ситуація у країні походження при визначенні статусу біженці є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивними положеннями в країні та історією, яка відбулась особисто із заявником. В свою чергу, відповідачем не виконано обов`язок, передбачений ч. 2 ст. 77 КАС України, інформацію по країні походження не проаналізовано, чим не доведено правомірність свого рішення. Наведені обставини у сукупності свідчать про обґрунтованість адміністративного позову та наявність підстав для його задоволення у повному обсязі. У відзиві на апеляційну скаргу Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області посилається на необґрунтованість доводів апелянта, правильність висновків суду першої інстанції та відсутність обставин для скасування судового рішення. Судом першої інстанції з`ясовано та як встановлено під час апеляційного розгляду, [PERSON] , [INFO] , є громадянином Нігерії, місце народження: м. Ігбомотору, національність нігерієць, за етнічним походженням іджо, віросповідання християнство (п`ятидесятники). 06.09.2021 року позивач звернувся до ГУ ДМС в Одеській області із заявою, в якій просив визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Вказана заява обґрунтована тим, що заявник прибув на територію України з метою навчання в магістратурі, але не зміг закінчити навчання у зв`язку із відрахуванням з відповідного університету. Причиною звернення за захистом заявник зазначає наявність конфлікту між Біафрою та урядом Нігерії. 20.09.2021 року Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області складено Висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у справі №2021OD0195 громадянина Нігерії [PERSON] . Розглянувши вказаний висновок, Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління ДМС в Одеській області видано наказ 20.09.2021 року №179, яким відмовлено громадянину Нігерії [PERSON] в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Підставою для відмови в оформленні вказаних матеріалів стала відсутність обставин, передбачених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI. Не погоджуючись із прийнятим рішенням, посилаючись на наявність обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни походження, позивач звернувся до суду із цим позовом за захистом своїх прав та інтересів. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів виходить з наступного. Пунктами 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року №3671-VI визначені критерії віднесення особи до категорії біженців чи осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту. Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Згідно із п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України від 08.07.2011 року № 3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, є особою, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколу 1967 року та статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань. Відповідно до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 року № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру. Згідно із п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951року та Протоколом щодо статусу біженців 1967року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника. Судом першої інстанції надано вірну правову оцінку нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, та правильного визначено, що особа, яка звертається із заявою про надання, їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань. Отже, особа, яка звертається із заявою про надання їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань. Під час вирішення спору, судом першої інстанції вірно враховано, що у зв`язку із зверненням позивача за захистом Управлінням проведено анкетування та співбесіду з громадянином Нігерії [PERSON] , [INFO] . Згідно вказаних матеріалів, заявник прибув на територію України 17.10.2017 року з метою здобуття вищої освіти. Виїзд здійснено легально на підставі паспортного документа громадянина Нігерії та оформленої одноразової візи. Заявник виїхав з м. Лагос (Нігерія) до України авіарейсом Лагос (Нігерія) Доха (Катар) Жуляни (Україна). В м. Доха (Катар) заявник перебував транзитом протягом 6 годин. Заявник має вищу освіту. Початкову освіту здобув на території країни громадянської належності, де навчався з 1999 року по 2004 року у початковій школі «ІКМВ» та в середній школі «Ikolo» з 2004 року по 2010 року (м. Енугу). Вищу освіту шукач захисту здобув на території Республіки Білорусь, де навчався в Білоруському державному університеті інформатики та радіотехніки з 2013 року по 2017 року. З 2017 по 2019 роки заявник навчався в Державному університеті телекомунікацій (м. Київ). На Батьківщині заявник не працював, на території України працює віддалено, займається логістикою. З пояснень заявника вбачається, що ані він, ані його близькі родичі ніколи не перебували членами жодних політичних, релігійних, військових або громадських організацій на території країни громадянської належності та на території України. Заявник не був причетний до інцидентів із застосуванням фізичного насилля, які б були пов`язані з його расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами або належністю до певної соціальної групи. По відношенню заявника ніколи не застосовувались адміністративні санкції на Батьківщині, ані на території України. Заявник не є військовозобов`язаним, військову службу не проходив. З близьких родичів на батьківщині залишились проживати матір, батько, шестеро сестер та п`ятеро братів. Батько працює вчителем в середній школі, матір займається продажем продуктів харчування, брати та сестри навчаються в школі та в університеті. Зазначив, що повертатись до країни громадянської належності не бажає через конфлікт між Біафрою та урядом Нігерії. Додатково повідомив про низький рівень життя в Нігерії та про проблему в працевлаштуванні. У тому числі, судом першої інстанції вірно враховано, що у своїй заяві та анкеті від 06.09.2021 року заявник зазначав про небезпеку лише зі сторони «Біафра», та лише у протоколі співбесіди зазначив також про небезпеку зі сторони «Cultist», не наводячи при цьому жодних конкретних підстав, з яких вбачалася б дійсна загроза життю та здоров`ю позивача з їх сторони. При цьому позивачем до суду не надано аргументованих доводів чи важливих фактів, які б підтверджували його побоювання у переслідуваннях і наявності загрози його життю чи здоров`ю, зокрема зі сторони «Біафра» чи «Cultist». У позивача на території Нігерії є у власності земельна ділянка. Причиною звернення до органів міграційної служби позивач вказав бажання легального проживання на території України та небажання повертатись до Нігерії у зв`язку з поганою економічною ситуацією. Водночас, за проаналізованою інформацією по країні походження, згідно із доповіддю Британського офісу з питань притулку по Біафрі від 04.2020 року повідомляється, що м. Енугу, в якому постійно проживав заявник та наразі проживають рідні заявника, належить до території Біафри, яка самопроголосила себе окремою державою у 1967 році та вже у 1970 році повстання було пригнічено. Пригнічення повстання та відчуття несправедливості у зв`язку із цим призвело до утворення нових рухів за незалежність Біафри. Зокрема, рух за актуалізацію суверенної держави Біафра (МАSSОВ) та Коріннє населення Біафри (ІРОВ). Однак, загалом, люди, які є прихильниками ((МАSSОВ чи ІРОВ) чи займають низькі ранги в цих організаціях, або є членами менших і робіафрійських організацій аніж зазначені не цікаві уряду Нігерії в сенсі здійснення переслідування. Згідно з актуальною ІКП, Нігерія є однією з найдемократичніших країн Африки, державні вибори в країні у 2019 році пройшли з дотриманням усіх необхідних умов, губернатори штатів Нігерії об`єднують свої зусилля у боротьбі зі злочинністю та формують політику, що зміцнює безпеку в країні та залучають до робочої групи національних та міжнародних діячів. Розроблений проект «Діалог правосуддя та безпеки» вдосконалює можливість врегулювання конфліктів на місцевих, державних та національних рівнях. Також, програма розвитку ООН відкрила фонд стабілізації для озера Чат, амбіційний багатомільйонний фонд для розширення діапазону заходів по стабілізації в районах басейна озера Чад. Фонд почне працювати 1 вересня протягом 2 років у восьми постраждалих регіонах чотирьох прибережних країн (Камерун, Чад, Нігер і Нігерія) і служитиме механізмом швидкого реагування, щоб допомогти місцевій владі обмежити можливості «Боко Харам» за рахунок відновлення і розширення ефективної громадянської безпеки; поліпшити надання основних послуг і засобів до існування. Згідно з джерелом від 11.03.2020 року Конституція та закон забороняють катування та інші жорстокі, нелюдські або такі, що принижують гідність, поводження. За катування застосовується кримінальна відповідальність, передбачена Конституцією та законами країни. Міністерством юстиції створено Національний комітет проти катувань (NCAT). Державна влада приймає активні дії проти ісламських угрупувань в Нігерії. Згідно з джерелом також слід відмітити, що Нігерія надає притулок громадянам Камеруну, що переміщуються до штатів Нігерії: Кросс-Рівер, Бенуе та Аква-Ібом. Зазначені штати є безпечними та вільними від діяльності ісламських угрупувань. В свою чергу, позивач не зазнавав жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця, а саме, за ознаками раси, національності, громадянства, віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань на час проживання на території країни громадянської належності; позивач ніколи не був членом жодних політичних, релігійних, громадських або військових організацій на території країни попереднього постійного проживання; позивач не здійснював політичну діяльність на території країни походження; позивач не займався активістською, громадською діяльністю, або протиправною діяльністю на території країни попереднього постійного проживання; позивач ніколи не був учасником міжрелігійних та/або міжетнічних конфліктів на території країни попереднього постійного проживання; позивач мав можливість вільного дотримання канонів обраного віросповідання; позивач не зазнавав дискримінаційного ставлення до себе під час проживання на території Нігерії; ані у позивача, ані у його близьких родичів ніколи не виникало проблем з офіційною владою Нігерії; позивач не був причетним до інцидентів із застосуванням фізичного насилля, які б були пов`язані з його расовою, національною, релігійною належністю або політичними поглядами. Отже, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивач не зміг обґрунтувати, яка загроза може очікувати на нього у випадку повернення до регіону постійного проживання. В матеріалах справи відсутні будь-які підтвердження реального ризику для позивача бути підданим смертній карі, виконанню вироку про смертну кару, тортурам, нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню. У контексті встановлених обставин вірогідним є те, що звернення позивача за міжнародним захистом обумовлено намірами щодо легалізації в Україні і не пов`язано із ситуацією громадянської належності позивача, причини неможливості повернення на Батьківщину складаються лише з припущень позивача та мають загальний характер. Заявлена позивачем інформація не містить обґрунтованих, достовірних та несуперечливих відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині його особисто або членів його сім`ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками. У зв`язку із чим, суд першої інстанції вірно вважав обґрунтованими висновки органу міграційної служби відносно того, що позивачем не доведено факт переслідувань в країні громадської належності за расовою належністю, віросповіданням, національністю, громадянством та підданством, відношення до певної соціальної групи, політичних переконань. Відповідно до ч.ч. 1, 7 ст. 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року №3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі, якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин. Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення статусу біженця. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування об`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення даних спорів. Згідно із ч. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року №3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються, зокрема, за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися. Враховуючи викладене, оскільки під час звернення щодо надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, позивач не навів обґрунтованих прикладів та обставин, які свідчать про його переслідування, або його родичів за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, загрозу життю, безпеці чи свободі, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження, тощо, такі обставини не підтверджуються і інформацією по країні громадянської належності позивача, а доводи позивача є очевидно не переконливими, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції з урахуванням всіх обставин у справі дійшов вірного висновку про правомірність оспорюваного рішення органу міграційної служби та відсутність підстав для зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти до розгляду заявлене позивачем питання з приводу надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. З огляду на викладене, оскільки судом першої інстанції повною мірою з`ясовані обставини справи, висновки суду відповідають нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідно до вимог ст. 316 КАС України підлягає залишенню без змін.

Результат розгляду: denied