Рішення адміністративного суду від 2022-06-09 00:00:00+03

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 06 грудня 2021 року частково задоволено адміністративний позов [PERSON] , визнано протиправним та скасовано наказ Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області від 02.08.2021 за №71-ос "Про зупинення виплати доплати до посадового окладу судді [PERSON] " та визнано протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області щодо ненарахування і невиплати [PERSON] доплати до посадового окладу, і зобов`язано донарахувати та виплатити належну [PERSON] щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 20 відсотків посадового окладу, за період з 02 серпня 2021 року по 06 грудня 2021 року. У задоволенні решти вимог позовних [PERSON] судом відмовлено, та стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області на користь позивача понесені ним витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн. Зазначене рішення суду першої інстанції оскаржено в апеляційному порядку як позивачем так і відповідачем по справі з підстав порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права. Апеляційна скарга позивача мотивована безпідставністю часткового задоволення судом першої інстанції його позовних вимог і тим самим не повного захисту його права, порушеного незаконним актом індивідуальної дії - Наказом №71-ОС від 02.08.2021, на підставі якого було припинено виплатою надбавку за вислугу років. Вказує на те, що внаслідок відмови суду у задоволені його вимог стосовно визначеного в позові періоду нарахуваня та виплати надбавки за весь час дії, а саме, з 02 серпня 2021 року і до дня набрання рішенням суду в цій справі законної сили, його права залишаються незахищеними, оскільки \~з 06.12.2021 по день набрання рішенням законної сили, оскаржуваний ним у цій справі акт індивідуальної дії продовжує свою дію, і відповідно, він не отримає донарахування і виплату надбавки за вислугу років у проміжок часу апеляційного оскарження судового рішення відповідачем. Апелянт [PERSON] вказує на те, що його позовна вимога була конкретною, чітко визначеною, зрозумілою, направленою на ефективний захист його прав. Оскільки порушення його прав було реальним та вже мало місце на момент пред`явлення позову, характер такого правопорушення був триваючим, і таке правопорушення припиняється саме з часу втрати чинності акту індивідуальної дії. Наголошу, що він просив суд лише зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити надбавку за весь час дії незаконного акту на підставі якого останній таку надбавку припинив виплачувати, і ніякої вимоги на майбутнє в моїх позовних вимогах не містилося. На підтвердження обгрунтованості своїх вимог, позивач послається на правову позицію Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, яка міститься в п.21, п.22 Постанови від 13.10.2021, справа №120/1655/21 та на Рішення Конституційний Суд України від 04 грудня \~2018 года № 11-р/2018, змістом яких \~чітко встановлено, що суддя, який не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою, має право на отримання доплат до посадового окладу з дня ухвалення Рішення Конституційним Судом України від 04 грудня 2018 року № 11 -р/2018. А також посилається на положення статті 126 Конституції України. За наведених обставин, позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволені його вимог та: визнати протиправним і скасувати Наказ начальника Територіального управління ДСА України в Запорізькій області «Про зупинення виплати доплати до посадового окладу судді [PERSON] » №71-ОС від 02 серпня 2021 року; \~а також визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області щодо ненарахування і невиплати мені доплати до посадового окладу та зобов`язати донарахувати і виплатити належну мені щомісячну доплата за вислугу років у розмірі 20 відсотків посадового окладу, за період з 02 серпня 2021 року до дня набрання рішенням суду в цій справі законної сили, з утриманням з цієї суми передбачених законом податків і зборів. В апеляційний скарзі відповідача звертається увага колегії суддів на правмірність дій територіального управління в частині видачі спірного наказу, що на переконання відповідача підтверджено наданими до суду доказами: витягом з Акту ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області від 25 травня 2021 року № 08.08-20/7; копією супровідного листа від 06 липня 2021 року № 040808-15/2574-2021; витягом з Висновку на заперечення до акту ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області за період з 01 січня 2019 року по 31 грудня 2020 року; копією листа від 09 липня 2021 року № 040808-15/2661-2021; копією листа ТУ ДСА України в Запорізькій області від 22 липня 2021 року № 08-04/3114; копією листа Чернігівського районного суду Запорізької області від 04 серпня 2021 року, що суд першої інстанції не узяв до уваги і всупереч вимог пункту 2 частини 4 статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України не навів у мотивувальній частині судового рішення ані оцінки наданим доказам, ані мотивів їх відхилення. Відповідач також акцентує увагу апеляційної інстанції на положеннях п. 7 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» та на висловленій Верховним Судом у постанові від 13 жовтня 2021 року по справі № 120/1655/21-а правовій позиції, якими підтверджується правомірність дій ТУ ДСА України в Запорізькій області в частині вжиття заходів щодо виконання вимоги Управління Східного офісу Держаудитслужби в Запорізькій області про усунення виявлених порушень № 040808-15/2661-2021 від 09 липня 2021 року шляхом видачі наказу про зупинення позивачу доплати до посадового окладу з 02 серпня 2021 року № 71-ос, оскільки територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області є підконтрольною установою в розумінні Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні», і відповідно, вимога контролюючого органу була обов`язковою до виконання. За наведених обставин, відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити в повному обсязі у задоволені позову [PERSON] до територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області, Державної судової адміністрації України про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії. Обговоривши доводи апеляційних скарг позивача та відповідача по справі, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин та правильність застосування до них норм матеріального і процесуального права, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про необхідність задоволення вимог апеляційної скарги позивача, та про залишення без задоволення вимог апеляційної скарги відповідача, виходячи з нижченаведеного. Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що предметом спору в адміністративній справі № 280/7746/21 є наказ Територіального управління Державної адміністрації України в Запорізькій області від 02 серпня 2021 року № 71-ос «про зупинення виплати доплати до посадового окладу судді [PERSON] з 02 серпня 2021 року`у пункті першому якого: відділу планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області було наказано зупинити з 02 серпня 2021 року виплату доплати до посадового окладу та вислугу років судді Чернігівського районного суду Запорізької області [PERSON] . Підстава: Указ Президента України від 01.08.2016 №321/2016 (а.с. 18). Зазнчений наказ було винесено відповідачем з посиланням на ч.4 ст.148 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» і мотивовано тим, що у зв`язку із закінченням терміну та мотивовано тим, що [PERSON] призначено на посаду судді, та з метою попередження вчинення дій, які трактуються фахівцями Управління Східного офісу Держаудитслужби в Запорізькій області як зайве нарахування та виплата коштів державного бюджету, враховуючи відстуність відповіді Чернігівського районного суду Запорізької області на лист тетриторіального управління Державної судової адміністрації України від 22.07.2021 №08-04/3114. Вирішуючи спір у цій справі по суті, суд першої інстанції обгрунтовано узяв до уваги на обговорення Радою суддів України 03.09.2021 дій ТУ ДСА та судів, які здійснюють функції розпорядників бюджетних коштів, щодо припинення виплати доплат (а також намагання повернути вже виплачені доплати) суддям, що не здійснюють повноваження з незалежних від них причин, так само як і висновків органів Державної аудиторської служби України щодо відсутності підстав для виплати доплат до посадового окладу таким суддям, що зроблені були вказаними органами під час проведення ревізій фінансово-господарської діяльності ТУ ДСА України в різних областях та судах. Зокрема, суд першої інстанції правильно звернув увагу на розгорнутий у Рішенні Ради Суддів України № 35 від 03.09.2021 аналіз сутності виниклого питання стосовно припинення виплат суддям доплат з 01 січня 2021 року та нормативного обгрунтування порушення у такий спосіб принципу "юридичної визначеності" та принципу "належного урядування", і відповідно про порушення рівних гарантій незалежності суддів у виді матеріального забезпечення, що впливає на незалежність судді та є протиправним і недопустимим, саме у звязку з чим Рада України вирішила: «1.Звернути увагу розпорядників бюджетних коштів органів судової влади, що суддя, який не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою, має право на отримання доплат до посадового окладу з дня ухвалення Рішення Конституційним Судом України від 04.12.2018 №11-р/2018 у справі №1-7/2018; 2. Обмеження у виплатах доплат суддям, які не відправляють правосуддя на підставі частини 10 статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 2 червня 2016 року №1402-VІІІ з наступними змінами допустимо лише у випадку притягнення їх до кримінальної чи дисциплінарної відповідальності, наслідком чого є відсторонення судді від посади чи від здійснення правосуддя, а будь-які обмеження виплат доплат до посадового окладу суддям, які не здійснюють правосуддя з незалежних від них підстав, є недопустимими та такими, що суперечать Конституції України та Рішенню Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року №11-р/2018 у справі №1-7/2018; 3. З метою приведення вимог чинного законодавства у відповідність до Рішення Конституційного Суду України від 04.12.2018 №11-р/2018 у справі № 1-7/2018 та усунення будь-яких суперечностей в тлумаченні згаданого рішення Конституційного Суду України звернутись до суб`єктів законодавчої ініціативи з пропозицією визнати частину 10 статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 2 червня 2016 року №1402-VІІІ з наступними змінами такою, що втратила чинність. …». Під час апеляційного перегляду рішення Запорізького окружного адміністративного суду у цій справі встановлено, що судом першої інстанції детально було обговорено та проаналізовано усі доводи позивача та відповідача по справі з урахуванням положень ст.151-2 Конституції України, ч.8 ст.133, ч.10 ст.135, ч.4 ст.148 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та Рішення Конституційного Суду України від 04.12.2018 за №11-р/2018 по справі №1-7/2018(4062/15), внаслідок чого на переконання апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов законного та обгрунтованого висновку, що \~Рішення Конституційного Суду України від 04.12.2018 за №11-р/2018 стосується не тільки попередніх редакцій Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а й аналогічних вимог ч.10 ст.135 нині діючого Закону України від 02.06.2016 за №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», які також не відповідають Конституції України, а тому не підлягають застосуванню. Виходячи з того, що Конституційний Суд України вирішує питання не тільки ретроспективно відносно двох минулих редакцій Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а й прив`язує визнання його положень неконституційними у тому числі і для цілей нині діючого Закону України від 02.06.2016 за №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», відповідно, правова норма, яка регулює правовідносини аналогічно нормі, що визнана Конституційним Судом України неконституційною, або дублює таку правову норму (незалежно від періоду її прийняття та виду нормативного акту, в якому вона втілена) - не підлягає застосуванню і у такому разі суд має застосовувати норми Конституції України як норми прямої дії. Отже, враховуючи викладене вище, суд першої інстанції дійшов законного висновку, що обмеження у виплатах доплат суддям, які не відправляють правосуддя, допустимо лише у випадку притягнення їх до кримінальної чи дисциплінарної відповідальності, наслідком чого є відсторонення судді від посади чи від здійснення правосуддя, а будь-які обмеження виплат доплат до посадового окладу суддям, які не здійснюють правосуддя з незалежних від них підстав, є недопустимими та такими, що суперечать Конституції України та Рішенню Конституційного Суду України від 04.12.2018 за №11-р/2018 (Справа №1-7/2018(4062/15)), а доводи відповідача по справі не приймаються судом до уваги у звязку з їх недоведеністью згідно вимог ст.77 КАС України. Судова колегія в повному обсязі погоджується з висновками суду першої інстанції в частині визнання неправомірним та скасуванні прийнятого ТУ ДСА в Запорізькій області Наказу від 02.08.2021 за №71-ос "Про зупинення виплати доплати до посадового окладу судді [PERSON] ", а також в частині визнання протиправною бездіяльності Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області щодо ненарахування і невиплати позивачу доплати до посадового окладу, із зобов`язанням відповідача донарахувати і виплатити належну [PERSON] щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 20 відсотків посадового окладу починаючи з дня незаконого припинення її виплати, тобто, з 02 серпня 2021 року. Наведені у попередньому абзаці висновки суду першої інстанції на переконання колегії суддів є достатньо обгрунтованими і законодавчо мотивованими, та такими, що не спростовуються доводами апеляційної скарги відповідача, який помилково та на власний розсуд трактує норми законів, що регулюють спірні правовідносини, надаючи при цьому приорітет нормам Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні», але повністю ігноруючи положення спеціального Закону України «Про судоустрій і статус суддів», правила застосування якого вже роз`яснено Рішенням Конституційного Суду України від 04.12.2018 за №11-р/2018 по справі №1-7/2018(4062/15). Разом з тим, судова колегія не може погодитися з позицією суду першої інстанції в частині визначення періоду, за який відповідач зобов`язаний нарахувати та виплатити позивачу щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 20 відсотків посадового окладу, що слугувало підставою для часткового задоволення вимог позивача в зазначеній частині, а саме, лише до 06.12.2021, тобто по день прийняття рішення суду включно, з утриманням з цієї суми передбачених законом податків і зборів. Так, мотивуючи своє рішення про відмову позивачу в частині його вимог, суд першої інстанції послався на те, що ці вимоги позивача звернені на майбутнє і права позивача у даній частині на час прийняття рішення суду ще не є порушеними та не потребують захисту у судовому порядку. Внаслідок зазначених висновків, суд першої інстанції в резолютивній частині прийнятого ним рішення визначив спосіб відновлення порушених прав позивача шляхом зобов`язання відповідача вчинити певні дії, які відповідач саме і зобов`язаний виконати, як це прописано у частині п`ятій статті 124 і у частині третій статті 129 Конституції України, та у статті 14 КАС України. Судова колегія звертає увагу на те, що у даному випадку, суд першої інстанції зобов`язав відповідача нарахувати та виплатити позивачу спірну щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 20 відсотків посадового окладу тільки за період з 02 серпня 2021 року до 06 грудня 2021 року, і відповідно, у такий спосіб суд безпіставно фактично обмежив відповідача в частині періоду нарахування та виплати позивачу доплати до 06.12.2021. \~Тобто, суд першої інстанції розуміючи, що законної сили без відтермінування набрає лише судове рішення апеляційної інстанції, у той же час надав відповідачу можливість лише частково відновити порушенні права позивача (тільки за період з 02 серпня 2021 року до 06 грудня 2021 року), чим на переконання апеляційного суду \~допустив не повний захист прав позивача, порушених внаслідок прийняття незаконного наказу ТУ ДСА України в Запорізькій області №71-ОС від 02.08.2021. Обговорюючи доводи позивача, який акцентує увагу апеляційної інстанції на тому, що незаконне зупинення виплати йому щомісячної доплати відбулося на підставі \~Наказу №71-ОС від 02.08.2021, який (як акт індивідуальної дії) втрачає чинність не після ухвалення рішення суду першої інстанції, а \~після набрання цим судовим рішенням законної сили, колегія суддів наголошує, що конструкцією частини п`ятої статті 55 Конституції України передбачено можливість застосування способів захисту права, і такі способи стосовно даного спору передбачені ч. 1 ст. 5 та ч. 2 ст. 245 КАС України. Дійсно, гарантоване\~ \~\~ст. 55 Конституції України\~ \~\~право на захист можливе лише у разі його порушення, саме тому позивач логічно та послідовно наводив обґрунтування своїх вимог при захисті порушенного права. Під час судового розгляду даної справи по суті як у суді першої, так і апеляційної інстанцій знайшло підтвердження реальне порушення індивідуально вираженого та конкретизованого у законах України права позивача, що є підставою для прийняття адміністративним судом рішення про задоволені позову [PERSON] \~у повному обсязі. Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово підкреслював необхідність ефективного захисту прав заявників. Наприклад, у п. 75 рішення від 05.04.2005\~ \~\~у справі «Афанасьєв проти України» (заява №38722/02) ЄСПЛ зазначає, що засіб захисту, який вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним», як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави. Конституційний Суд України у рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003\~ \~\~зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови,\~ \~\~\~що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в\~ \~\~\~правах (абз. 10 п.\~ \~\~9). Законодавець визначає способи захисту прав у справах адміністративного судочинства, \~що безпосередньо спрямовані на захист права. Такі дії є завершальними актами захисту у вигляді матеріально-правових дій або юрисдикційних дій щодо усунення перешкод на шляху здійснення позивачем по цій справі своїх прав, припинення правопорушень відповідачем та відновлення становища, яке існувало до порушення. Оскільки саме застосування конкретного способу захисту порушеного та запереченого права позивача є результатом діяльності адміністративного суду, то відповідно, \~ефективним засобом у цій справі слід розуміти такий спосіб, що призводить до потрібних результатів, наслідків, які дають найбільший ефект, та який забезпечить поновлення порушеного права, тобто, адекватного наявним обставинам. На переконання колегії суддів, у спірних правовідносинах суд першої інстанції скасувавши протиправний акт індивідуальної дії, для ефективного поновлення порушеного права позивача повинен був зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою повного відновлення прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду. Іншими словами, встановивши порушене право позивача та чіткий зв`язок між правопорушенням і способом захисту права, суд мав би визначити такий спосіб захисту прав позивача, який би вичерпував себе і завляки якому права позивача були б відновленні у повному обсязі, без додаткового та повторного звернення до суду. Підсумовуючи вищевикладене та виходячи з того, що адміністративний суд мусить не тільки фактично вирішити публічноправовий спір, але й захистити особу від порушень з боку суб`єкта владних повноважень та поновити порушене право особи у найбільш ефективний спосіб, інакше мета та завдання адміністративного правосуддя не будуть досягнуті, судова колегія вважає за необхідне задовольнити вимоги апеляційної скарги позивача, у звязку з чим скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні частини його позову і задовольнити вимоги [PERSON] стосовно визначеного ним в позові періоду нарахуваня та виплати надбавки за весь час дії оскаржуваного наказу, тобто, до дня набрання рішенням суду у цій справі законної сили. Разом з тим відмовити у задоволені вимог апеляційної скарги відповідача в повному обсязі.

Результат розгляду: denied