Рішення адміністративного суду від 2022-02-04 00:00:00+02

05.07.2021 року [PERSON] звернулась до суду першої інстанції з позовом до Херсонської обласної прокуратури, в якому просила: - визнати протиправною бездіяльність Херсонської обласної прокуратури щодо не нарахування та не виплати їй при звільненні грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, передбачені статтею 82 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-УІІ за період з 06.05.2020 року по 09.06.2021 року; - зобов`язати Херсонську обласну прокуратуру нарахувати та виплатити на користь їй \~грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки, передбачені статтею 82 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-УІІ за період з 06.05.2020 року по 09.06.2021 року. Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 07.09.2021 року позов задоволено. Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Херсонська обласна прокуратура подала апеляційну скаргу, в якій посилалась на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин по справі. В поданій апеляційній скарзі апелянт посилався на те, що [PERSON] була звільнена з органів прокуратури згідно наказу прокуратури Херсонської області від 30.04.2020 року на підставі рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації, однак, рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 13.11.2020 року у справі № 540/1462/20 зазначений вище наказ був скасований та [PERSON] поновлено на рівнозначній посаді. Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, прокуратура оскаржила його до П`ятого апеляційного адміністративного суду та в подальшому до Верховного Суду. Апелянт вказував на те, що на виконання рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 13.11.2020 року у справі № 540/1462/20, залишеного без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21.05.2021 року, наказом керівника Херсонської обласної прокуратури від 04.06.2021 року № 516к [PERSON] була поновлена на посаді начальника відділу прокуратури Херсонської області з 06.05.2020 року. В подальшому наказом Херсонської обласної прокуратури від 09.06.2021 року № 530к [PERSON] звільнена з посади та з органів прокуратури у зв`язку із поданням заяви про звільнення за власним бажанням. Апелянт посилався на те, що при звільненні 09.06.2021 року з позивачем проведено повний розрахунок, сплачено всі належні до виплати суми за наявними первинними документами табелем обліку робочого часу та наказом керівника Херсонської обласної прокуратури від 09.06.2021 року № 530к. Апелянт в апеляційній скарзі вказав на те, що за період роботи з 06.05.2020 року по 09.06.2021 року [PERSON] могло б бути використано або підлягало б компенсації 49 календарних днів щорічної та додаткової відпусток, проте у зв`язку з оскарженням обласною прокуратурою рішення суду до касаційної інстанції, така компенсація позивачу не виплачувалась. Апелянт вважає, що у разі виплати прокуратурою [PERSON] грошової компенсації за невикористані дні відпустки за період вимушеного прогулу з 06.05.2020 року по 09.06.2021 року та в подальшому скасування Верховним Судом рішень у справі № 540/1462/20, виплачені позивачу кошти не можуть бути повернуті в силу приписів ст. 381 КАС України та з огляду на п. 2.2.12 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13.1.2004 року № 5, відповідно до якого грошова компенсація невикористаних днів відпустки входить до фонду додаткової заробітної плати. Таким чином, з метою недопущення безпідставного витрачання бюджетних коштів, вирішення питання виплати компенсації за невикористані дні відпустки можливе лише після завершення касаційного провадження у справі № 540/1462/20. З огляду на викладене апелянт вважає заявлені позовні вимоги передчасними та такими, що задоволенню не підлягають. Враховуючи зазначене апелянт просить скасувати рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 07.09.2021 року та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову [PERSON] . Справа розглянута в порядку письмового провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України. Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи колегія суддів дійшла наступного: Судом першої інстанції встановлено, що [PERSON] з 02.08.1982 року \~працювала в прокуратурі Херсонської області. Наказом прокурора Херсонської області від 30.04.2020 року №183к позивача звільнено з просади та органів прокуратури Херсонської області на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України "Про прокуратуру" з 05.05.2020 року. Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду \~від 13.11.2020 року у справі № 540/1462/20, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21.05.2021 року, визнано протиправним та скасовано наказ прокурора Херсонської області від 30.04.2020 року № 183к про звільнення [PERSON] , поновлено її на рівнозначній посаді в Херсонській обласній прокуратурі з 06.05.2020 року, стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 06.05.2020 року по 13.11.2020 року включно у сумі 206128 грн. 72 коп. з відрахуванням податків та зборів. На виконання рішення Херсонського окружного адміністративного суду \~від 13.11.2020 року у справі № 540/1462/20 наказом керівника Херсонської обласної прокуратури від 04.06.2021 року № 516к скасовано наказ прокурора Херсонської області від 30.04.2020 року №183к про звільнення [PERSON] та поновлено її на посаді з 06.05.2020 року. Наказом керівника Херсонської обласної прокуратури від 09.06.2021р. №530к позивача звільнено з органів прокуратури у зв`язку з поданням заяви про звільнення з посади за власним бажанням (пункт 7 частини 1 статті 51 Закону України "Про прокуратуру") з 09.06.2021 року. Судом першої інстанції встановлено, що в наказі Херсонської обласної прокуратури від 09.06.2021 року №530к відсутні будь-які вказівки щодо проведення розрахунків при звільненні позивачки. Згідно наявної у справі копії розрахункового листа за червень 2021 року, [PERSON] було виплачено заробітну плату в сумі 553,37 грн. за один робочий день, який відпрацьовано позивачкою 09.06.2021 року. Судом також встановлено, що за період з 06.05.2020 року (день поновлення позивача на посаді за рішенням суду) по 09.06.2021 року (день звільнення позивача за власним бажанням) позивачу не було нараховано та виплачено компенсацію за невикористану відпустку. Звертаючись з позовом до суду першої інстанції, позивач посилалась на те, що вона має право на грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної та додаткової відпустки, однак відповідачем у порушення приписів ст. 116 КЗпП України не було здійснено з нею всіх розрахунків при звільненні. Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача, що виразилась у ненарахуванні їй та невиплаті при звільненні грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за період з 06.05.2020 року по 09.06.2021 року, позивач оскаржила її до суду першої інстанції. Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно наявності підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] , з огляду на наступне: Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України регулюються Законом України «Про прокуратуру». Вказаним Законом забезпечуються гарантії незалежності прокурора, зокрема, щодо особливого порядку його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності тощо. Статтею 4 Закону України «Про прокуратуру» встановлено, що організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно п. 7 ч. 1 ст. 51 Закону прокурор звільняється з посади у разі подання заяви про звільнення з посади за власним бажанням. Законом «Про прокуратуру» не врегульовано питання розрахунку з прокурором при його звільненні. Конституційний Суд України у рішенні від 7 травня 2002 року №8-рп/2002 зазначив, що Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема, про поновлення порушеного права, не можуть суперечити принципу рівності усіх перед законом та судом і у зв`язку з цим обмежувати право на судовий захист. Правове регулювання Конституцією України та спеціальними законами України спеціального статусу посадових осіб не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами. \~ Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року в справі №21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Аналогічна позиція неодноразово була висловлена і Верховним Судом, зокрема, у постановах від 8 серпня 2019 року в справі №813/150/16, від 21 січня 2021 року в справі №260/1890/19, від 27 січня 2021 року в справі №380/1662/20. Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику при звільненні всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації. КЗпП України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини. Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників (стаття 1 КЗпП України). Статтею 83 Кодексу Законів про працю України передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Одночасно, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року в справі №821/1083/17 під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). З огляду на вказані положення КЗпП України, відповідач був зобов`язаний виплатити позивачу всі належні їй суми в день її звільнення, тобто 09.06.2021 року. Згідно зі ст. 82 Закону України «Про прокуратуру» прокурору надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів з виплатою допомоги для оздоровлення в розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати прокурора. Прокурору, який має стаж роботи в органах прокуратури понад 10 років, надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю 15 календарних днів. Прокурору надаються додаткові та інші відпустки, передбачені законом. Відповідно до статті 82 КЗпП України та частини 1 статті 9 Закону України «Про відпустки» від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР до стажу роботи, що дає право на щорічну відпустку, зараховується час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно з законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу). Судом встановлено, що період з 06.05.2020 року (з дати поновлення на роботі за рішенням суду) по 09.06.2021 року (по дату звільнення позивача за власним бажанням) зараховано до стажу роботи позивачки, що відображено в трудовій книжці, копія якої додана до матеріалів справи. Таким чином з огляду на положення чинного законодавства позивач має право на відпустку за вказаний вище період. При цьому у поданій апеляційній скарзі відповідачем підтверджено право позивача на грошову компенсацію за невикористані 49 календарних днів щорічної та додаткової відпусток за період з 06.05.2020 року по 09.06.2021 року. Однак, як встановлено в ході розгляду справи та не заперечувалось відповідачем, при звільненні позивача розрахунку з нею Херсонською обласною \~прокуратурою не проводилось, та будь-яка компенсація за невикористані дні відпустки за період з 06.05.2020 року по 09.06.2021 року позивачці не нараховувалась і невиплачувалась, що свідчить про порушення її прав та, як вірно встановлено судом першої інстанції, про наявність підстав для задоволення поданого позову. В свою чергу, в апеляційній скарзі відповідачем не зазначеного жодного доводу стосовно помилковості висновків суду першої інстанції щодо наявності у позивача права на отримання грошової компенсації за невикористані дні відпустки за період з 06.05.2020 року по 09.06.2021 року та наявності у Херсонської обласної прокуратури обов`язку при звільненні позивача виплатити їй всі належні суми, в тому числі компенсацію за невикористані дні відпусток за вказаний вище період, \~в день її звільнення. Нездійснення виплати належної позивачці грошової компенсації за невикористані дні відпусток відповідач пов`язує лише з переглядом в касаційному порядку рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 13.11.2020 року та постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21.05.2021 року у справі № 540/1462/20, згідно яких був скасований наказ прокурора Херсонської області від 30.04.2020 року № 183к про звільнення [PERSON] з посади та з органів прокуратури з 05.05.2020 року обласної прокуратури та поновлено позивача на рівнозначній посаді. Так, апелянт вважає, що здійснення виплати [PERSON] грошової компенсації за невикористані дні відпустки за період з 06.05.2020 року по 09.06.2021 року, у разі скасування Верховним Судом оскаржуваних судових рішень Херсонського окружного адміністративного суду від 13.11.2020 року та П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21.05.2021 року у справі № 540/1462/20, призведе до безпідставного витрачання коштів державного бюджету. Колегія суддів вважає вказані доводи апелянта безпідставними та необґрунтованими, з огляду на те, що чинним законодавством чітко передбачено строки проведення роботодавцем відповідних розрахунків зі звільненим працівником, а саме у день звільнення, та будь-яких застережень щодо можливого нездійснення такого розрахунку законодавство не містить. Оскарження в касаційному порядку судових рішень у справі № 540/1462/20 жодним чином не звільняє Херсонську обласну прокуратуру від обов`язку провести розрахунок зі звільненим працівником у день його звільнення та не може бути виправданням допущення протиправної бездіяльності щодо здійснення такого розрахунку з позивачем. Доводи та міркування, викладені в апеляційній скарзі, не впливають на правильність висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення. Згідно ст. 316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін. Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому, відповідно до ст. 316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін. Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч.5 ст.328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягають. Зважаючи на залишення без змін рішення суду першої інстанції, судові витрати відповідно до ст. 139 КАС України розподілу не підлягають.

Результат розгляду: denied