Рішення адміністративного суду від 2023-01-24 00:00:00+02

І. Короткий зміст позовних вимог 1. У квітні 2021 року [PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся до Тернопільського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Тернопільській області (далі - відповідач, ГУ ДПС у Тернопільській області), у якому просив: 1.1. визнати протиправними та скасувати накази від 20 листопада 2020 року №230-о «Про звільнення [PERSON] », від 1 березня 2021 року №34-о «Про внесення змін до наказу №230-о від 20 листопада 2020 року «Про звільнення [PERSON] »; 1.2. поновити його на посаді начальника управління податкових перевірок, трансферного ціноутворення та міжнародного оподаткування ГУ ДПС у Тернопільській області або рівнозначній посаді; 1.3. стягнути ГУ ДПС у Тернопільській області на користь позивача середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу. 2. На обґрунтування позову позивач зазначив, що вважає наказ від 20 листопада 2020 року №230-о, зі змінами, внесеними наказом від 1 березня 2021 року №34-о, незаконним, оскільки його звільнення відбулося у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису ГУ ДПС у Тернопільській області, однак позивач стверджує, що в організаційній структурі відповідача займана позивачем посада залишилася та змінилася лише назва управління та відповідної посади, а саме: з "Управління податкових перевірок, трансфертного ціноутворення та міжнародного оподаткування" на "Управління податкового аудиту". Крім того, позивач зазначив, що його не було ознайомлено з повідомленням про наступне вивільнення. 3. У подану до суду першої інстанції відзиві на позовну заяву відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував та наполягав на тому, що всі вимоги чинного законодавства при попередженні та звільненні позивача з посади було дотримано. ІІ. Установлені судами попередніх інстанцій фактичні обставини справи. 4. Згідно з наказом ГУ ДПС у Тернопільській області від 15 серпня 2019 року №7-о "Про призначення [PERSON] " позивача було призначено з 16 серпня 2019 року на посаду начальника управління податкових перевірок, трансфертного ціноутворення та міжнародного оподаткування Головного управління ДПС у Тернопільській області у порядку переведення з Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби. 5. Відповідно до Положення про ГУ ДПС у Тернопільській області, затвердженого наказом Державної податкової служби України (далі - ДПС) від 19 липня 2020 року №14, Головне управління ДПС у Тернопільській області (ЄДРПОУ 43142763) (далі також - ГУ) є територіальним органом ДПС, який підпорядковується ДПС. 5.1. ГУ є юридичною особою публічного права. Організаційна структура, штатний розпис та кошторис ГУ затверджується Головою ДПС. 6. Наказом ДПС від 21 липня 2020 року №354 "Про структури територіальних органів ДПС" здійснено заходи щодо введення в дію нової організаційної структури територіальних органів ДПС. З цією метою затверджено в новій редакції Методичні рекомендації щодо побудови організаційних структур територіальних органів ДПС (далі - Методичні рекомендації) та зобов`язано керівників територіальних органів ДПС надати на затвердження організаційні структури та штатний розпис підпорядкованого органу і після їх введення в дію здійснити комплекс заходів щодо призначення, переведення працівників територіальних органів ДПС відповідно до змін, проведених в організаційній структурі та штатному розписі відповідного органу. 7. Відповідно до Методичних рекомендацій в порівняні з діючою організаційною структурою ГУ на 2020 рік відбулися істотні зміни, а саме: 7.1. ліквідовано усі територіальні управління, які були утворені на правах відокремлених підрозділів; 7.2. зменшено кількість самостійних структурних підрозділів з 17 до 13 та, відповідно, здійснено перерозподіл функціональних повноважень і чисельності ліквідованих структурних підрозділів. 7.3. Зокрема, замість підрозділу податкових перевірок, трансфертного ціноутворення та міжнародного оподаткування утворено підрозділ податкового аудиту до якого передано функції і штатну чисельність ліквідованого управління податків і зборів з фізичних осіб в частині здійснення контрольно-перевірочних заходів стосовно фізичних осіб-підприємців та податкових агенті з - юридичних осіб. 8. Нову організаційну структуру ГУ на 2020 рік затверджено Головою ДПС 19 серпня 2020 року та введено в дію наказом ДПС у Тернопільській області від 26 серпня 2020 року №1143 "Про введення в дію нової організаційної структури та штатного розпису ГУ ДПС". 8.1. Згідно з новою організаційною структурою посада начальника управління податкових перевірок, трансфертного ціноутворення та міжнародного оподаткування ГУ ДПС у Тернопільській області ліквідована. 9. Зазначені зміни знайшли відображення в Положенні про управління податкового аудиту, затвердженому наказом ГУ ДПС у Тернопільській області від 24 вересня 2020 року №1590. Зокрема, змінено основні завдання управління та доповнено положення новими функціями, зокрема: 1.115 "Організація та контроль за правомірністю бюджетного відшкодування"; 1.132 "Контроль за своєчасністю, достовірністю, повнотою нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору"; 1.134 "Контроль за своєчасністю, достовірністю, повнотою сплати державного мита"; 1.137 "Складання та супроводження плану-графіка проведення документальних перевірок самозайнятих осіб"; 1.138 "Проведення документальних перевірок самозайнятих осіб, фізичних осіб, які не є суб`єктами господарювання (по податках, зборах і платежах, контроль за своєчасністю, достовірністю повнотою нарахування та сплати яких покладено на податкові органи), юридичних осіб з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб, військового збору, єдиного внеску та державного мита". 10. 27 серпня 2020 року ГУ ДПС у Тернопільській області прийнято наказ №105-о "Про попередження працівників ГУ ДПС у Тернопільській області про наступне вивільнення". 11. [PERSON] у період з 27 серпня 2020 року до 28 лютого 2021 року перебував у стані тимчасової непрацездатності та у відпустці без збереження зарплати. 12. Попередження про наступне вивільнення позивачу надіслано листом від 28 серпня 2020 року №604/6/19-00-11-01/ [NUMBER] , що підтверджується накладною Укрпошти від 28 серпня 2020 року №4600115287160, описом вкладення до цінного листа на ім`я [PERSON] з відтиском штемпеля датованого 28 серпня 2020 року, квитанцією Укрпошти від 28 серпня 2020 року. 13. Наказ ГУ ДПС у Тернопільській області від 20 листопада 2020 року №230-о "Про звільнення [PERSON] » припинено державну службу та звільнено з роботи в перший робочий день, наступний за днем закінчення тимчасової непрацездатності, начальника управління податкових перевірок, трансфертного ціноутворення та міжнародного оподаткування ГУ ДПС у Тернопільські області [PERSON] у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису ГУ ДПС у Тернопільській області, відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу" та пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу Законів про працю України." 14. Наказом ГУ ДПС у Тернопільській області від 01 березня 2021 року №34-о "Про внесення змін до наказу №230-о від 20 листопада 2020 року "Про звільнення [PERSON] " наказ від 20 листопада 2020 року №230-о викладено в наступній редакції: "Припинити державну службу та звільнити з 01 березня 2021 року начальника управління податкових перевірок, трансфертного ціноутворення та міжнародного оподаткування ГУ ДПС у Тернопільські області [PERSON] у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису Головного управління ДПС у Тернопільській області, відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу" та пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу Законів про працю України.". 14.1. Підставою видачі у зазначених наказах вказано: наказ ГУ ДПС у Тернопільській області від 27 серпня 2020 року №105-о "Про попередження працівників ГУ ДПС у Тернопільській області про наступне вивільнення", попередження про наступне вивільнення [PERSON] , лист ГУ ДПС у Тернопільській області від 28 серпня 2020 року №604/6/19-00-11-01/ [NUMBER] . ІІІ. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 15. Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2021 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16 лютого 2022 року, в задоволенні позову відмовлено. 16. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що в спірному випадку не відбувалася реорганізація ГУ ДПС у Тернопільській області як юридичної особи публічного права, а мала місце зміна внутрішньої структури та штатного розпису ГУ ДПС у Тернопільській області. При цьому, наказом ГУ ДПС у Тернопільській області від 26 серпня 2020 року №1143 введено в дію нову організаційну структуру та штатний розпис, згідно з якими посада начальника управління податкових перевірок, трансфертного ціноутворення та міжнародного оподаткування ГУ ДПС у Тернопільській області ліквідована. Враховуючи викладене, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що посилання у спірних наказах на пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII (далі - Закон № 889-VIII) як і підстави припинення державної служби позивача за ініціативою суб`єкта призначення є таким, що відповідає обставинам справи та діючому законодавству України. 16.1. Суди попередніх інстанцій застосували до спірних правовідносин у цій справі частину третю статті 87 Закону № 889-VIII у редакції зі змінами, внесеними Законом України "Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи" від 14 січня 2020 року №440-IX (далі - Закон №440-IX), чинній станом на момент попередження та звільнення позивача із займаної посади, згідно з якою суб`єкт призначення або керівник державної служби, по-перше, мав право, а не обов`язок пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби, по-друге, вакантну посаду у тому самому державному органі, а по-третє - за наявності такої посади. При цьому, суди попередніх інстанцій наголосили, що на момент попередження та звільнення позивача із займаної посади законодавством, що регулює порядок звільнення, не передбачалося врахування переважного права на залишення на роботі при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці, а також застосування частини другої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), відповідно до якої звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. На підставі викладеного суду попередніх інстанцій дійшли висновку, що в спірному випадку право прийняти рішення про переведення належить саме керівнику державної служби або суб`єкту призначення і прийняття такого рішення є правом, а не обов`язком керівника державної служби або суб`єкта призначення. 16.2. Окремо суди попередніх інстанцій зазначили, що попередження про наступне вивільнення позивачу надіслано листом від 28 серпня 2020 року №604/6/19-00-11-01/ [NUMBER] за адресою проживання, вказаною в особовій справі працівника, у зв`язку з чим дійшли висновку, що ГУ ДПС у Тернопільській області повідомлено позивача про наступне вивільнення у порядку, передбаченому Законом (з урахуванням частин першої другої та четвертої статті 9-1 Закону № 889-VIII), а інформація викладена у листі та додатках вважається такою, що доведена до відома [PERSON] . 16.3. У підсумку суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що порядок та процедура припинення державної служби з підстави пункту 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII дотримані відповідачем повністю. Спірні накази відповідають критеріям, встановленим частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), тому правові підстави для визнання їх протиправними та скасування відсутні, отже позовні вимоги в цій частині позову задоволенню не підлягають, відповідно не підлягають задоволенню і похідні позовні вимоги позивача про поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. ІV. Касаційне оскарження 17. 09 листопада 2022 року у Верховному Суді зареєстровано касаційну скаргу [PERSON] на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2021 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16 лютого 2022 року, у якій скаржник просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі. 18. На обґрунтування наявності підстави касаційного оскарження скаржник зазначає, що за відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах, суди попередніх інстанцій неправильно застосували положення пункту 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII щодо припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, зокрема в частині: скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців. 18.1. У цьому зв`язку скаржник доводить, що правова конструкція пункту 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII передбачає можливість врегульовувати різні за своєю суттю випадки правовідносин припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, а саме: скорочення чисельності державної служби; скорочення штату державних службовців; скорочення посади. Разом з тим при «скороченні посади» роботодавцем законодавець встановив умови для припинення державної служби особи, які також повинні бути врахованими при застосуванні цього механізму припинення публічної служби за ініціативи суб`єкта призначення та без з`ясування яких, на думку позивача, вважати, що публічну службу особи припинено в законний спосіб (посилаючись на цю норму) є бездоказовим та не всебічним. 18.2. Скаржник також не погоджуються з висновками судів попередніх інстанцій щодо застосування частини третьої статті 87 Закону№ 889-VIII та вважає такі висновки передчасними, оскільки для того, щоб аналізувати наявність можливості реалізації відповідачем права, встановленого вказаною нормою, необхідно попередньо з`ясувати дотримання таким учасником правовідносин умов, встановлених пунктом 1 частини першої статті 87 Закону№ 889-VIII, з обов`язковим врахуванням специфіки обраного механізму припинення державної служби (скорочення посади), що закладений у вказаному пунктів. 19. У касаційній скарзі скаржник також зазначає про порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права. У цьому зв`язку скаржник стверджує, що попередження про наступне вивільнення йому надіслано листом від 28 серпня 2020 року № 604/6/19-00-11-01/18934 за адресою: Тернопільська обл., Козівський р-н, с. Яструбове, поштовий індекс 47661. Проте він зареєстрований та проживає за іншою адресою, а саме: [ADDRESS] , і саме ця адреса вказана в його особовій справі державного службовця, яка знаходиться у розпорядженні відповідача, про що він та його представник неодноразово наголошували під час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій. Однак, судами попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях ці обставини залишені повністю поза увагою без надання їм жодної (зокрема правової) оцінки. 20. Касаційна скарга містить клопотання про розгляд справи за участі позивача. 21. Ухвалою Верховного Суду від 25 листопада 2022 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою позивача у зв`язку із доведенням наявності підстави касаційного оскарження, визначеної пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України. Витребувано із Тернопільського окружного адміністративного суду матеріали справи №500/1744/21. 22. 6 грудня 2022 року справа № 500/1744/21 надійшла до Верховного Суду. 23. До Верховного Суду 14 грудня 2022 року надійшов відзив ГУ ДПС у Тернопільській області на касаційну скаргу, в якому відповідач, спростовуючи доводи касаційної скарги, просить відмовити у задоволенні касаційної скарги. 24. Відзив на касаційну скаргу містять клопотання про здійснення розгляду справи за участі представника відповідача. V. Релевантні джерела права й акти їхнього застосування 25. За правилами частини третьої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи. 26. Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 27. Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення. 28. Спеціальним законом, що регулює відносини, які виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, є Закон України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року № 889-VIII (далі - Закон № 889-VIII, у редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин). Дія цього Закону поширюється на державних службовців, зокрема, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади (пункт 3 частини другої статті 3 Закону № 889-VIII). 29. Частинами першою - третьою статті 5 Закону № 889-VIIІ установлено, що правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом. 30. Частиною п`ятою статті 22 Закону № 889-VIII передбачено, що у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу. 31. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 41 Закону № 889-VIII державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійних компетентностей може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець 32. Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 83 Закону № 889-VIII державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб`єкта призначення. 33. Частинами першою, п`ятою статті 87 Закону № 889-VIII визначено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема: 1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу; 1-1) ліквідація державного органу. 33.1. Наказ (розпорядження) про звільнення державного службовця у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, може бути виданий суб`єктом призначення або керівником державної служби у період тимчасової непрацездатності державного службовця або його відпустки із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки. 34. За змістом абзацу першого частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення. 35. За правилами частин першої, другої, четвертої статті 9-1 Закону № 889-VIII доведення інформації або документів до відома державного службовця відповідно до вимог цього Закону здійснюється шляхом її вручення або надсилання поштою, в тому числі з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку. У разі доведення інформації або документів шляхом використання інших засобів телекомунікаційного зв`язку такий спосіб фіксується протоколом у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. 35.1. Інформація або документи надсилаються державному службовцеві за адресою місця проживання/перебування або на його адресу електронної пошти чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку за наявними в особовій справі контактними даними. 35.2. Інформація або документи, надіслані поштою, в тому числі електронною, чи шляхом передачі з використанням інших засобів зв`язку вважаються такими, що доведені до відома державного службовця на п`ятий календарний день з моменту їх відправлення. VІ. Позиція Верховного Суду 36. Частиною першої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. 37. Згідно з частиною другою статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. 38. Вирішуючи питання про обґрунтованість касаційної скарги позивача, Верховний Суд виходить з такого. 39. Предметом спору у цій справі є питання правомірності наказу ГУ ДПС у Тернопільській області від 20 листопада 2020 року №230-о, зі змінами, внесеними наказом від 1 березня 2021 року №34-о, яким припинено державну службу та звільнено позивача з посади начальника управління податкових перевірок, трансфертного ціноутворення та міжнародного оподаткування ГУ ДПС у Тернопільські області у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису ГУ ДПС у Тернопільській області на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII. 40. Як установлено судами попередніх інстанцій, наказом ДПС від 21 липня 2020 року №354 "Про структури територіальних органів ДПС" здійснено заходи щодо введення в дію нової організаційної структури територіальних органів ДПС, а наказом ДПС у Тернопільській області від 26 серпня 2020 року №1143 введено в дію нову організаційну структуру та штатний розпис ГУ ДПС у Тернопільській області, згідно з якими замість підрозділу податкових перевірок, трансфертного ціноутворення та міжнародного оподаткування утворено підрозділ податкового аудиту. При цьому, посада начальника управління податкових перевірок, трансфертного ціноутворення та міжнародного оподаткування ГУ ДПС у Тернопільській області скорочена. 41. Колегія суддів зазначає, що Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» від 19 вересня 2019 року № 117-IX (далі - Закон № 117-IX) були внесені зміни та доповнення до Закону № 889-VIII, зокрема, відповідно до положень статті 83 Закону № 889-VIII (у редакції Закону № 117-IX, що діє з 25 вересня 2019 року) державна служба припиняється: 1) у разі втрати права на державну службу або його обмеження (стаття 84 цього Закону); 2) у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85 цього Закону); 3) за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону); 4) за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону); 5) у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття 88 цього Закону); 6) у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов (стаття 43 цього Закону); 7) у разі досягнення державним службовцем 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом; 8) у разі застосування заборони, передбаченої Законом України "Про очищення влади"; 9) з підстав, передбачених контрактом про проходження державної служби (у разі укладення) (стаття 88-1 цього Закону). 42. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII (зі змінами, внесеними згідно із Законом № 117-IX) підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу. 43. Наведене свідчить, насамперед, про можливість суб`єкта призначення розірвати трудовий договір з будь-яким державним службовцем у разі настання однієї з таких підстав: 1) скорочення чисельності або штату державних службовців; 2) скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців; 3) реорганізації державного органу. 44. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 28 липня 2021 року у справі №640/11024/20 та у подальшому підтримана, зокрема, у постановах від 29 грудня 2021 року у справі № 420/3825/20, від 02 червня 2022 року у справі №420/3541/20, від 07 липня 2022 року у справі №640/9691/20 та колегія суддів не вбачає підстав для відступу від неї. 45. Слід зазначити, що відповідно до частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII (у редакції зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» від 14 січня 2020 року № 440-IX (далі - № 440-IX), який набрав чинності 13 лютого 2020 року), суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення. 46. У світлі аргументів касаційної скарги позивача слід зазначити, що Верховним Судом вже неодноразово, зокрема, у постановах від 28 липня 2021 року у справі № 640/11024/20, від 02 червня 2022 року, від 07 липня 2022 року у справі № 640/9691/20, від 10 серпня 2022 року у справі №560/586/21, досліджувалося питання щодо правильного розуміння сутності нормативного врегулювання процедури звільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VІІІ (у редакції Закону № 117-IX) у сукупності з положеннями частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII (у редакції Закону № 440-IX). 47. Так, у постанові від 28 липня 2021 року у справі № 640/11024/20 Верховний Суд дійшов висновку про те, що частина перша статті 87 Закону № 889-VIIІ пов`язує припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення не лише зі скороченням чисельності або штату державних службовців, а й зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців. 48. Крім того, у наведених постановах у справах № 640/11024/20, № 640/9691/20, № 560/586/21 Верховний Суд підкреслив, що вжите у частині третій статті 87 Закону №889-VIII слово «може», означає, що на суб`єкта призначення або керівника державної служби не покладається обов`язок з працевлаштування працівників, що вивільняються. Вирішення питання пропонувати державному службовцю вакантну посаду чи ні законодавець залишив на розсуд суб`єкта призначення. 49. У цій справі Верховний Суд також ураховує, що із набранням чинності змін, внесених до Закону № 889-VIIІ Законами № 117-IX та № 440-IX, процедура припинення державної служби у зв`язку із скороченням чисельності або штату державних службовців, скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу (пункт 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIIІ) зазнала значних змін та стала ідентичною. 50. З огляду на викладене та ураховуючи встановлені обставини справи колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо виникнення підстави для звільнення позивача відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII (скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців). 51. Водночас Верховний Суд наголошує, що для висновку про дотримання відповідачем порядку та процедури припинення державної служби з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII, судам необхідно не лише встановити наявність підстави звільнення (зокрема, у разі скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців), а й пересвідчитися у дотриманні суб`єктом призначення або керівником державної служби вимог частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII у частині попередження державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. 52. Повертаючись до обставин цієї справи, нагадаємо, що у ній позивач наполягає на незаконності його звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII, серед іншого, з огляду на те, що відповідач не повідомив його про наступне звільнення. 53. Слід зазначити, що суди попередніх інстанцій, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходили, зокрема, з того, що ГУ ДПС у Тернопільській області повідомлено позивача про наступне вивільнення у порядку передбаченому Законом, а інформація викладена у листі та додатках вважається такою, що доведена до відома [PERSON] . 54. Верховний Суд уважає ці висновки судів попередніх інстанцій передчасними з огляду на таке. 55. Так, суди попередніх інстанцій обмежилися посиланням на те, що попередження про наступне вивільнення позивачу надіслано листом від 28 серпня 2020 року №604/6/19-00-11-01/ [NUMBER] за адресою проживання, вказаною в особовій справі працівника. 56. Однак суди попередніх інстанцій не встановили за якою саме адресою відповідачем було надіслано позивачу повідомлення про наступне вивільнення, а також яка саме адреса проживання позивача вказана у його особовій справі. 57. З огляду на наведене, Верховний Суд констатує, що висновки судів попередніх інстанцій ґрунтуються на неповно встановлених обставинах справи. 58. Статтею 242 КАС України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. 59. Це означає, що судове рішення має містити пояснення (мотиви), чому суд вважає ту чи іншу обставину доведеною або не доведеною, чому суд врахував одні докази, але не взяв до уваги інших доказів, чому обрав ту чи іншу норму права (закону), а також чому застосував чи не застосував встановлений нею той чи інший правовий наслідок. Кожен доречний і важливий аргумент особи, яка бере участь у справі, повинен бути проаналізований і одержати відповідь суду. 60. Виходячи із змісту принципу офіційного з`ясування всіх обставин у справі в адміністративному судочинстві саме на суд покладається обов`язок визначити характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги, матеріальний закон, який їх регулює, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі позовних вимог та заперечень; з`ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів, і вжити заходів для виявлення та витребування доказів. 61. Верховний Суд також звертає увагу, що одне із призначень обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті, та надати стороні можливість його оскарження у разі незгоди з аргументами суду. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль за здійсненням правосуддя. А тому при оскаржені рішення суду слід звертати увагу на те, що залишення без уваги ключових доводів сторони є прямим порушенням процесу. 62. Відповідно до частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 328 цього Кодексу. 63. Оскільки судами першої та апеляційної інстанцій порушено норми процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема не встановлено обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, тому відсутні правові підстави для ухвалення нового рішення або зміни судових рішень. 64. Таким чином, рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до вимог статті 353 КАС України. 65. При новому розгляді справи суду першої інстанції необхідно з`ясувати обставини, що мають істотне значення для правильного вирішення спору, викладені Верховним Судом у цій постанові у розділі "Позиція Верховного Суду", всебічно і повно з`ясувати та перевірити всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінити аргументи усіх учасників справи та наданим ними доказам із наведенням мотивів їх врахування чи відхилення, а також проаналізувати оскаржуване рішення відповідача на предмет його правомірності відповідно до критеріїв, визначених у частині другій статті 2 КАС України. VІІ. Судові витрати 66. Оскільки за наслідками касаційного розгляду Верховним Судом не ухвалюється нове рішення, судові витрати не розподіляються.

Результат розгляду: partial