Рішення адміністративного суду від 2023-05-26 00:00:00+03

[PERSON] звернулася до суду з адміністративним позовом до Апостолівського відділу Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області, в якому просила: - визнати протиправним та скасувати рішення Апостолівського відділу Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області від 14.12.2022 №12404300017223 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянці російської федерації [PERSON] ; - зобов`язати Апостолівський відділ Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області повторно розглянути заяву громадянки російської федерації [PERSON] про надання дозволу на імміграцію в Україну, з урахуванням висновків, викладених у рішенні суду. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2023 року в задоволенні позову відмовлено. [PERSON] подала апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач звернулась до відповідача із заявою про надання дозволу на імміграцію до України, надавши усі документи, визначені у Законі України «Про імміграцію» та Порядком №1983 з метою отримання посвідчення на постійне проживання в Україні з тих підстав, що перебуває у шлюбі з громадянином України та має з ним спільну неповнолітню дитину. Проте, відповідачем прийнято рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію з посиланням на п.6 ст. 10 Закону України «Про імміграцію». Позивач не погоджується з таким рішенням відповідача, вважає, що має право на отримання дозволу на імміграцію поза квотою імміграції у зв`язку із тим, що вона понад два роки перебуває у шлюбі з громадянином України, нею подано для цього необхідний пакет документів до уповноваженого органу. Крім того, оскаржуване рішення не містить посилань на конкретний випадок, передбачений законом, який є підставою для відмови. За таких обставин, рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну вважає необґрунтованим та протиправним. У відзиві на апеляційну скаргу позивач, посилаючись на безпідставність доводів апеляційної скарги та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін. Зазначає, що, після відповідного звернення позивача із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну, у відповідність до пунктів 12-14 Порядку відповідачем, здійснені відповідні заходи щодо з`ясування у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у надані дозволу на імміграцію. Були надіслані відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, Держприкордонслужби, в тому числі до регіональних органів СБУ. Отримано лист від Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області від 30.11.2022 №55/2-3789нт вих, в якому зазначено, що подальше документування громадянки рф [PERSON] , [INFO] , дозволом на імміграцію недоцільно на підставі ст.10 п.6 Закону України «Про імміграцію». За вказаних обставин 14.12.2023 було вирішено прийняти відносно позивача рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну №12404300017223. Відповідачем зазначено, що Апостолівський відділ Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області не наділено повноваженнями роз`яснювати або тлумачити висновки чи твердження Служби безпеки України, а також вчиняти будь-які дії, що входять до повноважень органів СБУ, Національної поліції тощо. За таких обставин, після надходження відповіді від СБУ на запит щодо наявності або відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію позивачу, відповідач діяв на підставі та у спосіб передбачений чинним законодавством України. Відповідно до вимог статті 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження. Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів дійшла таких висновків. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, [PERSON] , [INFO] є громадянкою російської федерації, що підтверджується копією паспорта № [NUMBER] від 21.07.2021. Згідно копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 23.02.2019 між громадянином України [PERSON] укладено шлюб з громадянкою російської федерації [PERSON] та мають спільну дитину [PERSON] [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 16.09.2021. Згідно Витягу з реєстру територіальної громади (Апостолівська територіальна громада) №2022/001517389 від 28.11.2022, [PERSON] , [INFO] (РНОКПП [NUMBER] ) зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 29.03.2019. 22.12.2021 [PERSON] видано посвідку на тимчасове проживання в Україні серія № [NUMBER] . Посвідка дійсна до 21.12.2022. 04.02.2022 позивач звернулася до Апостолівського відділу Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області із заявою та необхідними документами, про надання дозволу на імміграцію, однак листом від 15.12.2022 №1240-1190/1240-22 Апостолівським відділом Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області направлено [PERSON] рішення про відмову в наданні дозволу на імміграцію в України на підставі пункту 6 статті 10 Закону України «Про імміграцію». Рішенням про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україні від 14.12.2022 №12404300017223, громадянці російської федерації [PERSON] , [INFO] на підставі пункту 6 частини 1 статті 10 Закону України «Про імміграцію» відмовлено у наданні дозволу на імміграцію в Україну. Не погоджуючись з таким рішенням відповідача, позивач звернулась до суду з даним позовом. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статті 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначає Закон України «Про імміграцію» від 07.06.2001 № 2491-III. За змістом статті 1 Закону України «Про імміграцію» імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію. Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України. Згідно із пунктом 2 частини першої статті 9 Закону України «Про імміграцію» заяви про надання дозволу на імміграцію подаються особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів. Статтею 6 Закону України «Про імміграцію» визначено повноваження центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів. Відповідно до частини першої цієї статті Закону центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів: 1) організовує роботу з прийняття заяв разом із визначеними цим Законом документами щодо надання дозволу на імміграцію від осіб, які перебувають в Україні на законних підставах; 2) організовує роботу з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутності підстав для відмови у його наданні; 3) організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються; 4) організовує роботу з видання та вилучення у випадках, передбачених цим\~ Законом, посвідок на постійне проживання; 5) забезпечує ведення обліку осіб, які подали заяви про надання дозволу на імміграцію, та осіб, яким надано такий дозвіл. Згідно з пунктами 1, 7 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 №360 (далі - Положення №360) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів є Державна міграційна служба України (ДМС). ДМС здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи та територіальні підрозділи, у тому числі міжрегіональні. Стаття 9 Закону України «Про імміграцію» встановлює умови, порядок та перелік документів, необхідних для вирішення питання дозволу на імміграцію. Так, заяви про надання дозволу на імміграцію подаються: 1) особами, які постійно проживають за межами України, - до дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном за місцем їх постійного проживання; 2) особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів. Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою. Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається. З аналізу наведених норм законодавства вбачається, що для оформлення дозволу на імміграцію заявник повинен подати заяву з доданням певного пакету документів. У разі ж ненадання особою повного пакету документів, заява про надання дозволу на імміграцію не приймається. Статтею 10 Закону України «Про імміграцію» встановлено, що дозвіл на імміграцію не надається: 1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку; 2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено; 3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я; 4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи; 5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України; 6) в інших випадках, передбачених законами України. Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначає Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983 (далі - Порядок № 1983). Відповідно до пункту 3 Порядку №1983 рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні підрозділи ДМС (далі - територіальні підрозділи) - стосовно іммігрантів, які на законних підставах перебувають на території України і є іммігрантами позаквотової категорії (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС або територіальний орган), а саме: одного з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітей і батьків громадян України. За змістом пункту 12 Порядку №1983 територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, інформацію, зазначену ними у заяві про надання дозволу на імміграцію, справжність поданих документів та відповідність, їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію; проводять перевірку законності перебування в Україні іммігранта з використанням інтегрованої міжвідомчої інформаційно-комунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон України (система «Аркан»), або шляхом надсилання запитів до Адміністрації Держприкордонслужби; проводять перевірку даних іммігранта за банками даних Інтерполу з метою отримання інформації, яка є підставою для відмови у наданні дозволу на імміграцію відповідно до вимог пункту 2 частини першої статті 10 Закону України «Про імміграцію»; надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам; здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції. Згідно з пунктом 14 Порядку № 1983 територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України «Про імміграцію», надсилають відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ та Держприкордонслужби. МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ та Держприкордонслужба проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який надіслав запит. Термін перевірки може бути продовжений, але не більше ніж на один місяць. Пунктом 16 Порядку № 1983 визначено, що у разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів і підрозділів, ці органи аналізують у місячний термін отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу. З наведених норм слідує, що прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу. Відповідно до матеріалів справи, позивач звернулась до Апостолівського відділу Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну у зв`язку із перебуванням у шлюбі із громадянином України. У відношенні громадянки російської федерації [PERSON] про надання дозволу на імміграцію №1240/13 до Апостолівського відділу Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області надійшов лист від Управління СБУ у Дніпропетровській області від 30.11.2022 №55/2-3789нт вих, в якому зазначено, що останнім відповідно до п.13 ч.1 ст.24 Закону України «Про Службу безпеки України» отримано інформацію, яка свідчить, що подальше документування громадянки рф [PERSON] , [INFO] , дозволом на імміграцію недоцільно, на підставі ст.10 п.6 Закону України «Про імміграцію». Таким чином, відповідач отримавши від Управління СБУ у Дніпропетровській області вищезазначений лист, прийняв відповідне рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україні від 14.12.2022 №12404300017223. В якості юридичної підстави для прийняття оскаржуваного рішення міграційним органом зазначено посилання на пункт 6 статті 10 Закону України «Про імміграцію». З аналізу вказаної норми Закону слідує, що дозвіл на імміграцію не надається «в інших випадках, передбачених законом». Однак, вказавши підставою для відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну пункт 6 статті 10 Закону України «Про імміграцію», відповідачем не наведено в рішенні від 14.12.2022 №12404300017223 таких інших випадків, передбачених законом, не уточнено причин та не конкретизовано обставин, які слугували підставою для прийняття спірного рішення, що фактично позбавило позивача бути обізнаною щодо обставини, у зв`язку із якою їй було відмовлено у наданні дозволу та ставить заявника у стан правової невизначеності щодо підстав відмови у наданні дозволу. За загальними вимогами, які висуваються до актів суб`єктів владних повноважень, як актів правозастосування, є їхня обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав (фактичних і юридичних) його прийняття, а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття. Отже, щодо посилання відповідача у спірному рішенні на пункт 6 частини 1 статті 10 Закону України «Про імміграцію», апеляційний суд дійшов висновку, що ні оскаржене рішення відповідача, ні висновок за результатами розгляду заяви позивача про надання дозволу на імміграцію в Україну, жодних посилань на інші закони України, які б вказували на наявність тих обставин, які стали підставою для відмови в наданні позивачу дозволу на імміграцію, як це визначено в пункті 6 частини 1 статті 10 Закону України «Про імміграцію», не містить. Разом з цим, суд апеляційної інстанції зазначає, що не дає оцінку правомірності висновків Управління СБУ у Дніпропетровській області щодо позивача [PERSON] , а перевіряє законність та обґрунтованість рішення Апостолівського відділу Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області, винесеного на підставі листа Управління СБУ у Дніпропетровській області, яким відмовлено у наданні дозволу на імміграцію в Україну. З огляду на викладене, рішення відповідача про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну від 14.12.2022 №12404300017223 не відповідає критеріям обґрунтованості, оскільки відповідачем не зазначено чітких причини для відмови у наданні дозволу, тобто не обґрунтовано підстави та мотиви прийняття такого рішення. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 30.01.2020 у справі №2340/2851/18. Також колегія суддів зазначає, що висновок Апостолівського відділу Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області стосовно імміграції позивача в Україну не містить жодних конкретних даних щодо вчинення або можливості вчинення [PERSON] протиправних дій, які містять ознаки порушення чинного законодавства України. В матеріалах справи відсутні будь-які докази, що позивачем надавалися відповідачу свідомо неправдиві відомості, підроблені документи чи документи, що втратили чинність; та будь-яких доказів того, що дії позивача становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; доказів того, що рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; відповідачем також не надано суду жодного доказу, який би підтверджував порушення позивачем законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства. Органи Національної поліції та Держприкордонслужба, провівши відповідно до компетенції у місячний строк після надходження відповідних запитів перевірку, не виявили підстав для відмови позивачу у наданні дозволу на імміграцію в Україну. Крім того, суд враховує, що позивач має зареєстроване місце проживання на території України, створила сім`ю з громадянином України та має неповнолітню дитину, яка народилася у шлюбі на території України. Згідно з частиною другою статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Європейський суд з прав людини у рішенні від 21.06.1988 у справі «Боррехаб проти Нідерландів» висвітлив правову позицію щодо захисту права на «сімейне життя» у випадку депортації іноземця з території держави-учасниці Конвенції. Так, позиція Суду ґрунтувалася на тому, що відмова у видачі особі нової посвідки на проживання і подальша депортація із країни призведуть до розриву сімейних зав`язків між батьком та його неповнолітньою донькою. У наведеній справі, Суд прийшов до висновку, що в такому випадку має місце порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 № ETS N005 (право на повагу до приватного і сімейного життя). Відповідно до рішень Європейського суду з прав людини у справі «Боррехаб проти Нідерландів» від 21.06.1988 та у справі «Каплан та інші проти Норвегії» від 24.07.2014 роз`єднання сім`ї без доведення таким заходом втручання досягнення мети - захисту національної, громадської безпеки, запобігання правопорушень чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб, навіть за умови дотримання вимоги законодавства, не відповідає вимогам ч. 2\~ ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Стаття 1 Конвенції вимагає від держав гарантувати права та свободи не лише громадянам, а кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією. Яскравими прикладами того, як цей принцип реалізується на практиці, можуть служити заяви, де мовиться про порушення права на сімейне життя у зв`язку з діями держави, спрямованими на депортацію з недоговірної держави особи, яка влаштувала життя з громадянином/громадянкою договірної держави, або на скасування даного цій особі дозволу на проживання У контексті практики Європейського суду з прав людини, за ст. 8 Конвенції, видворення особи з країни, де проживають її близькі родичі, становить порушення права на повагу до сімейного життя, яке гарантується положеннями зазначеної статті. У кожному такому випадку питання повинне розглядатися пропорційно меті, яка ставиться, відповідно до вимог конвенції. Право на сім`ю потребує гарантій від усіх випадків утручання, незалежно від того, ким воно ініційоване - органами державної влади, фізичними чи юридичними особами. При розв`язанні спірних правовідносин ураховано правову позицію ЄСПЛ, викладену в рішенні від 18 лютого 1991 року у справі «Мустаким проти Бельгії». ЄСПЛ підкреслив, що у випадках, коли відповідні рішення (про депортацію) являли собою втручання у права, захищені ст. 8 Конвенції, слід обґрунтувати суттєву суспільну необхідність. Крім того, рішення повинні бути співмірні цілям, яких прагнуть досягти за допомогою закону. Підсумовуючи вищевикладене, суд вважає, що оскаржене рішення не містить жодної оцінки владним суб`єктом співрозмірності балансу між приватним інтересом іноземця на продовження перебування в Україні та публічним інтересом держави, у контексті змісту ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Враховуючи викладені обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що судом першої інстанції ухвалено рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову. Частиною 1 статті 139 КАС України встановлено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Таким чином, суд апеляційної інстанції ухвалюючи нове рішення вирішує питання про розподіл судових витрат. Судові витрати здійснені позивачем повертаються йому у разі коли його позовні вимоги задоволено або задоволено частково. Як встановлено з матеріалів справи позивач, при поданні позовної заяви та апеляційної скарги сплатила судовий збір на загальну суму у розмірі 2684 грн. Враховуючи викладене, документально підтверджені витрати по сплаті судового збору у розмірі 2684 грн., підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Результат розгляду: granted