Рішення адміністративного суду від 2022-04-14 00:00:00+03

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 26 листопада 2019 року у справі №400/851/19 позов [PERSON] - задоволено. Визнано протиправними дії ГУПФ України в Миколаївській області щодо зменшення з 01 січня 2018 року відсотку грошового забезпечення з 90% до 70 % при здійсненні перерахунку пенсії позивачу. Зобов`язано ГУПФ України в Миколаївській області провести перерахунок та виплату [PERSON] пенсії в розмірі 90% грошового забезпечення відповідно до ст. 63 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", починаючи з 01 січня 2018 року. Зобов`язано ГУПФ України у Миколаївській області виплатити [PERSON] компенсацію втрати частини доходу, внаслідок несвоєчасної виплати пенсії у відповідності до положень Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків їх виплати», починаючи з 01 січня 2018 року. 31 січня 2020 року [PERSON] видані виконавчі листі по справі №400/851/19. 02 вересня 2021 року [PERSON] видано дублікати виконавчих листі по справі №400/851/19. 27 жовтня 2021 року [PERSON] у порядку статті 383 КАС України звернувся до суду із заявою про визнання протиправними дії ГУПФ України в Миколаївській області на виконання рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 26 листопада 2019 року у справі №400/851/19 щодо зменшення відсоткового значення розміру пенсії з 90% до 70% грошового забезпечення при перерахунку пенсії, та зобов`язання належно виконувати зазначене рішення. Обґрунтовуючи доводи поданої заяви, позивач відзначив, що відповідач на виконання рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 27 липня 2021 року у справі №400/2877/21 здійснив перерахунок його пенсії на підставі оновленої довідки, при цьому, протиправно зменшив відсотковий розмір останньої з 90% до 70% грошового забезпечення. Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2021 року залишено без задоволення заяву [PERSON] про визнання протиправними дій та бездіяльності, вчинених відповідачем на виконання рішення суду у справі№400/851/19. Приймаючи вказане судове рішення, суд першої інстанції вказав, що дії відповідача щодо здійснення перерахунку пенсії [PERSON] з 01 вересня 2021 року у розмірі 70% від грошового забезпечення, це дії щодо здійснення перерахунку з 01 квітня 2019 року, що було предметом розгляду у справі №400/2877/21, а не здійснення перерахунку з 01 січня 2018 року, що було предметом розгляду у справі №400/851/19. При цьому, суд вказав, що правовідносини з виконання рішення суду по цій справі закінчились у зв`язку зі здійсненням нового перерахунку, за інший період з іншого розміру грошового забезпечення. Не погоджуючись з ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2021 року, [PERSON] подав до суду апеляційну скаргу, в якій зазначено, що рішення винесено з порушенням норм процесуального права, у зв`язку з чим скаржник просить скасувати оскаржувану ухвалу та задовольнити його заяву. В обґрунтування доводів апеляційної скарги заявник вказує, що відповідач сплутав поняття перерахунку та призначення пенсії, що не є тотожними. При цьому, скаржник вказав на правову позицію у зразковому рішенні Верховного Суду у справі №240/5401/18 від 04 лютого 2019 року (адміністративне провадження №Пз/9901/58/18), за якою при перерахунку пенсії змінною величиною є лише розмір грошового забезпечення, натомість відсоткове значення розміру пенсії, яке обчислювалося при її призначенні відповідно до наявної вислуги років у відсотках до грошового забезпечення, є незмінним. Таким чином, [PERSON] впевнений в протиправному заниженні відсоткового значення розміру його пенсії, яке обчислювалося при її призначенні відповідно до наявної вислуги років у відсотках до грошового забезпечення. 04 січня 2022 року до суду надійшов відзив ГУПФ України в Миколаївській області на апеляційну скаргу, за яким відповідач наголошує про те, що станом на 01 вересня 2021 року, умови пенсійного забезпечення позивача змінились, а тому підстави для провадження виплати пенсії в розмірі 90% грошового забезпечення, нарахованої на виконання рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 26 листопада 2019 року по справі №400/851/19, відсутні. При цьому, пенсійний орган пояснив, що пенсійна виплата перерахована з розрахунку 70% грошового забезпечення, відповідно ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 01 січня 1992 року №2262-XII (далі-№2262-XII), в редакції Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання України» від 27 березня 2014 року №1166-VII, якою визначено, що з 01 травня 2014 року максимальний розмір пенсії за вислугу років, обчислений відповідно до цієї статті, не повинен перевищувати 70% відповідних сум грошового забезпечення. Розглянувши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких мотивів. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст.14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Згідно зі ст.370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Європейський суд з прав людини неодноразово висловлював думку в контексті тлумачення статті 6 Європейської конвенції з прав людини, що без ефективної системи виконання судових рішень існування судової системи позбавлене будь-якого сенсу. Як неодноразово підкреслював Суд, органи державної влади є одним із компонентів держави й інтереси цих органів повинні збігатися з необхідністю належного здійснення правосуддя, кінцевим етапом якого є виконання судового рішення. Так, у рішенні по справі "Горнсбі проти Греції" (Hornsby v. Greece) від 19 березня 1997 року, заява №18357/91, Суд зазначив, що право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін. Важко уявити ситуацію, щоб пункт 1 статті 6 докладно описував процедурні гарантії, які надаються сторонам цивільного судового процесу у провадженні, що є справедливим, відкритим і оперативним, і не передбачав би при цьому гарантій виконання судових рішень; тлумачення статті 6 як такої, що стосується виключно права на звернення до суду і проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуацій, несумісних із принципом верховенства права, що його Договірні Сторони зобов`язалися дотримуватися, коли вони ратифікували Конвенцію. Отже, виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатися як невід`ємна частина "судового процесу" для цілей статті 6. Таким чином, своєчасне виконання законного рішення суду гарантує захист прав та свобод особи і є одним із показників утвердження принципу верховенства права у державі. Відповідно до ч.1 ст.383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду. Так, 04 лютого 2019 року Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду прийнято зразкове рішення у справі №240/5401/18, яке залишене без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року, де суди прийшли до висновку про те, що при перерахунку пенсії з 01 січня 2018 року відповідно до статті 63 Закону №2262-ХІІ на підставі Постанови КМУ №103 відсутні підстави для застосування механізму нового обчислення пенсії із застосуванням норм частини другої статті 13 Закону №2262-ХІІ, яка застосовується саме при призначенні пенсії. Тому при перерахунку пенсії змінною величиною є лише розмір грошового забезпечення, натомість відсоткове значення розміру основної пенсії, яке обчислювалося при її призначенні відповідно до наявної у позивача вислуги років, є незмінним. Зазначена правова позиція висловлювалась і раніше у постановах Верховного суду від 03 квітня 2018 року у справі №175/1665/17, від 19 червня 2018 року у справі №583/2264/17, тощо. За таких обставин колегія суддів дійшла до висновку про відсутність підстав для зменшення відсоткового значення розміру основної пенсії при здійсненні її перерахунку. Разом з тим, колегія суддів зазначає, що мотивувальна частина рішення у справі №400/851/19 є зрозумілою та обґрунтованою, і висновки суду у цій справі обов`язкові для відповідача не лише в межах цієї справи, але і під час виникнення / існування інших правовідносин, які пов`язані з пенсійним забезпеченням позивача. Натомість, висновки суду відповідачем залишено поза увагою та під час перерахунку пенсії на підставі оновленої довідки на виконання рішення суду №400/2877/21 від 27 липня 2021 року повторно, всупереч закону, зменшено відсоткове значення розміру пенсії, що порушує права та законні інтереси позивача. Суд також звертає увагу на те, що у справі №400/851/19 зазначена дата, з якої здійснюється перерахунок та виплата пенсії у розмірі 90% (з 01 січня 2018 року), однак не встановлена будь - яка кінцева або гранична дата, до якої діють ці відсотки. Це означає, що відповідач зобов`язаний виплачувати позивачу пенсію в розмірі 90% грошового забезпечення, незалежно від того, згідно з якою довідкою здійснюється її перерахунок, і що це за перерахунок. Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку щодо наявності підстав для задоволення заяви [PERSON] лише в частині визнання протиправними дії ГУПФ України в Миколаївській області на виконання рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 26 листопада 2019 року у справі №400/851/19 щодо зменшення відсоткового значення розміру пенсії з 90% до 70% грошового забезпечення при перерахунку пенсії. Разом з тим, колегія суддів наголошує на тому, що вимога [PERSON] про зобов`язання належно виконувати зазначене рішення, не підлягає розгляду в межах ст.383 КАС України. Тобто, доводи скаржника знайшли своє часткове підтвердження. Підставами застосування ст.383 КАС України є невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача, та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення у справі. За наявності підстав для задоволення заяви суд постановляє ухвалу в порядку, передбаченому статтею 249 цього Кодексу. Відповідно до ст.249 КАС України, суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону. Згідно п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання, а відтак апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвала Миколаївського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2021 року - скасуванню.

Результат розгляду: partial