Рішення адміністративного суду від 2022-11-09 00:00:00+02

І. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ Позивач у вересні 2020 року звернулась із позовом до Вінницького окружного адміністративного суду в якому просила: - визнати протиправними дії Вінницького апеляційного суду щодо нарахування та виплати [PERSON] суддівської винагороди у період з 18 квітня 2020 року до 28 серпня 2020 року із застосуванням обмеження при її нарахуванні, передбаченого частиною 3 статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік". - зобов`язати Вінницький апеляційний суд нарахувати та виплатити [PERSON] суддівську винагороду за період з 18 квітня 2020 року до 28 серпня 2020 року відповідно до статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" виходячи з базового розміру посадового окладу судді - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що встановлений на 01 січня 2020 року, що за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року становить \~суму 382 460 грн 72 коп; - допустити до негайного виконання рішення суду в частині нарахування та сплати суддівської винагороди за один місяць. ІІ. ЗМІСТ СУДОВИХ РІШЕНЬ Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 22.12.2020 позов задоволено частково: визнано протиправними дії відповідача щодо нарахування та виплати позивачеві у період з 18 квітня 2020 року до 28 серпня 2020 року суддівської винагороди із застосуванням обмеження її розміру на підставі статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" із змінами, внесеними згідно із Законом України № 553-IX від 13 квітня 2020 року. зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу суддівську винагороду за період з 18 квітня 2020 року до 28 серпня 2020 року на підставі статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", з урахуванням виплачених у цей період сум та з утриманням із сум, що підлягають виплаті, передбачених законом податків та обов`язкових платежів. В \~частині позовних вимог про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу суддівську винагороду за період з 18 квітня 2020 року до 28 серпня 2020 року відповідно до статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" виходячи з базового розміру посадового окладу судді - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що встановлений на 01 січня 2020 року, що за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року становить \~суму 382 460 грн 72 коп - відмовлено. Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 10.06.2021 апеляційну скаргу Вінницького апеляційного суду залишено без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 22 грудня 2020 року - без змін. Постановою Верховного Суду від 09.09.2021 касаційну скаргу Вінницького апеляційного суду задоволено. Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 22.12.2020 та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 10.06.2021 скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд до Вінницького окружного адміністративного суду. 14.09.2021 позивачем подано заяву про уточнення позовних вимог, в яких позивач просила: - визнати протиправними дії Вінницького апеляційного суду щодо нарахування та виплати [PERSON] суддівської винагороди у період з 18 квітня 2020 року до 28 серпня 2020 року із застосуванням обмеження при її нарахуванні, передбаченого частиною 3 статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік". - стягнути з Вінницького апеляційного суду на користь [PERSON] суддівську винагороду за період з 18 квітня 2020 року до 28 серпня 2020 року, не отриману у зв`язку з дією \~Закону України № 553-ХІ "Про внесення змін до Закону України "Про державний бюджет України на 2020 рік" в сумі \~382 460 грн 72 коп. Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 27.04.2022 позов задоволено частково: визнано протиправними дії Вінницького апеляційного суду щодо нарахування та виплати [PERSON] суддівської винагороди у період з 18 квітня 2020 року до 28 серпня 2020 року із застосуванням обмеження при її нарахуванні, передбаченого частиною 3 статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік". - зобов`язано Вінницький апеляційний суд нарахувати та виплатити [PERSON] суддівську винагороду за період з 18 квітня 2020 року до 28 серпня 2020 року відповідно до статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" без застосування встановленого обмеження, з урахуванням виплачених сум та з утриманням із сум, що підлягають виплаті, передбачених законом податків та обов`язкових платежів. В частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року до 28 серпня 2020 року, не отриману у зв`язку з дією \~Закону України № 553-ХІ "Про внесення змін до Закону України "Про державний бюджет України на 2020 рік" в сумі \~382 460 грн 72 коп. - відмовлено. Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що відповідач - Вінницький апеляційний суд нараховуючи і виплачуючи позивачу у квітні-серпні 2020 року суддівську винагороду не у розмірі, встановленому статтею 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 № 1402-VIII (далі Закон № 1402-VIII), а у розмірі, передбаченому статтею 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік", діяв протиправно. А відтак, позовна вимога про стягнення з відповідача недоплаченої суддівської винагороди за період з 18.04.2020 до 28.08.2020 є такою, що підлягає задоволенню. Водночас, суд не вбачає достатніх підстав для визначення в судовому рішенні конкретної суми, що підлягає виплаті позивачці у зв`язку з таким перерахунком. На думку суду, це питання охоплюється процедурою виконання рішення суду в разі набрання ним законної сили та належить до дискреційних повноважень Вінницького апеляційного суду, який уповноважений здійснювати розрахунок та виплату позивачці суддівської винагороди, у тому числі визначати розмір недоплати такої винагороди. \~\~\~\~\~\~ ІІІ. ДОВОДИ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції в часині відмови в задоволенні позовних вимог, позивач \~подала апеляційну скаргу, в якій просить суд змінити спосіб захисту порушеного права позивача та викласти резолютивну частину рішення в \~новій редакції, а саме: "Стягнути з Державної судової адміністрації України на користь [PERSON] невиплачену суддівську винагороду у період з 18.04.2020 по 27.08.2020, у зв`язку із застосуванням \~обмеження відповідно до ст. 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік", в розмірі 382 460 грн 72 коп., із врахуванням податків та зборів, шляхом безспірного списання визначеної суми коштів з бюджетної програми КПКВК 0501150 "виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів". В обґрунтування апеляційної скарги апелянт вказав, що суд першої інстанції вірно встановив, що саме Вінницький апеляційний суд порушив права позивача, обмеживши розмір суддівської винагороди, однак суд \~першої інстанції не врахував, що залишки коштів, які були призначені та виділені ДСА для виплати суддівської винагороди за спірний період у повному розмірі були повернуті Вінницьким апеляційним судом, як розпорядником бюджетних асигнувань нижчого рівня на рахунки ДСА України, інших відкритих рахунків (за бюджетними програмами для забезпечення виконання судових рішень) Вінницький апеляційний суд не має, а тому кошти підлягали стягненню саме з Державної судової адміністрації До того ж у віданні ДСА України діє окрема бюджетна програма для забезпечення виконання судових рішень - КПКВ 0501150 "Виконання рішень судів на користь суддів", призначена саме для таких цілей. У цьому випадку слід зауважити, що враховуючи приписи ч. 1 ст. 2, ч. 1 ст. 3 Закону України від 05.06.2012 №\~ 4901-VI "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" списання коштів за судовими рішеннями, боржником за якими є державний орган, можливе у випадку, коли способом захисту порушеного права буде \~стягнення коштів. ІV. ВІДЗИВ НА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ Відповідач правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що в силу вимог ч. 4 ст. 304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. V. РУХ СПРАВИ У СУДІ АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 14.07.2022 відкрито апеляційне провадження у справі та \~призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження. Враховуючи, що рішення суду першої інстанції прийняте у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, а в матеріалах справи достатньо доказів для прийняття законного і обґрунтованого рішення, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження на підставі п.3 ч.1 ст.311 КАС України. VІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ Позивач займає посаду судді Вінницького апеляційного суду та має право на отримання суддівської винагороди, розмір якої визначається відповідно до\~ \~ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 2 червня 2016 року № 1402-VIII\~ \~(далі Закон № 1402-VIII). 13.04.2020 Верховною Радою України прийнято\~ \~Закон України № 553-IX "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" (далі Закон № 553-IX), який набрав чинності 18.04.2020 та відповідно до якого\~ \~статтю 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" викладено в наступній редакції: "Установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року". Тобто, на підставі Закону № 553-IX розмір суддівської винагороди було обмежено розміром, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. У зв`язку з прийняттям\~ \~Конституційним Судом України рішення від 28.08.2020 № 10-р/2020, вказане обмеження припинене з 29.08.2020. В період з 18.04.2020 до 28.08.2020 суддівська винагорода нараховувалась та виплачувалась позивачу з урахуванням обмеження, встановленого\~ \~Законом № 553-IX, а не на підставі положень\~ \~ст.135 Закону № 1402-VIII. Не погодившись з правомірністю дій відповідача щодо нарахування та виплати у вказаний період суддівської винагороди в обмеженому розмірі, позивач звернулась до суду з цим позовом. VІІ. ПОЗИЦІЯ СЬОМОГО АПЕЛЯЦІЙНОГО АДМІНІСТРАТИВНОГО СУДУ Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. На підставі вказаної норми апеляційний суд не надає правової оцінки рішенню суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову. Апеляційний суд частково погоджується з висновками суду першої інстанції за такими доводами. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Гарантії незалежності суддів зумовлені конституційно визначеною виключною функцією судів здійснювати правосуддя (ч. 1 ст. 124 Конституції України). Відповідно до ст. 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій. Наведені положення Конституції України, юридичні позиції Конституційного Суду України дають підстави стверджувати, що законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу через інші законодавчі акти. Частиною 1 ст. 135 Закону України Про судоустрій і статус суддів від 02.06.2016 № 1402-VIII (далі - Закон № 1402-VIII) встановлено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. В силу ч. 2 ст. 135 Закону № 1402-VIII суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці. Згідно ч. 3 ст. 135 Закону № 1402-VIII, базовий розмір посадового окладу судді становить, зокрема: 1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. Частиною 9 ст. 135 Закону № 1402-VIII, визначено, що обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків. Окрім цього, з 18.04.2020 набрав чинності Закон №553-IX від 13.04.2020 Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік, згідно з пунктом 10 розділу І якого Закон №294-IX від 14.11.2019 Про Державний бюджет України на 2020 рік доповнено, зокрема, статтею 29 такого змісту (тут - в редакції, яка діяла до ухвалення Рішення Конституційного Суду України № 10-р/2020 від 28.08.2020): Установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки. Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України (ч. 2 ст. 29). Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до ч. 2 цієї статті; ч. 3 ст. 29). З аналізу наведених норм права, колегія суддів дійшла висновку, що Закон № 553-IX від 13.04.2020 Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік, як і Закон України Про Державний бюджет України на 2020 рік не є законами про судоустрій, в розумінні ст. 130 Конституції України. Наведеними чи іншими законами не вносилися зміни до Закону № 1402-VIII Про судоустрій і статус суддів (стосовно розміру суддівської винагороди), з цих підстав Закон України Про Державний бюджет України на 2020 рік не може встановлювати розміру винагороди судді. Розбіжність між нормами (різних) законів щодо регулювання одних правовідносин (розміру суддівської винагороди), яка виникла у зв`язку з набранням чинності Законом № 553-ІХ, має вирішуватися на користь Закону № 1402-VIII. Для спірних правовідносин спеціальними є норми статті 135 Закону № 1402-VIII, які попри те, що в часі цей закон прийнятий раніше, мають пріоритет стосовно пізніших положень Закону № 294-ІХ (у редакції Закону № 553-ІХ). При цьому Закон № 294-ІХ (у редакції Закону № 553-ІХ) має іншу сферу регулювання. Вимоги щодо його змісту містяться в ч. 2 ст. 95 Конституції України та деталізовані у Бюджетному кодексі України. Цей закон (про державний бюджет) не повинен містити інакшого чи додаткового правового регулювання правовідносин, що охоплюються предметом регулювання інших законів України, особливо тієї сфери суспільних відносин, для яких діють спеціальні (виняткові) норми. Конституція України не надає закону про Державний бюджет України вищої юридичної сили стосовно інших законів. Цей правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03.03.2021 №340/1916/20. Таким чином, єдиним нормативно-правовим актом, яким визначається розмір суддівської винагороди є Закон № 1402-VIII. Цей закон є спеціальним щодо встановлення (визначення) розміру суддівської винагороди. У разі колізії між загальним і спеціальним нормативно-правовими актами, застосовувати слід спеціальний, якщо він не скасований виданим пізніше в часі загальним актом. Зміни до Закону №1402-VIII у частині, що регламентує розмір суддівської винагороди у період з 18.04.2020 по 28.08.2020, не вносилися, тож законних підстав для обмеження її виплати не було. Отже, суд першої інстанції правильно застосував норми статті 135 Закону № 1402-VIII, констатуючи, що цей закон є спеціальним для спірних правовідносин і неправомірним було обмеження виплати позивачу суддівської винагороди протягом квітня-серпня 2020 року розміром, що не перевищував десяти прожиткових мінімумів на підставі статті 29 Закону № 294-ІХ (у редакції Закону № 553-ІХ) Водночас, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, неправомірно виходив з того, що порушення прав позивача допустив безпосередньо Вінницький апеляційний суд, і відповідно обрав не вірний спосіб захисту, шляхом стягнення саме \~\~з Вінницького апеляційного суду стягнення \~спірної суддівської винагороди з огляду на таке. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 148 Закону № 1402-VIII, Державна судова адміністрація України (далі - ДСА) здійснює функції головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення усіх інших судів, окрім Верховного Суду та вищих спеціалізованих судів; функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління ДСА. Згідно ст. 149 Закону № 1402-VIII суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України. На думку колегії суддів Верховного Суду, яка відображена в постанові від 11.08.2021 у справі №\~ 560/4152/20 та від 05.08.2021 у справі № 560/6212/20, для правильного вирішення цієї справи суди попередніх інстанцій мали б з`ясувати також правовий (звідси - і процесуальний) статус ДСА України (через призму її компетенції щодо розпорядження бюджетними коштами, виділеними на фінансування судів) у застосуванні обмежень при виплаті суддівської винагороди (позивачу), передбачених ч. ч. 1, 3 ст. 29 Закону № 294-ІХ (зі змінами, внесеними Законом № 553-ІХ), адже ТУ ДСА як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня може здійснювати свої повноваження виключно в межах тих асигнувань, які ДСА України затвердила у його кошторисі (на 2020 рік). Виплата суддівської винагороди (відповідачем) із застосуванням обмежень, передбачених ст. 29 Закону № 294-ІХ (зі змінами, внесеними Законом № 553-ІХ), на думку колегії суддів, могла бути обумовленою, окрім іншого, меншим обсягом бюджетних асигнувань головним розпорядником на оплату праці суддівського корпусу (протягом спірного періоду), що вочевидь свідчить про безпосередню участь ДСА України у механізмі фінансування видатків на виплату суддівської винагороди, зокрема й до появи заборгованості з її виплати протягом квітня-серпня 2020 року. Разом з тим ВС у постанові від 02.06.2022 у справі №620/6056/20 зазначив, що у ситуації, яка склалася у зв`язку із прийняттям Закону №553-ІХ і, як наслідок, обмеження виплати суддівської винагороди десятьма прожитковими мінімумами протягом липня-серпня 2020 року, безсумнівним, з огляду на висловлену правову позицію Верховного Суду у цій категорії справ, є те, що обмеження розміру суддівської винагороди протягом вказаного періоду було неправомірним. Поміж тим, при вирішенні питання про те, який суб`єкт владних повноважень повинен відповідати у такій-от ситуації за позовом, а також яким є ефективний спосіб захисту порушеного права, суд касаційної інстанції, направляючи справу на новий розгляд, орієнтував суди нижчих інстанцій на те, щоб дослідили обставини щодо розпорядження бюджетними коштами, виділеними на виплату суддівської винагороди. Зважаючи на наведені положення статей 148, 149 Закону № 1402-VIII у зіставленні з положеннями частини першої, пункту 1 частини другої, частини п`ятої статті 22, частини першої статті 23 Бюджетного кодексу України, колегія суддів приходить до висновку, що позаяк головним розпорядником бюджетних коштів, виділених, зокрема, на виплату суддівської винагороди (суддям місцевих і апеляційних судів) є ДСА України, яка, серед іншого, визначає обсяг видатків розпорядників нижчого рівня на ці потреби, то саме ДСА України як суб`єкт владних повноважень мала б відповідати за погашення заборгованості, яка виникла внаслідок невиплати судді у повному обсязі суддівської винагороди. Разом з тим, суд зазначає, що у віданні ДСА України діє окрема бюджетна програма для забезпечення виконання судових рішень - КПКВ 0501150 Виконання рішень судів на користь суддів, призначена саме для таких цілей. За правилами пункту 25 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845, наявність такої програми означає, що списання коштів здійснюватиметься саме за нею. У цьому зв`язку треба зауважити також, що враховуючи приписи частини першої статті 2, частини першої статті 3 Закону України від 05.06.2012 № 4901-VI Про гарантії держави щодо виконання судових рішень, списання коштів за судовими рішеннями, боржником за якими є державний орган, можливе у тому випадку, коли способом захисту порушеного права буде стягнення коштів (тобто з ДСА). У розрізі обставин цієї справи колегія суддів не намагається заперечити, що Вінницький апеляційний суд є належним відповідачем за позовом. Зазначення цього органу як відповідача у цій справі видається цілком закономірним, адже саме він як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня нараховує і виплачує суддівську винагороду суддям Вінницького апеляційного суду. Тож його дії у ситуації, яка виникла з виплатою (в обмеженому розмірі) суддівської винагороди теж вимагали правового оцінювання, що судом першої інстанції і зроблено. Однак поза увагою залишилося питання фактичної фінансової можливості в апеляційного суду \~\~виплатити суддівську винагороду в указаний період в повному розмірі. Водночас, з огляду на наведені міркування, правильне вирішення справи і застосування ефективного способу захисту порушеного права вимагає, що стягнення заборгованості по суддівській винагороді за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 має здійснюватись з ДСА України, яка є головним розпорядником бюджетних коштів і несе відповідальність за належне фінансування судів, зокрема й витрат на суддівську винагороду. Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду від 10.02.2022 у справі 160/10554/20 та від 02.06.2022 у справі №620/6056/20. Такого ж висновку дійшов Сьомий апеляційний адміністративний суд у постанові від 07.10.2021 у справі №\~380/11019/20, і Верховний Суд ухвалою від 11.01.2022 касаційну скаргу Державної судової адміністрації України повернув особі, яка її подала. Крім того колегія суддів зазначає, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення. Принагідно слід зазначити, що правова конструкція вирішення даного спору, застосована судом першої інстанції, ставить виконання рішення про зобов`язання Вінницький апеляційний суд нарахувати та виплатити позивачу суддівську винагороду за період з 18.04.2020 до 28.08.2020 в залежність від виділення коштів для цього Державною судовою адміністрацію України, що на думку колегії суддів не сприяє ефективному захисту порушеного права позивача, а також є \~\~суперечливою самою по собі. \~\~ Таким чином, колегія суддів дійшла висновку що з метою захисту прав позивача необхідно стягнути з Державної судової адміністрації України, шляхом безспірного списання коштів з бюджетної програми КПКВК 0501150 "Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів" на користь позивача суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року у розмірі 382 460, 72 грн. VІІІ. ВИСНОВОК ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ Враховуючи, що висновки суду першої інстанції по суті спору частково не відповідають встановленим у справі обставинам, що призвело до неправильного її вирішення, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог. У силу п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Згідно зі ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.6 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому відповідно до п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу судове рішення за результатами її розгляду судом апеляційної інстанції в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Результат розгляду: granted