Рішення адміністративного суду від 2022-02-21 00:00:00+02

У грудні 2020 року [PERSON] (далі позивач, [PERSON] ) звернувся у суд з позовом до Військової частини [NUMBER] (далі відповідач, апелянт) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на момент звільнення 25 вересня 2019 року, розрахунок з ним в повній мірі відповідачем здійснений не був, а саме не було виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічні додаткові відпустки. Остаточній розрахунок здійснено 04 грудня 2020 року шляхом перерахування відповідачем грошових коштів на картковий рахунок. Оскільки остаточний розрахунок був здійснений 04 грудня 2020 року, то відповідно до положень статей\~ \~116, 117 Кодексу законів про працю України, на думку позивача, він має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2021 року позов задоволено частково. Не погоджуючись із рішенням суду, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю. На обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що несвоєчасно виплачена позивачу грошова компенсація за невикористану щорічну додаткову відпустку не є щомісячним чи одноразовим додатковим видом грошового забезпечення, а відтак не підпадає під дію\~ \~статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати та статей 116, 117 Кодексу законів про працю України. Також судом не враховано, що військова частина вжила всіх можливих заходів для своєчасної виплати позивачеві відповідної грошової компенсації. Відзиву на апеляційну скаргу не подано. Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі пункта 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів уважає, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а рішення суду без змін, з таких підстав. Судом установлено, що позивач проходив військову службу у Військовій частині [NUMBER] . Наказом начальника Генерального штабу від 23 серпня 2019 року № 422 позивача звільнено з військової служби у запас та з 25 вересня 2019 року виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Рішенням суду від 11 серпня 2020 року відповідача зобов`язано нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічні додаткові відпустки. Виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічні додаткові відпустки в розмірі 61349,89 грн відповідач здійснив 04 грудня 2020 року. Уважаючи несвоєчасність такого розрахунку протиправною, позивач звернувся з цим позовом до суду. Постановляючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що спеціальним законодавством України не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця.\~ \~Отже, застосуванню до спірних правовідносин підлягають норми трудового законодавства. Ураховуючи, що матеріалами справи підтверджено виключення позивача зі списків особового складу військової частини 25 вересня 2019 року та проведення остаточного розрахунку з ним лише 04 грудня 2020 року, відповідачем порушено приписи статей 116, 117 Кодексу законів про працю України\~ \~в частині строків виплати позивачу грошової компенсації за невикористані щорічні додаткові відпустки в розмірі 61349,89 грн. Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів приходить до наступного. Частиною 2 статті 19 Конституції України\~ \~обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~ \~Конституцією\~ \~та законами України. Відповідно до статті 17 Конституції України\~ \~держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей. Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-ХІІ\~ \~(далі Закон України № 2011-ХІІ). Відповідно до\~ статті 1 цього Закону\~ соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом. За приписами частини 2 статті 12 Закону України №2011-ХІІ\~ \~у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом\~ \~пільги, гарантії та компенсації. Частинами 1 та 2 статті 9 названого Закону\~ \~установлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Згідно із частиною 1 статті 91 Закону України №2011-ХІІ речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України. Відповідно до пункта 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого\~ \~указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008\~ \~після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини. Оскільки зазначені нормативно-правові акти, які визначають порядок та умови виплати компенсації за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки, не містять норм, які б регулювали питання строку розрахунку при звільненні та відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, то необхідно виходити з приписів трудового законодавства щодо оплати праці. Відповідно до\~ статті 116 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП)\~ при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено\~ \~статтею 117 КЗпП, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~ \~статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Підсумовуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що порядок проходження служби позивача та звільнення регулюється спеціальним законодавством. Водночас зазначеними нормативно-правовими актами не встановлено порядку здійснення розрахунку зі звільненою особою, зокрема, не встановлено дати проведення остаточного розрахунку та відповідальності роботодавців за невчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті, що ставить таких осіб у вкрай невигідне становище, оскільки фактично позбавляє їх гарантій на фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків. За загальним правилом, норми спеціального законодавства є пріоритетними перед нормами загальними. Тобто, норми\~ \~Кодексу законів про працю України\~ \~підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини. Закріплені у статтях\~ \~116, 117 КЗпП\~ \~норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником. Ураховуючи те, що спеціальним законодавством не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про можливість застосування норм статей 116 та 177 КЗпП\~ \~як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби. Обов`язок роботодавця провести виплату працівнику всіх належних йому сум при звільненні передбачений у\~ \~статті 117 КЗпП. Судом установлено, що виключення позивача зі списку особового складу військової частини відбулося без проведення остаточного з ним розрахунку. При\~ \~цьому письмової згоди на такі дії позивач не давав, що не спростовується відповідачем. Посилання відповідача на те, що несвоєчасно виплачена позивачу грошова компенсація за невикористані календарні дні щорічні додаткові відпустки не є щомісячним чи одноразовим додатковим видом грошового забезпечення, колегія суддів уважає безпідставними, оскільки це не впливає на право позивача на отримання середнього заробітку за весь час затримки всіх виплат при звільненні по день фактичного розрахунку. Так, передбачена\~ \~статтею 117 КЗпП\~ \~відповідальність за затримку розрахунку при звільненні настає у випадку невиплати в день звільнення всіх сум, що належать працівнику від підприємства, установи, організації. Вказаний законодавчий припис є загальним і не встановлює конкретні види виплат, які роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові в день його звільнення. Тому посилання апелянта на те, що вказана компенсація не є складовою грошового забезпечення - не впливає на правильність висновків суду першої інстанції. Також, необґрунтованим є посилання відповідача на пропуск позивачем строку звернення до суду з цим позовом. За такого правового регулювання та обставин справи колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову. Відповідно до пункта 1 частини 1 статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України\~ \~за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін. Приписи\~ \~статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України\~ \~визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції судове рішення ухвалено з дотриманням норм чинного матеріального та процесуального права і підстави для його скасування відсутні.

Результат розгляду: denied