Рішення адміністративного суду від 2022-09-06 00:00:00+03

[PERSON] звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб третя особа - публічне акціонерне товариство "Місто Банк", в якому просив суд: - визнати протиправним та скасувати рішення Правління Національного банку України "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Місто Банк" до категорії неплатоспроможних" від 14 грудня 2020 року № 735-рш/БТ; - визнати протиправним та скасувати рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних "Про запровадження тимчасової адміністрації в AT "Місто Банк" та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку" від 14 грудня 2020 року № 2086; - визнати протиправним та скасувати рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних щодо продовження строку тимчасової адміністрації в AT "Місто Банк" на один місяць з 15 січня 2021 року до 14 лютого 2021 року (включно) від 12 січня 2021 року № 25; - визнати протиправним та скасувати рішення правління Національного банку України "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію AT "Місто Банк" від 26 січня 2021 року № 25-рш; - визнати протиправним та скасувати рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних "Про початок процедури ліквідації AT "Місто Банк" та делегування повноважень ліквідатора банку" від 26 січня 2021 року № 85. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 січня 2022 року позов [PERSON] задоволено. Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції, та прийняти нову постанову якою у задоволенні позову відмовити, з огляду на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права. Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції зроблено хибні висновки щодо обґрунтованості позовних вимог, оскільки спірні рішення прийняті у відповідності до норм чинного законодавства. Апелянт зазначає, що спірне рішення є правомірним, оскільки публічним акціонерним товариством "Місто Банк" порушено вимоги пункту 8.1 глави 8 розділу ІІ Інструкції з бухгалтерського обліку основних засобів і нематеріальних активів банків України, затвердженої постановою Правління НБУ від 20 грудня 2005 року № 480 (надалі - Інструкція № 480). Зокрема, Банк не має правових підстав відображати в обліку на балансі як Об`єкт інвестиційної нерухомості - 92/100 частин цілісного майнового комплексу з виробництва та переробки сої загальною площею 10 355,9 кв. м, який розташований за адресою: [ADDRESS] , оскільки право власності на нього визнано за ТОВ "Каховка Пром-Агро" відповідно до постанови Верховного Суду від 05 липня 2018 року у справі № 910/16594/15, а в Реєстрі речових прав на нерухоме майно зазначено власником ТОВ "Солія". Також, на переконання апелянта, в особі НБУ, є хибними висновки суду першої інстанції, що у Банку наявний актив - право вимоги про стягнення коштів, який підлягає включенню до балансу, як нематеріальний актив, оскільки нематеріальний актив визначається активом, якщо є ймовірність одержання майбутніх економічних вигод, пов`язаних з його використанням і його вартість може бути достовірно визначена. Натомість, в разі виключення з балансу активу - об`єкту нерухомості, Банк допустить зменшення нормативів достатності (адекватності) регулятивного капіталу (Н2) та достатності основного капіталу (Н3) на 50 і більше відсотків від мінімального рівня. Також апелянтом зазначено, що до Банку вже неодноразово застосовувались заходи впливу, в тому числі, Банк тричі віднесено до категорії проблемних у зв`язку з порушенням економічних нормативів. До Шостого апеляційного адміністративного суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до змісту якого позивачем щодо задоволення вимог апеляційної скарги заперечено, зазначено, що рішення суду першої інстанції постановлено при повному з`ясування обставин справи та із вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права. Також, до Шостого апеляційного адміністративного суду надійшли пояснення від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, відповідачем зазначено, що спірні рішення Фонду прийнято у відповідності до норм чинного законодавства та у межах повноважень. Також відповідачем зауважено, що навіть в разі скасування рішення Національного банку України, рішення Фонду скасуванню не підлягають. У відповідності до приписів частини другої статті 309 КАС України судом постановлено ухвалу про продовження апеляційного розгляду даної справи. У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів встановила таке. Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, [PERSON] є власником простих іменних акцій в бездокументарній формі публічного акціонерного товариства "Місто Банк" в кількості 326343266 штук номінальною вартістю 1,00 грн. кожна, що становить 45,8283 % статутного капіталу публічного акціонерного товариства "Місто Банк". Також, позивач опосередковано володіє часткою що становить 51,352376 % статутного капіталу публічного акціонерного товариства "Місто Банк". Отже, позивач є власником істотної участі банку із сукупною часткою 97,180668 % статутного капіталу публічного акціонерного товариства "Місто Банк". 14 грудня 2020 року у публічному акціонерному товаристві "Місто Банк" було запроваджено тимчасову адміністрацію строком на один місяць з 15 грудня 2020 року до 14 січня 2021 року (включно) на підставі: - рішення Правління Національного банку України від 14 грудня 2020 року № 735-рш/БТ "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Місто Банк" до категорії неплатоспроможних" (надалі - рішення № 735-рш/БТ); - рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних від 14 грудня 2020 року № 2086 "Про запровадження тимчасової адміністрації в АТ "Місто Банк" та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку" (надалі - рішення Фонду №2086). В подальшому, 12 січня 2021 року виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 25 (надалі - рішення Фонду № 25) щодо продовження строку тимчасової адміністрації в АТ "Місто Банк" на один місяць з 15.01.2021 року до 14.02.2021 року (включно). 26 січня 2021 року Правлінням НБУ прийнято рішення № 25-рш "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію АТ "Місто Банк" (надалі - рішення № 25-рш). Також, 26 січня 2021 року виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 85 "Про початок процедури ліквідації АТ "Місто Банк" та делегування повноважень ліквідатора банку" (надалі - рішення Фонду №85). В обґрунтуванні рішення № 735-рш/БТ зазначено, що підставою для віднесення Банку до категорії неплатоспроможних стала позиція НБУ, сформована на підставі професійного судження, про наступне: - ПАТ "Місто Банк" неправомірно відобразив у балансі право власності на об`єкт інвестиційної нерухомості - 92/100 частин цілісного майнового комплексу з виробництва та переробки сої загальною площею 10 355,9 кв. м, який розташований за адресою: Херсонська область, м. Нова Каховка, вул. Індустріальна, буд. 19 (надалі - об`єкт нерухомості), оскільки відповідно до постанови Верховного Суду від 05 липня 2018 року у справі № 910/16594/15 та в Реєстрі речових прав на нерухоме майно зазначено власником ТОВ "Солія"; - за умови виключення із балансу права власності на об`єкт нерухомості, зменшення нормативів достатності (адекватності) регулятивного капіталу (Н2) та достатності основного капіталу (Н3) ПАТ "Місто Банк" на більш як 50 % від мінімального рівня, установленого Інструкцією № 368, а саме до набуття ними від`ємних значень: Н2 -11,95% та Н3 -11,95%. В свою чергу, подальші рішення НБУ та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято на підставі та на виконання рішення № 735-рш/БТ. Вважаючи протиправними та такими, що підлягають скасуванню рішення відповідачів від 14 грудня 2020 року № 735-рш/БТ, від 14 грудня 2020 року № 2086, від 12 січня 2021 року № 25, від 26 січня 2021 року № 25-рш та від 26 січня 2021 року № 85, позивач звернувся до суду з даним позовом. Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне. Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Законом України, який визначає структуру банківської системи, економічні, організаційні і правові засади створення, діяльності, реорганізації і ліквідації банків є Закон "Про банки та банківську діяльність". Відповідно до статті 4 Закону України "Про банки та банківську діяльність", банківська система України складається з Національного банку України та інших банків, а також філій іноземних банків, що створені і діють на території України відповідно до положень цього Закону та інших законів України. Національний банк України здійснює регулювання та банківський нагляд відповідно до положень Конституції України, цього Закону, Закону України "Про Національний банк України", інших законодавчих актів України та нормативно-правових актів Національного банку України. Національний банк України визначає особливості регулювання та нагляду за системно важливими банками з урахуванням специфіки їх діяльності. Відповідно до статті 73 Закону України "Про банки та банківську діяльність", у разі порушення банками або іншими особами, які можуть бути об`єктом перевірки Національного банку України відповідно до цього Закону, банківського, валютного законодавства, законодавства у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, нормативно-правових актів Національного банку України, вимог Національного банку України, встановлених відповідно до статей 66 і 67 цього Закону, здійснення ризикової діяльності, що становить загрозу інтересам вкладників чи інших кредиторів банку, застосування іноземними державами або міждержавними об`єднаннями, або міжнародними організаціями санкцій до банків чи власників істотної участі у банках, що становлять загрозу інтересам вкладників чи інших кредиторів банку та/або стабільності банківської системи, порушення встановлених законодавством вимог щодо взаємодії із споживачами при врегулюванні простроченої заборгованості (вимог щодо етичної поведінки) Національний банк України має право застосувати заходи впливу адекватно вчиненому порушенню або рівню такої загрози, до яких належать, зокрема: віднесення банку до категорії проблемних або неплатоспроможних; відкликання банківської ліцензії та ліквідація банку. Прийняття рішення щодо застосування конкретного заходу впливу із переліку заходів впливу, визначених частиною першою цієї статті, є виключною компетенцією Національного банку України, визначеною законом. Рішення Національного банку України про застосування заходу впливу обов`язково має містити: відомості про встановлені обставини (факти); кількісні, якісні оцінки та висновки Національного банку України, включаючи висновки про наявність ознак провадження банком ризикової діяльності, що становить загрозу інтересам вкладників чи інших кредиторів банку, та обґрунтування адекватності застосованого заходу, що ґрунтуються на встановлених обставинах (фактах); відомості про результати розгляду пояснень/заперечень банку або іншої особи, яка стала об`єктом перевірки Національного банку України та щодо якої прийнято таке рішення (у разі наявності). Відповідно до частини 1 статті 76 Закону України "Про банки та банківську діяльність" Національний банк України зобов`язаний прийняти рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних у разі наявності хоча б однієї з таких підстав: 1) неприведення банком своєї діяльності у відповідність із вимогами законодавства, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України, після віднесення його до категорії проблемних, але не пізніше ніж через 120 днів з дня визнання його проблемним; 2) зменшення нормативу достатності (адекватності) регулятивного капіталу та/або нормативу достатності основного капіталу на 50 і більше відсотків від мінімального рівня, встановленого нормативно-правовими актами Національного банку України; 5) виявлення фактів здійснення банком після віднесення його до категорії проблемного операцій (крім нарахування відсотків за вкладами, отримання клієнтами банку заробітної плати, аліментів, пенсій, стипендій, інших соціальних, державних виплат), оформлення (переоформлення) договорів, внаслідок яких зобов`язання перед фізичними особами в межах гарантованої суми відшкодування збільшуються за рахунок зменшення зобов`язань перед фізичними особами, які перевищують гарантовану суму відшкодування, та/або зобов`язань перед фізичними особами, які не підпадають під гарантії Фонду гарантування фізичних осіб, та/або юридичними особами; 6) невиконання банком, віднесеним до категорії проблемного, розпорядження, рішення Національного банку України (у тому числі про застосування заходів впливу/санкцій) та/або вимоги Національного банку України щодо усунення порушень банківського законодавства, нормативно-правових актів Національного банку України протягом визначеного Національним банком України строку. Статтею 67 Закону України "Про банки та банківську діяльність" визначено, що при здійсненні банківського нагляду та нагляду у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення Національний банк України має право застосовувати професійне судження. Професійне судження формується Національним банком України з урахуванням таких принципів: - рівноцінності сутності та форми (оцінка правочинів, операцій, обставин та подій з точки зору їх суті та форми); - співмірності (пропорційності) (урахування обставин та умов конкретної ситуації, щодо якої формується професійне судження та приймається відповідне рішення (зокрема, розмір банку, складність, обсяг, види, характер здійснюваних ним операцій, організаційна структура банку, профіль ризику банку, особливості діяльності банку як системно важливого (за наявності такого статусу), діяльність банківської групи, до складу якої входить банк, фінансовий стан банку та власників істотної участі в ньому); - обґрунтованого сумніву (здійснення додаткової/поглибленої перевірки/аналізу правочинів, операцій, обставин та/або подій, щодо яких формується професійне судження та приймається відповідне рішення, за наявності обґрунтованого сумніву щодо них); комплексного аналізу (дослідження всіх обставин та умов конкретної ситуації при формуванні професійного судження та прийнятті відповідного рішення). Професійне судження може застосовуватися Національним банком України під час будь-якої оцінки осіб, правочинів, операцій, обставин, подій (як за якісними, так і за кількісними показниками), що здійснюється Національним банком України в межах виконання покладених на нього наглядових функцій (зокрема, оцінки фінансового стану банку, ризиків, притаманних його діяльності, життєздатності бізнес-моделі банку, адекватності капіталу та ліквідності банку ризикам, на які наражається або може наражатися банк, якості корпоративного управління в банку, ефективності систем управління ризиками та внутрішнього контролю, у тому числі у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, впливу ризиків і стрес-факторів на ефективне, надійне та розсудливе управління банком, фінансову стабільність і захист інтересів вкладників та інших кредиторів банку). Документи, у яких викладене професійне судження, мають бути підписані/затверджені/погоджені/схвалені Головою Національного банку України або уповноваженим(и) на такі дії службовцем(ями) Національного банку України. Як свідчать матеріали справи, згідно з даними статистичної звітності, поданої публічним акціонерним товариством "Місто Банк" до Національного банку України у файлах 01Х "Дані про залишки на рахунках" за період з 01 до 11 грудня 2020 року (включно), публічне акціонерне товариство "Місто Банк" обліковував на балансі об`єкт інвестиційної нерухомості - 92/100 частин цілісного майнового комплексу з виробництва та переробки сої загальною площею 10 355, 9 кв. м, який розташований за адресою: Херсонська область, місто Нова Каховка, вул. Індустріальна, буд. 19 (далі - об`єкт нерухомості). Проте, зі змісту вказаного рішення від 14 грудня 2020 року № 735-рш/БТ також вбачається, що Правлінням Національного банку України зроблено висновок про відсутність у публічного акціонерного товариства "Місто Банк" права власності та будь-якого іншого права на об`єкт нерухомості, що на переконання відповідача 1 свідчить про відсутність підстав для відображення об`єкта нерухомості в балансі, а отже, свідчить про порушення вимог пункту 8.1 глави 8 розділу ІІ Інструкції № 480 у частині неправомірного відображення об`єкта нерухомості в балансі та відповідно у статистичній звітності. Водночас, за доводами відповідача, у разі припинення відображення Об`єкта нерухомості на балансі Банку значення регулятивного капіталу набуває від`ємного значення (- 126,99 млн. грн.) та відповідно від`ємних значень набувають норматив достатності (адекватності) регулятивного капіталу (Н2) - 11,95 % та норматив достатності основного капіталу (Н3) -11,95 %. Таким чином, Правління Національного банку України дійшло висновку про порушення публічним акціонерним товариством "Місто Банк" вимог Інструкції №480 та Інструкції № 368, а також про зменшення нормативів достатності (адекватності) регулятивного капіталу (Н2) та достатності основного капіталу (Н3) АТ "Місто Банк" більш як на 50% від мінімального рівня, установленого Інструкцією № 368, а саме до набуття ними від`ємних значень: Н2 - 11, 95 % та Н3 - 11,95 %, що зумовило віднесення публічного акціонерного товариства "Місто Банк" до категорії неплатоспроможних на підставі пункту 2 частини першої статті 76 Закону України "Про банки та банківську діяльність". Поряд із цим, як вірно зауважено судом першої інстанції, висновки Національного Банку України стосовно порушення публічним акціонерним товариством "Місто Банк" вимог Інструкції з бухгалтерського обліку основних засобів і нематеріальних активів банків України, затвердженої Постановою Правління Національного банку України 20 грудня 2005 № 480 (далі - Інструкції № 480) в частині відображення/невідображення тих чи інших показників у відповідних рядках балансу не можуть бути окремою підставою для віднесення банку до категорії неплатоспроможних, оскільки приписами статті 76 Закону України "Про банки та банківську діяльність" визначено виключний перелік підстав для віднесення банку до категорії неплатоспроможних, який не містить таких підстав, як порушення правил бухгалтерського обліку. Крім того, як вірно встановлено судом першої інстанції, між публічним акціонерним товариством "Місто Банк" та товариством з обмеженою відповідальністю "Каховка Протеїн Агро" було укладено кредитний договір від 05 травня 2015 року № 02/02-20/04/Ю та додаткові угоди до нього, за умовами якого Банк надає Позичальнику кредит на суму 34 900 000,00 грн, який в свою чергу забезпечується іпотечним договором від 13 червня 2015 року № 1137, укладеним між компанією "Ретт Інтер Ес. Ей" та публічним акціонерним товариством "Місто Банк" за умовами якого Іпотекодавець з метою забезпечення належного виконання зобов`язань ТОВ "Каховка Протеїн Агро" як Позичальника, що випливають з кредитних договорів, передає, а Іпотекодержатель приймає в іпотеку нерухоме майно, а саме цілісний майновий комплекс виробництва по переробці сої загальною площею 10 355,9 кв.м, який розташований за адресою: м. Нова Каховка, вул. Індустріальна, буд. 19. Відповідно до підпункту 17 пункту 1.4 Глави 1 Розділу І Інструкції № 480, інвестиційна нерухомість - нерухомість (земля чи будівля, або частина будівлі, або їх поєднання), утримувана (власником або орендарем як актив з права користування) з метою отримання орендних платежів або збільшення вартості капіталу чи для досягнення обох цілей, а не для: використання у виробництві чи під час постачання товарів, надання послуг чи для адміністративних цілей; або продажу під час звичайної діяльності. Згідно з пунктом 8.1 глави 8 розділу ІІ Інструкції № 480, одиницею обліку інвестиційної нерухомості є земля чи будівля або частина будівлі, або земля і будівля, що перебувають у розпорядженні власника або орендаря за договором про оренду з метою отримання орендних платежів, збільшення капіталу або для обох цілей, а не для надання послуг або адміністративних цілей. Згідно з підпунктом 31 пункту 1.4 глави 1 розділу І Інструкції № 480, орендні платежі - платежі, здійснювані орендарем на користь орендодавця, пов`язані з правом користування базового активу протягом строку оренди. Згідно з пунктом 1.6 глави 1 розділу І Інструкції № 480, облік об`єктів основних засобів і нематеріальних активів ведеться із застосуванням первинних документів, передбачених законодавством України. Відповідно до пункту 4.6 Концептуальної основи фінансової звітності, прийнятої Радою з Міжнародних стандартів бухгалтерського обліку від 01 вересня 2020 року, Оцінюючи, чи відповідає стаття визначенню активу, зобов`язання або власного капіталу, необхідно звернути увагу на сутність та економічну реальність, а не лише на їхню юридичну форму. Наприклад, у разі фінансової оренди сутність та економічна реальність такі, що орендар здобуває економічну вигоду від користування орендованими активами протягом більшої частини строку їхньої корисної експлуатації в обмін на прийняття зобов`язання сплатити за право користування суму, яка приблизно дорівнює справедливій вартості активу і пов`язаним з ним витратам. Отже, фінансова оренда веде до виникнення статей, що відповідають визначенню активу та зобов`язання і визнаються як такі в балансі орендаря. Згідно з пунктом 4.44 Концептуальної основи фінансової звітності, актив визнається в балансі, коли є ймовірним надходження майбутніх економічних вигід до суб`єкта господарювання і актив має собівартість або вартість, яку можна достовірно виміряти. Як встановлено пунктом 4.8 Концептуальної основи фінансової звітності, майбутня економічна вигода, втілена в активі, є потенціалом, який може сприяти надходженню (прямо або непрямо) грошових коштів і їх еквівалентів до суб`єкта господарювання. Згідно з пунктом 4.41 Концептуальної основи фінансової звітності, надходження, які очікуються в результаті успішного судового процесу, можуть відповідати визначенню як активу і доходу, так і критерію ймовірності при визнанні. Відповідно до пункту 4.45 Концептуальної основи фінансової звітності, актив не визнається в балансі, якщо були витрати, за якими надходження майбутніх економічних вигід до суб`єкта господарювання вважається малоймовірним після завершення поточного облікового періоду. Згідно з пунктом 7 Міжнародного стандарту бухгалтерського обліку 40, інвестиційна нерухомість утримується з метою отримання орендної плати або збільшення капіталу, або в їх поєднанні. Відповідно до пункту 16 Міжнародного стандарту бухгалтерського обліку 40, інвестиційна нерухомість має визнаватися як актив тоді і тільки тоді, коли: а) є ймовірність того, що суб`єкт господарювання отримає майбутні економічні вигоди, які пов`язані з цією інвестиційною нерухомістю; б) собівартість інвестиційної нерухомості можна достовірно оцінити. Тобто, відповідно до пунктів 4.6, 4.41, 4.44, 4.45 Концептуальної основи фінансової звітності, пункту 7 та пункту 16 Міжнародного стандарту бухгалтерського обліку 40, основним критерієм, за яким приймається рішення про визнання активу - інвестиційної нерухомості в балансі суб`єкта господарювання, є рівень ймовірності надходження майбутніх економічних вигід за таким активом, зокрема у вигляді плати за оренду, незалежно від юридичної форми такого активу. При вирішенні спору в суді апеляційної інстанції апелянт неодноразово вказував, що Банк не вправі включати це майно до інвестиційного активу, оскільки таке останньому не належить. Поряд із цим, судом апеляційної інстанції забов`язувалось надати пояснення та докази, чи при визначенні значень Н2 та Н3 банком враховано принаймні сам кредит, якщо виключено об`єкт його забезпечення. Вимоги суду апеляційної інстанції апелянтом виконано не було. Відтак, наведені вище обставини свідчать, що при прийнятті рішення Національного банку України № 735-рш/БТ, останнім не було враховано усі обставини щодо можливості та/або неможливості врахування при розрахунку нормативів Н2 та Н3 балансової вартості активу Об`єкту нерухомого майна/заборгованості за кредитним договором перед Банком та/або самого кредиту, які необхідні для прийняття рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних. Більше того, суд зауважує, що ані оскаржуване рішення Національного Банку України від 14 грудня 2020 року № 735-рш/БТ, ані пояснювальна записка від 14 грудня 2020 року не містять розрахунків нормативів Н2 та Н3, а місять лише висновки, які ґрунтуються на його професійних судженнях. Суд зауважує, що під час прийняття оскаржуваного рішення від 14 грудня 2020 року № 735-рш/БТ Національним банком України залишено поза увагою той факт, що у Банку наявний актив у вигляді майнових прав, що виникли з кредитного договору №02/0-20/04/Ю від 05.05.2015, предметом якого є боргові зобов`язання перед Банком. Як зазначено судом вище, під час судового розгляду справи було встановлено та не заперечувалось сторонами, що між компанією "Ретт Інтер Ес. Ей" та публічним акціонерним товариством "Місто Банк" було укладено договір іпотеки за № 1137 для забезпечення виконання зобов`язань ТОВ "Каховка Протеїн Агро" як Позичальника, що випливають з кредитних договорів. Національний банк України не врахував, що у Банку є права, які виникають з кредитного договору, предметом якого є, в тому числі і права звернення стягнення на кредиторську заборгованість, що відповідачем під час судового розгляду справи спростовано не було. Відтак, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що при прийнятті рішення №735-рш/БТ Національним банком України не враховано усі обставини щодо можливості та/або неможливості врахування при розрахунку нормативів Н2 та Н3 балансової вартості кредитної заборгованості перед Банком за кредитним договором №02/0-20/04/Ю від 05.05.2015 року, укладеним з товариством з обмеженою відповідальністю "Каховка Протеїн Агро", яке забезпечено іпотекою об`єкту нерухомості. Зазначені обставини є суттєвими для прийняття рішення, оскільки прямо впливають на розрахунок нормативів Н2 та Н3, які необхідні для прийняття рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних. Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, Фондом гарантування вкладів фізичних осіб не заперечується наявність у Банку активу - прав, що виникають з кредитного договору. Відповідно до частини 7 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", Фонд зобов`язаний забезпечити проведення інвентаризації банківських активів і зобов`язань. Під час інвентаризації перевіряється наявність і відповідність балансової вартості фактичній вартості таких активів та зобов`язань неплатоспроможного банку. Згідно з частиною 2 статті 51 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" з дня початку процедури ліквідації банку Фонд розпочинає передпродажну підготовку та реалізацію майна (активів) банку у порядку, визначеному цим Законом та нормативно-правовими актами Фонду, за найвищою вартістю у найкоротший строк. Таким чином, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб визначає, що є активом банку та здійснює продаж таких активів. Судом встановлено, що на офіційному сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у розділі "Оголошення про відкриті торги" містяться оголошення від 05 травня 2021 року (за посиланням https://www.fg.gov.ua/passport/49411) та від 12 травня 2021 року (за посиланням https://www.fg.gov.ua/passport/49471) про продаж права вимоги за кредитним договором № 02/0-20/04/Ю, укладеним з юридичною особою. Згідно вказаних оголошень номер та дата рішення виконавчої дирекції Фонду про затвердження умов продажу активів - № 366 від 20 квітня 2021 року. Колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що як і судом першої інстанції так і при вирішення спору в суді апеляційної інстанції, в рамках даного адміністративного спору не встановлюються факти права власності чи користування позивача на нерухоме майно, а саме цілісний майновий комплекс виробництва по переробці сої загальною площею 10 355,9 кв.м, який розташований за адресою: м. Нова Каховка, вул. Індустріальна, буд. 19, а також правомірність його віднесення до інвестиційних активів. Натомість, судом встановлено, що Національний Банк при прийнятті оскаржуваного рішення про віднесення Банку до неплатоспроможних не провів належної оцінки усіх активів Банку та відповідно прийняв передчасне рішення. Фактично, у рішенні № 735-рш/БТ, Національний банк України зазначає про порушення публічним акціонерним товариством "Місто Банк" вимог ведення бухгалтерського обліку, а саме порушення пункту 8.1 Глави 8 Розділу ІІ Інструкції № 480 в частині обліку інвестиційної нерухомості, однак, як зазначено судом вище, порушення ведення бухгалтерського обліку не є підставою для віднесення банку до категорії неплатоспроможного відповідно до статті 76 Закону України "Про банки та банківську діяльність". Натомість, виходячи зі змісту пункту 6 частини 1 статті 75 Закону України "Про банки та банківську діяльність", за порушення ведення бухгалтерського обліку передбачено захід впливу - віднесення банку до категорії проблемних. Матеріали справи свідчать, що 25 червня 2020 року Національним банком України прийнято рішення 429-рш/БТ про віднесення публічного акціонерного товариства "Місто Банк" до категорії проблемних строком до 120 днів. Підставою прийняття вказаного рішення вказано порушення Банком ведення бухгалтерського обліку, а саме врахування в балансі актив Об`єкт нерухомості як інвестиційну нерухомість (порушення пункту 8.1 Глави 8 Розділу ІІ Інструкції № 480), тобто повністю аналогічне порушення. В подальшому, 23 жовтня 2020 року Національним банком України прийнято рішення № 664-рш/БТ про визнання діяльності Банку такою, що відповідає законодавству України. Тобто, за аналогічних умов, за наявності одного й того ж ідентичного порушення правил ведення бухгалтерського обліку, Національний банк України в проміжку в декілька місяців, в одному випадку прийняв рішення про визнання публічного акціонерного товариства "Місто Банк" проблемним, а потім в подальшому підтвердив визнання діяльності Банку такою, що відповідає законодавству, а в іншому - публічне акціонерне товариство "Місто Банк" віднесено до категорії неплатоспроможних, що по суті не може вважатись адекватним заходом впливу, адже за одних і тих самих умов (порушення пункту 8.1 Глави 8 Розділу ІІ Інструкції №480) відповідачем прийнято зовсім різні рішення, які мають різні правові наслідки для Банку та позивача, як власника істотної частки банку. Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що наведені обставини свідчать, що при прийнятті рішення №735-рш/БТ про віднесення публічного акціонерного товариства "Місто Банк" до категорії неплатоспроможних, Національним банком України в порушення вимог статті 73 Закону України "Про банки та банківську діяльність" не зазначено обґрунтування адекватності застосування відповідного заходу впливу. Щодо визнання протиправним та скасування рішення Фонду № 2086, рішення Фонду № 25, рішення № 25-рш та рішення Фонду № 85 суд зазначає наступне. Відповідно до пункту 16 частини 1 статті 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом. Частинами 1, 3, 4 статті 34 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" передбачено, що Фонд розпочинає процедуру виведення неплатоспроможного банку з ринку не пізніше наступного робочого дня після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних та призначає з числа працівників Фонду уповноважену особу, якій делегує повноваження тимчасового адміністратора. Тимчасова адміністрація може бути продовжена на строк до одного місяця. Для початку тимчасової адміністрації та її продовження, Фонд зобов`язаний прийняти рішення про запровадження тимчасової адміністрації та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку. Згідно з частинами 1, 2 статті 44 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", Національний банк України приймає рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку за пропозицією Фонду, яка прийнята Рішенням Фонду відповідно до плану врегулювання. Відповідно до пункту 11 частини 5 статті 12 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", виконавча дирекція Фонду має такі повноваження при здійсненні тимчасової адміністрації та ліквідації банків, зокрема, звертатись до Національного банку України з пропозицією про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб має право внести до Національного банку України пропозицію про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку за наявності двох умов: віднесення банку до категорії неплатоспроможних та здійснення у банку тимчасової адміністрації. Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, оскаржувані рішення від 14 грудня 2020 року № 2086; від 12 січня 2021 року № 25; від 26 січня 2021 року № 25-рш та від 26 січня 2021 року № 85 не містять самостійних висновків про необхідність їх прийняття, окрім посилання на Рішення №735-рш/БТ, протиправність якого встановлена судом вище. Таким чином, за відсутності підстав для прийняття оскаржуваних рішень від 14 грудня 2020 року № 2086; від 12 січня 2021 року № 25; від 26 січня 2021 року № 25-рш та від 26 січня 2021 року № 85, враховуючи, що фактично, такі рішення прийнято поза межами процедури виведення банку з ринку, що не відповідає вимогам Закону України "Про банки та банківську діяльність" та Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", суд приходить до висновку, що такі рішення є протиправними та підлягають скасуванню. Відповідно до статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Згідно Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З огляду на викладені обставини, колегія суддів приходить до переконання, що суд першої інстанції постановив оскаржене рішення при повному з`ясуванні фактичних обставин справи та з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права при цьому, доводи апеляційної скарги не спростовують позицію суду першої інстанції та відхиляються колегією суддів за необґрунтованістю. Згідно з ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін. У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні. У відповідності до ст. 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні. Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Результат розгляду: denied