Рішення адміністративного суду від 2022-03-29 00:00:00+03

в жовтні 2020 року ТОВ «Будівельна компанія Роднічок» звернулось до суду з позовом до Головного управління ДПС у Чернівецькій області, в якому просило скасувати рішення про застосування фінансових санкцій від 30.09.2020 №0000050509. Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 11.10.2021 позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ДПС у Чернівецькій області про застосування фінансових санкцій від 30.09.2020 №0000050509. Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що за результатами перевірки стану дотримання вимог законодавства під час провадження діяльності пов`язаної з виробництвом та обігом спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального, у суб`єкта господарювання ТОВ «Будівельна компанія Роднічок» встановлено порушення вимог ст.15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів та пального», а саме зберігання пального без ліцензії. Позивач до перевірки надав договір відповідального зберігання дизельного пального від 11.05.2020 та акт прийому-передачі №1 від 11.05.2020 згідно яких дизпаливо передано на відповідальне зберігання громадянину [PERSON] . Однак, до перевірки не представлено будь-яких інших первинних документів чи інших доказів переміщення пального від ТОВ «БК Роднічок» до громадянина [PERSON] . Крім того, громадянин [PERSON] не зареєстрований суб`єктом підприємницької діяльності та відповідно ліцензія на право зберігання пального відсутня, що унеможливлює право зберігання палива для ТОВ «БК Роднічок». Судом першої інстанції проігноровані вказані аргументи відповідача та не надано належної правової оцінки. В судовому засіданні представник відповідача підтримала апеляційну скаргу та просить її задовольнити. В свою чергу, представник позивача заперечив стосовно задоволення апеляційної скарги і просив рішення суду першої інстанції залишити без змін. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що на підставі ст. 20, ст. 80 ПК України, КЗпП України, Законів України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі громадського харчування та послуг", "Про ліцензування певних видів громадської діяльності", "Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального", Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні посадовими особами відповідача проведено перевірку господарської одиниці паливний склад, що розташований за адресою Чернівецька область, Новоселицький район, с. Бояни, вул. Індустріальна, 4, суб`єкта господарської діяльності ТОВ "БК "Роднічок" з питань дотримання вимог законодавства під час провадження діяльності, пов`язаної з виробництвом та обігом спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального, за результатами якої 04.09.2020 р. складено акт перевірки №208/24/13/РРО/ [NUMBER] . За результатами перевірки відповідачем встановлено, що позивачем порушено вимоги ст.15 Закону України "Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів та пального", а саме зберігання пального без ліцензії. Відповідно до ст. 17 Закону України "Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів", враховуючи результати перевірки відповідачем 30.09.2020 р. прийнято рішення про застосування фінансових санкцій №0000050509, яким зобов`язано ТОВ "Будівельна компанія Роднічок" сплатити штраф у розмірі 500000,00 грн. Не погоджуючись із прийнятим рішенням позивач звернувся до суду із вказаним позовом. Приймаючи оскаржуване рішення про задоволення позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач не зберігав пального за адресою місцезнаходження своїх виробничих потужностей та не порушував статті 15 Закону України "Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального". Судом першої інстанції враховано, що 11.05.2020 між позивачем та громадянином [PERSON] укладено договір відповідального зберігання пального про передачу на відповідальне зберігання дизельного пального у кількості 5025,00 л на термін зберігання 110 календарних днів. Відповідно до умов вказаного Договору позивач передав громадянину [PERSON] на відповідальне зберігання дизельне пальне загальним обсягом 4825 л, про що 11.05.2020 складено акт прийому - передачі №1. Крім того, відповідачем не доведено жодного факту діяльності позивача протягом перевіряємого періоду, яка б потребувала отримання ліцензії у порядку, встановленому статтею 15 Закону № 481/95-ВР, тому з урахуванням наведених обставин у відповідача відсутні підстави для застосування до позивача штрафних санкцій передбачених статті 17 цього Закону. Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом першої інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, колегія суддів виходить із наступного. Статтею 19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Підпунктом 19-1.1.1 пункту 19-1.1 статті 19-1 Податкового кодексу Українивизначено, що контролюючі органи виконують такі функції, крім особливостей, передбачених для державних податкових інспекційстаттею 19-3 цього Кодексу, здійснюють адміністрування податків, зборів, платежів, у тому числі проводять відповідно до законодавства перевірки та звірки платників податків. Контролюючі органи, зокрема, мають право здійснювати контроль за додержанням законодавства з питань регулювання обігу готівки (крім банків), порядку проведення готівкових розрахунків за товари (послуги), за наявністю ліцензій на провадження видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню відповідно до закону, торгових патентів, за додержанням порядку приймання готівки для подальшого переказу (крім приймання готівки банками), за дотриманням суб`єктами господарювання установлених законодавством обов`язкових вимог щодо забезпечення можливості розрахунків за товари (послуги) з використанням електронних платіжних засобів. Контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки (п.75.1 ст.75 Податкового кодексу України). Згідно пп.75.1.3 п.75.1 ст.75 Податкового кодексу України фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами). Згідно з п.80.5 ПК України допуск посадових осіб контролюючих органів до проведення фактичної перевірки здійснюється згідно із ст.81 цього Кодексу. За вимогами п.80.7 ПК України, фактична перевірка проводиться двома і більше посадовими особами контролюючого органу у присутності посадових осіб суб`єкта господарювання або його представника та/або особи, що фактично здійснює розрахункові операції. Строки проведення фактичної перевірки встановлені статтею 82 цього Кодексу. Порядок оформлення результатів фактичної перевірки встановлено ст.86 цього Кодексу. Відповідно до підпункту 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК України (на підставі якого було призначено перевірку) фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції, під розписку до початку проведення такої перевірки. Направлення на перевірку у такому випадку є дійсним за наявності підпису керівника контролюючого органу або його заступника, що скріплений печаткою контролюючого органу; копії наказу про проведення перевірки; службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки. При цьому, здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва та обігу спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального є самостійною обставиною з якою законодавець пов`язує право контролюючого органу проводити фактичні перевірки суб`єктів господарювання за умови дотримання процедурних питань (прийняття наказу, вручення наказу, направлень, пред`явлення службових посвідчень) та не вимагає наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства. Таким чином, достатньо факту покладення на контролюючий орган здійснення контролю за дотриманням норм законодавства у відповідній сфері правовідносин (виробництва і обіг спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального). Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 05.11.2018 у справі №К/9901/13259/181, від 20.03.2018 справі №820/4766/17. Щодо правомірності прийняття оскаржуваного рішення про застосування фінансових санкцій від 30.09.2020 №0000050509 суд апеляційної інстанції враховує наступне. Відповідно до абз. 1 преамбули Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спитру етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» від 19.12.1995 № 481/95-ВР, цей Закон визначає основні засади державної політики щодо регулювання виробництва, експорту, імпорту, оптової і роздрібної торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим та зерновим дистилятом, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, дистилятом виноградним спиртовим, спиртом-сирцем плодовим, біоетанолом, алкогольними напоями, тютюновими виробами та пальним, забезпечення їх високої якості та захисту здоров`я громадян, а також посилення боротьби з незаконним виробництвом та обігом алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального на території України. Статтею 1 Закону № 481/95-ВР (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) розкрито, серед інших, наступні поняття: ліцензія (спеціальний дозвіл) - документ державного зразка, який засвідчує право суб`єкта господарювання (у тому числі іноземного суб`єкта господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) на провадження одного із зазначених у цьому Законі видів діяльності протягом визначеного строку; місце зберігання пального - місце (територія), на якому розташовані споруди та/або обладнання, та/або ємності, що використовуються для зберігання пального на праві власності або користування; зберігання пального - діяльність із зберігання пального (власного або отриманого від інших осіб) із зміною або без зміни його фізико-хімічних характеристик; Єдиний державний реєстр суб`єктів господарювання, які отримали ліцензії на право виробництва, зберігання, оптової та роздрібної торгівлі пальним, та місць виробництва, зберігання, оптової та роздрібної торгівлі пальним (далі - Єдиний реєстр ліцензіатів та місць обігу пального) - перелік суб`єктів господарювання (у тому числі іноземних суб`єктів господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва), які отримали ліцензії на право виробництва, зберігання, оптової та роздрібної торгівлі пальним, та місць виробництва, зберігання, оптової та роздрібної торгівлі пальним у розрізі суб`єктів господарювання (у тому числі іноземних суб`єктів господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва), які здійснюють діяльність на таких місцях на підставі виданих ліцензій. Порядок здійснення імпорту, експорту, оптової і роздрібної торгівлі алкогольними напоями, тютюновими виробами, пальним та зберігання пального встановлено ст. 15 Закону № 481/95-ВР. Згідно з приписами ст. 15 Закону №481/95-ВР оптова торгівля пальним та зберігання пального здійснюються суб`єктами господарювання (у тому числі іноземними суб`єктами господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) всіх форм власності за наявності ліцензії. Суб`єкти господарювання (у тому числі іноземні суб`єкти господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) отримують ліцензії на право оптової торгівлі пальним та зберігання пального на кожне місце оптової торгівлі пальним або кожне місце зберігання пального відповідно, а за відсутності місць оптової торгівлі пальним - одну ліцензію на право оптової торгівлі пальним за місцезнаходженням суб`єкта господарювання (у тому числі іноземного суб`єкта господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) або місцезнаходженням постійного представництва. Ліцензії на право зберігання пального видаються уповноваженими Кабінетом Міністрів України органами виконавчої влади за місцем розташування місць зберігання пального терміном на п`ять років. Суб`єкт господарювання (у тому числі іноземний суб`єкт господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) має право зберігати пальне без отримання ліцензії на право зберігання пального в місцях виробництва пального або місцях оптової торгівлі пальним чи місцях роздрібної торгівлі пальним, на які отримані відповідні ліцензії. Ліцензія на право зберігання пального не отримується на місця зберігання пального, що використовуються: підприємствами, установами та організаціями, які повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевого бюджету; підприємствами, установами та організаціями системи державного резерву; суб`єктами господарювання (у тому числі іноземними суб`єктами господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) для зберігання пального, яке споживається для власних виробничо-технологічних потреб виключно на нафто- та газовидобувних майданчиках, бурових платформах і яке не реалізується через місця роздрібної торгівлі. Суб`єкти господарювання, які здійснюють роздрібну, оптову торгівлю пальним або зберігання пального виключно у споживчій тарі до 5 літрів, ліцензію на роздрібну або оптову торгівлю пальним або ліцензію на зберігання пального не отримують. Згідно із ст. 17 Закону № 481/95-ВР за порушення норм цього Закону щодо виробництва і торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим та зерновим дистилятом, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, дистилятом виноградним спиртовим, спиртом-сирцем плодовим, біоетанолом, алкогольними напоями та тютюновими виробами, пальним та зберігання пального посадові особи і громадяни притягаються до відповідальності згідно з чинним законодавством. До суб`єктів господарювання (у тому числі іноземних суб`єктів господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафів у разі, зокрема, оптової торгівлі пальним або зберігання пального без наявності ліцензії 500000 гривень. При цьому, ч. 22 ст. 18 Закону № 481/95-ВР передбачено, що до суб`єктів господарювання (у тому числі іноземних суб`єктів господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) не застосовується фінансова санкція у вигляді штрафу, передбачена статтею 17 цього Закону, у разі зберігання пального до 31 березня 2020 року без наявності відповідної ліцензії. Так, в ході проведення фактичної перевірки відповідачем встановлено, що відповідно до договору поставки №080520-М та видаткової накладної від 11.05.2020 р. №РН-0001285 ТОВ "БК РОДНІЧОК" придбано у ТОВ "Нафтогруп" паливо дизельне ЄВРО, сорт Е 10500 л загальною вартістю 141750,00 грн. Згідно бухгалтерського обліку паливо у кількості 10500 л оприбутковано 11.05.2020 по рах. "Паливо" наступним чином: у кількості 5675,00 л оприбутковано по рахунку 2032 "паливо в баках", у кількості 4825,00 л по рахунку 2031 "Паливо дизельне на відповідальному зберіганні". За результатами перевірки відповідачем встановлено, що позивачем порушено вимоги ст.15 Закону України "Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального", а саме зберігання пального без ліцензії. На спростування висновків акту перевірки позивач стверджує, що за даними бухгалтерського обліку паливо дизельне у кількості 5675,0 л заправлено в баки орендованих автомобілів, а дизпаливо у кількості 4825 л передано на відповідальне зберігання громадянину [PERSON] відповідно до договору відповідального зберігання дизельного пального від 11.05.2020 та акту прийому передачі №1 від 11.05.2020. Переміщення пального від ТОВ «БК Роднічок» до громадянина [PERSON] відбулося транспортним засобом Mercedes-benz sprinter, яким користувався [PERSON] . Отже, ТОВ «БК Роднічок» не зберігав пальне, а відповідно і не порушував ст.15 Закону № 481/95-ВР. Досліджуючи вказані доводи позивача, колегія суддів зазначає наступне. За визначенням, наведеним у п.п. 14.1.141-1 п. 14.1 ст. 14 ПК України, пальне - нафтопродукти, скраплений газ, паливо моторне альтернативне, паливо моторне сумішеве, речовини, що використовуються як компоненти моторних палив, інші товари, зазначені у підпункті 215.3.4 пункту 215.3 статті 215 цього Кодексу. Відповідно до п.п.14.1.6 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України акцизний склад - це: а) спеціально обладнані приміщення на обмеженій території (далі - приміщення), розташовані на митній території України, де під контролем постійних представників контролюючого органу розпорядник акцизного складу провадить свою господарську діяльність шляхом вироблення, оброблення (перероблення), змішування, розливу, пакування, фасування, зберігання, одержання чи видачі, а також реалізації спирту етилового, горілки та лікеро-горілчаних виробів; б) приміщення або територія на митній території України, де розпорядник акцизного складу провадить свою господарську діяльність шляхом вироблення, оброблення (перероблення), змішування, розливу, навантаження-розвантаження, зберігання, реалізації пального. Не є акцизним складом: а) приміщення відокремлених підрозділів розпорядника акцизного складу, які використовуються ним виключно для пакування, фасування, зберігання, одержання чи видачі маркованих марками акцизного податку горілки та лікеро-горілчаних виробів, відвантажених з акцизного складу, а також для здійснення оптової та/або роздрібної торгівлі відповідно до отриманої розпорядником акцизного складу ліцензії; б) приміщення або територія, на кожній з яких загальна місткість розташованих ємностей для навантаження-розвантаження та зберігання пального не перевищує 200 кубічних метрів, а суб`єкт господарювання (крім платника єдиного податку четвертої групи) - власник або користувач такого приміщення або території отримує протягом календарного року пальне в обсягах, що не перевищують 1000 кубічних метрів (без урахування обсягу пального, отриманого через паливороздавальні колонки в місцях роздрібної торгівлі пальним, на які отримано відповідні ліцензії), та використовує пальне виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки і не здійснює операцій з реалізації та зберігання пального іншим особам. Критерій, визначений цим підпунктом, щодо загальної місткості ємностей для навантаження-розвантаження та зберігання пального не застосовується до ємностей суб`єктів господарювання, які є розпорядниками хоча б одного акцизного складу; в) приміщення або територія незалежно від загальної місткості розташованих ємностей для навантаження-розвантаження та зберігання пального, власником або користувачем яких є суб`єкт господарювання - платник єдиного податку четвертої групи, який отримує протягом календарного року пальне в обсягах, що не перевищують 10000 кубічних метрів (без урахування обсягу пального, отриманого через паливороздавальні колонки в місцях роздрібної торгівлі пальним, на які отримано відповідні ліцензії), та використовує пальне виключно для потреб власного споживання і не здійснює операцій з реалізації та зберігання пального іншим особам; г) паливний бак як ємність для зберігання пального безпосередньо в транспортному засобі або обладнанні чи пристрої; ґ) приміщення або територія, у тому числі платника податку, де зберігається або реалізується виключно пальне у споживчій тарі ємністю до 5 літрів включно, отримане від виробника або особи, яка здійснила його розлив у таку тару. Таким чином, приміщення або територія на митній території України, де розпорядник акцизного складу провадить свою господарську діяльність шляхом зберігання пального є акцизним складом. Водночас, наведеною вище нормою Податкового кодексу України визначено, що не є акцизним складом, зокрема, паливний бак як ємність для зберігання пального безпосередньо в транспортному засобі або обладнанні чи пристрої. Аналізуючи наведені норми законодавства, суд дійшов висновку, що суб`єкти господарювання всіх форм власності, які отримують пальне для власних потреб та здійснюють діяльність з його зберігання, повинні отримати відповідну ліцензію в органах ДПС, за винятками, встановленими законами. Такими винятками є: зберігання пального державними підприємствами, установами та організаціями; підприємствами, установами та організаціями системи державного резерву та суб`єктами господарювання, які зберігають пальне, для власних виробничо-технологічних потреб виключно на нафто- та газодобувних майданчиках, бурових платформах; зберігання пального в паливних баках транспортних засобів чи технологічного обладнання (пристроїв); зберігання пального у споживчій тарі ємністю до 5 літрів включно, отриманого від виробника або особи, яка здійснила його розлив у таку тару. Таким чином, суб`єкти господарювання отримують ліцензії на право зберігання пального на місце (територію), що використовується для зберігання пального. Звертаємо увагу, що відповідно до Закону №481/95-ВР споруди та/або обладнання, та/або ємності, що використовуються для зберігання пального можуть використовуватися суб`єктом господарювання як на праві власності, так і користування. Також, Законом № 481/95-ВР не встановлено вимог щодо місткості та розміщення обладнання та/або ємностей, що використовуються для такого зберігання. Відповідальне зберігання - господарська операція, що здійснюється платником податків і передбачає передачу згідно з договорами схову матеріальних цінностей на зберігання іншій фізичній чи юридичній особі без права використання у господарському обороті такої особи з подальшим поверненням таких матеріальних цінностей платнику податків без зміни якісних або кількісних характеристик (пп. 14.1.32. п. 14.1 ст. 14 ПК України). Як слідує з матеріалів справи, ТОВ «БК Роднічок» паливо у кількості 4825,00 л оприбутковано по рахунку 2031 та відповідно договору відповідального зберігання дизельного пального від 11.05.2020 передано на відповідальне зберігання громадянину [PERSON] . Однак, колегія суддів зазначає, що громадянин [PERSON] є фізичною особою та не зареєстрований суб`єктом підприємницької діяльності (що було підтверджено представником відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції), ліцензія на право зберігання пального у останнього відсутня. При цьому, судом встановлено, що передане [PERSON] пальне зберігалося у бочках, що згідно п.п.14.1.6 п.14.1 ст.14 ПК України є акцизним складом. Проте доказів наявності у [PERSON] зареєстрованого акцизного складу матеріали справи не містять. Згідно пп.2.1 п.2 договору відповідального зберігання дизельного пального від 11.05.2020, товар передається на зберігання за місце проживання зберігача - Чернівецька область, с.Чагор. Як зазначає позивач, транспортування дизельного пального до місця його зберігання в с.Чагор здійснювалося вантажним фургоном марки «Мерседес-Бенц Спрінтер». Однак, позивачем окрім договору відповідального зберігання та акту прийому-передачі №1 від 11.05.2020, не надано будь-яких інших первинних чи інших доказів переміщення пального від ТОВ «БК Роднічок» до громадянин [PERSON] , а саме з [ADDRESS] . Доводи позивача про те, що протягом травня-липня 2020 передане на зберігання пальне було повернено від громадянина [PERSON] згідно актів прийому-передачі шляхом заправки орендованих ТОВ «БК Роднічок» автомобілів, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки позивачем не надано товарно-транспортної документації щодо перевезення палива від громадянина [PERSON] . Згідно акту прийому передачі №1 на відповідальне зберігання дизельного пального від 11.05.2020, поклажодавець передав, а зберігач отримав на відповідальне зберігання дизельне пальне загальним обсягом 4825 літрів, тоді як відповідно до актів прийому-передачі з відповідального зберігання дизельного пального (т.1 а.с.17-33) зберігач передав, а поклажодавець отримав з відповідального зберігання дизельне пальне загальним обсягом 5805 літрів. При цьому, позивачем не надано доказів вимірювання засобами вимірювальної техніки об`єму палива під час його передачі на відповідальне зберігання громадянину [PERSON] , а також під час його повернення від зберігача. Таким чином, враховуючи вищевикладене, та виходячи з приписів ст. 18 Закону №481/95-ВР, [PERSON] , який не є суб`єктом господарювання, не може зберігати паливо для ТОВ "БК Роднічок". Також, перевіркою було встановлено, що паливний резервуар об`ємом 50 куб.м. ТОВ «БК Роднічок» придбано з метою зберігання паливно-мастильних матеріалів у ТОВ «Буддеталь» відповідно до договору купівлі-продажу обладнання №3 від 24.04.2020 та видаткової накладної №РН-0000001 від 28.04.2020. Отже, матеріали справи підтверджують факт зберігання позивачем пального без відповідної ліцензії, а ТОВ «БК Роднічок» не відноситься суб`єктів господарювання, які мають право зберігати пальне без отримання ліцензії, тому колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення прийняте відповідачем обґрунтовано та у відповідності до чинного законодавства, підстави для його скасування відсутні. Відтак, колегія суддів дійшла висновку про безпідставність та необґрунтованість висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову, висновки суду першої інстанції прийняті з неповним з`ясування обставин, що мають значення для справи. Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзив на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що доводи Відповідача підкріплені належними та допустимими доказами, які підтверджують правомірність оскаржуваного рішення. Зі змісту ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. За змістом частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Розглянувши доводи відповідача викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що судове рішення постановлено при неповному з`ясуванні обставин справи та з неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню та прийняттю нового рішення про відмову у задоволенні позову ТОВ «БК Роднічок».

Результат розгляду: denied