Рішення адміністративного суду від 2023-04-18 00:00:00+03

У червні 2022 року позивач звернувся до суду з указаним позовом, в якому просить визнати протиправною та скасувати постанову в. о. першого заступника начальника Житомирської митниці № 0716/101000/21 від 21.01.2022 року про накладення на нього штрафу в розмірі 34000,00 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що зазначеною постановою його визнано винним у вчиненні порушення митних правил, передбаченого ч. 4 ст. 469 МК України, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 34000,00 грн, за фактом передачі транспортного засобу - легкового автомобіля марки «BMW», модель «530», кузов № [NUMBER] , литовський реєстраційний номерний знак [NUMBER] , в користування особі, яка безпосередньо не вввозила такий транспортний засіб на митну територію України чи не поміщувала його у митний режим «транзиту». До Житомирської митниці до початку розгляду справи представником позивача було подано клопотання про закриття адміністративного провадження в справі у зв`язку з тим, що [PERSON] не ввозив на митну територію автомобіль марки «BMW», так як його документами заволоділи зловмисники і згідно його заяви Ковельським ВП ГУНП в Волинській області 12.10.2018\~року зареєстровано кримінальне провадження № 12018030110002191, в якому на теперішній час рішення не прийнято та проводиться досудове слідство. При розгляді справи Житомирською митницею клопотання представника розглянуто, але не задоволено за відсутності документів на підтвердження вчинення щодо нього шахрайських дій. Так, відповідно до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань № 12018030110002191 Ковельським відділом поліції ГУНП в Волинській області 12.10.2018 року розпочато досудове розслідування за заявою [PERSON] про вчинення щодо нього 18.08.2018 року шахрайських дій, а саме невідомі особи шляхом обману на митному пункті пропуску «Ягодин» заволоділи його документами та задекларували автомобіль марки «BMW» модель «530». Відтак, оскаржуване рішення відповідача вважає протиправним, прийняте необґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення. Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду Токарєвої М.С. від 05.08.2022 року адміністративну справу передано на розгляд за територіальною підсудністю до Богунського районного суду міста Житомира. Ухвалою судді Богунського районного суду міста Житомира Семенцової Л.М. від 27.10.2022 року в справі відкрите спрощене провадження без повідомлення сторін. Від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву з викладеними в ньому запереченнями проти задоволення позову з посиланням на те, що в поясненні від 22.10.2021 року громадянин України [PERSON] зазначив, що придбав зазначений транспортний засіб 18.08.2020\~року з використанням мережі Інтернет у представника попереднього власника транспортного засобу (литовської компанії) громадянина [PERSON] . Відомостями про особу, якою було ввезено транспортний засіб на митну територію України, [PERSON] не володіє. Будь-яких пояснень щодо обставин ввезення та передачі вказаного транспортного засобу від громадянина України [PERSON] до Житомирської митниці на момент розгляду справи по суті не надходило. На адресу митниці за вхідним від 13.12.2021 року № 5062/8.19-20 надійшла заява адвоката Клімука Віктора Сергійовича від 09.12.2021 року, діючого в інтересах громадянина України [PERSON] та клопотання про закриття адміністративного провадження в даній справи у зв`язку з відсутністю в діях останнього складу правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 469 МК України. Підставою для закриття адміністративного провадження у даній справі, на думку представника, є те, що в провадженні СД ВП № 1 (м. Любомль) ГУНП у Волинській області перебуває кримінальне провадження № 12018030110002191 від 12.10.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, під час якого встановлено, що 18.08.2018 року невідома особа під приводом оформлення документів на митниці для проїзду [PERSON] через митний пропуск «Ягодин» біля с. Римачі заволоділа його документами, після чого задекларувала на них автомобіль марки «БМВ 530». Також у клопотанні зазначено, що згідно відповіді СД ВП № 1 (м. Любомль) ГУНП у Волинській області від 09.12.2021 року № 7263/51/1/01-2021 у вказаному кримінальному провадженні на даний час проводиться досудове розслідування. Згідно баз даних АСМО «Інспектор» за даними Диспетчера ЗМК та Пасажирського пункту пропуску легковий автомобіль марки «BMW», модель «530», кузов № [NUMBER] було ввезено на митну територію України в зоні діяльності Волинської митниці по каналу митного контролю «зелений коридор» 18.08.2018 року для особистого користування у митному режимі «транзит» саме громадянином України [PERSON] . Згідно обліків, що містяться у ЦБД ЄАС Держмитслужби, станом на 22.10.2021\~року протоколи про порушення митних правилу період з 18.08.2018 року до 22.10.2021 року, де предметом правопорушення є вказаний транспортний засіб, у тому числі стосовно [PERSON] , не складались і строк транзиту переміщення автомобіля не призупинено. Твердження [PERSON] щодо вчинення відносно нього шахрайських дій не підтверджені відповідними доказами таких дій, а факт звернення до правоохоронних органів щодо незаконних дій третіх осіб не є доказом та доведеним фактом таких дій. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Статтею 90 МК України визначено, що транзит - це митний режим, відповідно до якого товари та/або транспортні засоби комерційного призначення переміщуються під митним контролем між двома митними органами України або в межах зони діяльності одного митного органу без будь-якого використання цих товарів, без сплати митних платежів та без застосування заходів нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності. Пунктом 1 статті 95 МК України закріплено, що встановлюються такі строки транзитних перевезень залежно від виду транспорту: 1) для автомобільного транспорту - 10 діб (у разі переміщення в зоні діяльності однієї митниці - 5 діб). Відповідно до абз. абз. 1, 3 ч. 5 ст. 380 МК України тимчасово ввезені транспортні засоби особистого користування можуть використовуватися на митній території України виключно громадянами, які ввезли зазначені транспортні засоби в Україну, для їхніх особистих потреб. Такі транспортні засоби не можуть використовуватися для цілей підприємницької діяльності та/або отримання доходів в Україні, бути розкомплектовані чи передані у володіння, користування або розпорядження іншим особам. Положеннями ч. 4 ст. 469 МК України передбачено, що передача транспортного засобу особистого користування, тимчасово ввезеного на митну територію України чи поміщеного у митний режим транзиту, у володіння, користування або розпорядження особі, яка безпосередньо не ввозила такий транспортний засіб на митну територію України чи не поміщувала його у митний режим транзиту, за винятком випадків, коли в транспортному засобі знаходиться особа, яка безпосередньо ввозила такий транспортний засіб на митну територію України чи поміщувала його у митний режим транзиту, а так само використання такого транспортного засобу для цілей підприємницької діяльності та/або отримання доходів в Україні - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Судом встановлено, що заступником начальника Житомирської митниці Можановським В. винесено постанову від 27 січня 2022 року № 0716/101000/21, якою позивача визнано винним у вчиненні порушення митних правил, передбаченого ч. 4 ст. 469 МК України та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 34000 грн. Згідно оскаржуваної постанови 22.10.2021 року у відділі митного оформлення «Олівка» митного поста «Житомир-центральний» Житомирської митниці декларантом ФОП « [PERSON] » до митного оформлення в митному режимі «Імпорт 40АА» подано етектронну митну декларанію віл 22.10.2021 року, якій присвоено номер UA101020/2021/01923, на товар «легковий автомобіль марки «BMW», модель «530», кузов № [NUMBER] та товаросупровідні документи на вказаний товар (транспортний засіб): свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, купчий документ на даний транспортний засіб, документ відмітки про зняття автомобіля 3 ресстраційних обліків у республіці Литва, документ про сертифікацію транспортного засобу, копії аркушів паспорта громадянина України [PERSON] (власник транспортного засобу на даний час), цифрові фотографії товару (транспортного засобу) ідентифікуючі товар. Як слідує зі змісту постанови, під час митного контролю було встановлено, що згідно баз даних АСМО «Інспектор» за даними диспетчера ЗМК та Пасажирського пункту пропуску вказаний автомобіль було ввезено на митну територію України в зоні діяльності Волинської митниці по каналу митного контролю «зелений коридор» 18.08.2018 року громадянином України [PERSON] . Згідно обліків, що містяться в ЦБД ЄАІС Держмитслужби, інших фактів перетину державного кордону даним транспортним засобом (крім ввезення 18.08.2018 року), або його поміщення в інший митний режим станом на 22.10.2021 року не встановлено. У своєму поясненні від 22.10.2021 року [PERSON] зазначив, що придбав зазначений автомобіль 18.08.2020 року з використанням мережі Інтернет у представника попереднього власника (литовської компанії) громадянина [PERSON] . Відомостями про особу, якою було ввезено транспортний засіб на митну територію України, [PERSON] не володіє. Будь-яких пояснень щодо обставин ввезення та передачі вказаного транспортного засобу від [PERSON] до Житомирської митниці на момент розгляду справи по суті не надходило. Разом із тим, на адресу митниці 13.12.2021 року надійшла заява адвоката Клімука В.С. від 09.12.2021 року, діючого в інтересах [PERSON] , та клопотання про закриття провадження в справі у зв`язку з відсутністю в його діях складу правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 469 МК України. Підставою для закриття адміністративного провадження у даній справі зазначено перебування в провадженні СД ВП № 1 (м. Любомль) ГУНП у Волинській області кримінального провадження № 12018030110002191 від 12.10.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, за фактом незаконного заволодіння 18.08.2018 року невідомою особою під приводом оформлення документів на митниці для проїзду [PERSON] через митний пропуск «Ягодин» біля с. Римачі його документами, після чого цією особою було задекларовано на них автомобіль марки БМВ 530. У постанові зазначено, що за відсутності доказів вчинення відносно [PERSON] шахрайських дій, а факт звернення до правоохоронних органів цього не підтверджує, він передав без дозволу митного органу транспортний засіб особистого користування марки «BMW», модель «530», кузов № [NUMBER] , литовський реєстраційний номерний знак [NUMBER] , поміщений у митний режим «транзит», у користування або розпорядження іншій особі, яка безпосередньо не ввозила такий транспортний засіб на митну територію України, чим вчинив порушення митних правил, передбачене ч. 4 ст. 469 МК України. З аналізу досліджених доказів, зокрема, витягу з ЄРДР у кримінальному провадженні № 12018030110002191, можна зробити висновок про те, що відомості до ЄРДР про вчинення відносно нього кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, були внесені за заявою [PERSON] 12 жовтня 2018 року і на той час ще не було передбачено адміністративної відповідальності за ч. 4 ст. 469 МК України, яка виникла з набранням чинності 22 серпня 2019 року п. 7 розділу I\~\~Закону України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо ввезення транспортних засобів на митну територію України». Частиною 1 ст. 486 МК України визначено, що завданнями провадження у справах про порушення митних правил є своєчасне, всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її з дотриманням вимог закону, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню порушень митних правил, та запобігання таким правопорушенням. Разом з тим, відповідачем в ході розгляду справи про порушення митних правил не встановлено та не відображено в оскаржуваній постанові фактичних обставин, за яких відбулося порушення вимоги ч. 5 ст. 380 МК України. Із оскаржуваної постанови вбачається, що зміст виявленого митним органом порушення полягає у тому, що [PERSON] , здійснивши ввезення транспортного засобу на митну територію України для особистого користування, передав його іншій особі. Проте відповідачем взагалі не встановлено, коли, кому та за яких обставин відбулася передача транспортного засобу. Встановлення такої обставини має істотне значення для вирішення питання щодо наявності підстав для притягнення позивача до відповідальності за ч. 4\~\~ст. 469 МК України, адже вказана норма права була введена в дію вже після ввезення відповідного транспортного засобу на митну територію України. Так, п. 7 розділу I Закону України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо ввезення транспортних засобів на митну територію України» від 08.11.2018 року № 2612-VIII до ст. 469 Митного кодексу України було внесено зміни, а саме - назву статті викласти в такій редакції: «Стаття 469. Неправомірні операції з товарами, митне оформлення яких не закінчено, або з товарами, що перебувають на тимчасовому зберіганні під митним контролем, або з транспортними засобами особистого користування, тимчасово ввезеними на митну територію України чи поміщеними у митний режим транзиту» та доповнено новою частиною четвертою такого змісту: «Передача транспортного засобу особистого користування, тимчасово ввезеного на митну територію України чи поміщеного у митний режим транзиту, у володіння, користування або розпорядження особі, яка безпосередньо не ввозила такий транспортний засіб на митну територію України чи не поміщувала його у митний режим транзиту, за винятком випадків, коли в транспортному засобі знаходиться особа, яка безпосередньо ввозила такий транспортний засіб на митну територію України чи поміщувала його у митний режим транзиту, а так само використання такого транспортного засобу для цілей підприємницької діяльності та/або отримання доходів в Україні - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян». Згідно п. 1 розділу IІ вказаного Закону він набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, крім пунктів 7 і 8 розділу I та підпункту 1 пункту 2 розділу II цього Закону, які набирають чинності через 270 днів з дня, наступного за днем опублікування цього Закону. Тобто, п. 7 розділу I Закону України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо ввезення транспортних засобів на митну територію України» набрав чинності 22 серпня 2019 року, в той час, як транспортний засіб «BMW», модель «530», кузов № [NUMBER] ввезено на митну територію України 18 серпня 2018 року. Таким чином, відповідачем як суб`єктом владних повноважень не встановлено коли саме, кому та за яких обставин відбулася передача транспортного засобу, що має важливе значення в контексті набрання чинності відповідною законодавчою нормою лише 22 серпня 2019 року. Порушення митних правил, передбачене ч. 4 ст. 469 МК України, не є триваючим порушенням, адже є вчиненим у момент передачі транспортного засобу іншій особі без дотримання вимог ч. 5 ст. 380 МК України. Водночас особа не може бути притягнута до відповідальності за вчинення дій, які на той момент не становили складу адміністративного правопорушення внаслідок відсутності норми права, яка встановлював міру відповідальності за відповідні дії. Згідно ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У силу принципу презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості. Всі факти, встановлені судом, у сукупності викликають сумніви щодо факту самого правопорушення та законності його фіксації. Рішення суб`єкта владних повноважень повинно бути законним і обґрунтованим і не може базуватись на припущеннях та неперевірених фактах. Отже, саме на відповідача як суб`єкта владних повноважень покладено обов`язок доказування правомірності постанови про порушення митних правил від 27 січня 2022 року № 0716/101000/21, в тому числі, в частині застосування ч. 4 ст. 469 МК України з урахуванням обмежень, встановлених ст. 58 Конституції України. В оскаржуваній постанові відповідачем не визначено моменту вчинення порушення митних правил. Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності За змістом частини першої ст. 9 та ст. 10 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачена адміністративна відповідальність. Адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків. Відповідно до ч. 1 ст. 486 МК України завданнями провадження у справах про порушення митних правил є своєчасне, всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її з дотриманням вимог закону, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню порушень митних правил, та запобігання таким правопорушенням. Згідно ст. 489 МК України посадова особа при розгляді справи про порушення митних правил зобов`язана з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують та/або обтяжують відповідальність, чи є підстави для звільнення особи, що вчинила правопорушення, від адміністративної відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 529 МК України постанова митниці у справі про порушення митних правил може бути оскаржена до центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, або до місцевого загального суду як адміністративного суду в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України. На підставі ч. 6 ст. 530 МК України перевірка законності та обґрунтованості постанови у справі про порушення митних правил судом здійснюється у порядку, встановленому КАС України. Відповідно до ст. 531 МК України підставами для скасування постанови про накладення адміністративного стягнення за порушення митних правил або про припинення провадження у справі про порушення митних правил є, в тому числі, відсутність у діях особи, яка притягується до відповідальності, ознак порушення митних правил; необ`єктивність або неповнота провадження у справі або необ`єктивність її розгляду; невідповідність викладених у постанові висновків фактичним обставинам справи; обмеження прав учасників провадження у справі про порушення митних правил та її розгляду; неправильна або неповна кваліфікація вчиненого правопорушення. Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, при цьому права громадян не можуть бути скасовані. За правилами ч. 1 ст. 5 КАС кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси. Ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності (ст. 7 КУпАП). Відповідно до ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено. Пунктом 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП визначено, що провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, N 303А, п. 2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених у позові вимог.

Результат розгляду: granted