Рішення адміністративного суду від 2022-02-01 00:00:00+02

В квітні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог, просив: -визнати протиправним та скасувати наказ Державної служби України з безпеки на транспорті від 12.03.2021 року № 368-К "Про звільнення [PERSON] "; -поновити [PERSON] на рівнозначній посаді тій, що він обіймав до звільнення, з 19.03.2021 року; -стягнути з Державної служби України з безпеки на транспорті на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 19.03.2021 року по день фактичного виходу на роботу, виходячи із середньоденного розміру заробітку у розмірі 378,64 грн., з відрахуванням обов`язкових податків та зборів; стягнути з Державної служби України з безпеки на транспорті на користь [PERSON] моральну шкоду у сумі 15000,00 грн., з відрахуванням обов`язкових податків та зборів. Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 16 серпня 2021 року позов задоволено частково: -визнано протиправним та скасовано наказ Державної служби України з безпеки на транспорті від 12.03.2021 № 368-К Про звільнення [PERSON] ; -поновлено [PERSON] у Державній службі України з безпеки на транспорті на посаді рівнозначній тій, яку він обіймав до звільнення, з 20.03.2021; -стягнуто з Державної служби України з безпеки на транспорті на користь [PERSON] \~середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20.03.2021 по 16.08.2021 у розмірі 38242,64 (тридцять вісім тисяч двісті сорок дві гривні 64 копійки) з вирахуванням при виплаті встановлених законом податків і зборів; -допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто на користь [PERSON] понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 12953,88 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті. Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до \~невірного вирішення справи, подав апеляційну скаргу. В обгрунтуванні апеляційної скарги зазначено, що [PERSON] завчасно попереджено про наступне звільнення, а у відповідача, згідно законодавства, яке діяло на той час, не було обов`язку пропонувати йому будь-які посади. При цьому, поновляючи [PERSON] на посаді рівнозначній тій, яку останній займав до звільнення, суд першої інстанції фактично визнав правомірність дій Укртрансбезпеки щодо звільнення позивача на підставі п.1 ч.1 ст.87 Закону України "Про державну службу". Також, \~на переконання скаржника судом першої інстанції при розрахунку середнього заробітку мало б бути враховано виплати, які позивач отримав перебуваючи на обліку у Державному центрі зайнятості. Відповідач, окрім іншого вважає, що судом першої інстанції необгрунтовано задоволено вимогу про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 12953,88 грн. 24.11.2021 від позивача, через канцелярію суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вказав на безпідставність доводів апеляційної скарги, у зв`язку із чим просив \~відмовити у задоволенні апеляційної скарги. Оскільки позивач в судове засідання не з`явився, а розгляд справи в режимі відоконференції з технічних причин не відбувся, колегією суддів вирішено перейти до розгляду справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, про що постановлено відповідну ухвалу. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що [PERSON] працював на посаді головного спеціаліста відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті Управління Укртрансбезпеки у Вінницькій області включно до 19.03.2021. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 03.03.2020 № 196-р "Про оптимізацію діяльності територіальних органів Державної служби з безпеки на транспорті" погоджена пропозиція Міністерства інфраструктури і Державної служби з безпеки на транспорті щодо утворення територіальних органів Державної служби з безпеки на транспорті як структурних підрозділів апарату Служби, реорганізувавши шляхом злиття відповідні територіальні органи зазначеної Служби за переліком згідно з додатком . Згідно з додатком до розпорядження, зокрема, Управління Укртрансбезпеки у Вінницькій області та Управління Укртрансбезпеки у Житомирській області реорганізовані шляхом злиття у Подільське міжрегіональне управління Укртрансбезпеки. Наказом Державної служби України з безпеки на транспорті від 09.09.2020 № 340 упорядковано структуру Державної служби України з безпеки на транспорті, яка була введена в дію наказом Укртрансбезпеки від 13.10.2020 № 390, відповідно якого до штату Подільського міжрегіонального управління внесено структурні зміни та скорочено ряд посад, що були наявні в Управлінні Укртрансбезпеки у Вінницькій області, Управлінні Укртрансбезпеки у Житомирській області, які реорганізуються. 04.12.2020 позивача повідомлено про наступне звільнення з займаної посади на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу", оскільки посада, яку займає позивач скорочена, у зв`язку з прийняттям наказу Укртрансбезпеки від 09.09.2020 № 340 "Про упорядкування структури Укртрансбезпеки" та відповідно до наказу Укртрансбезпеки від 13.10.2020 № 390 "Про введення в дію структури та штатного розпису Державної служби України з безпеки на транспорті на 2020 рік". 12.03.2021 Державною службою України з безпеки на транспорті видано наказ \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~№ 368-к про звільнення [PERSON] , головного спеціаліста відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті Управління Укртрансбезпеки у Вінницькій області, з займаної посади 19.03.2021, у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису Укртрансбезпеки без скорочення чисельності або штату державних службовців, відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу" підставі попередження про наступне вивільнення 04.12.2020, пункт 1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу". Вищезазначене слугувало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом. Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що станом на день попередження позивача про звільнення, діяла норма частини 3 статті 87 Закону №889-VIII, яка не покладала на керівника державної служби обов`язку запропонувати працівникові іншу рівнозначну посаду державної служби у зв`язку із скороченням чисельності або штату державних службовців, скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу. Натомість, на день звільнення [PERSON] , вказана правова норма такий обов`язок передбачала, проте, відповідач його \~не дотримався. Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що ефективним способом захисту порушеного права позивача буде поновлення останнього на рівнозначній посаді, оскільки посада з якої його звільнено, ліквідована. Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом першої інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, колегія суддів виходить із наступного. Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначені Законом України \~від 10.12.2015 № 889-VIII "Про державну службу". Так, за визначенням, наведеними пункті 1 ст.1 цього Закону державна служба це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави. Частинами 1,2 ст.3 Закону України "Про державну службу" передбачено, що цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця. Ч. 2,3 ст.5 Закону України "Про державну службу"встановлено, що відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом. За змістом п.4 ч.1 ст.83 Закону України "Про державну службу" встановлено, що державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87,87-1цьогоЗакону). Підстави припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення визначені ст.87 Закону України "Про державну службу", зокрема, відповідно до п.1 ч.1 цієї статті підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: скорочення чисельності або штату державних службовців; скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців; реорганізація державного органу. Положеннями частини 3 ст.87 вказаного вище Закону, в редакції Закону України від 14 січня 2020 року N 440-IX \~"Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у \~зв`язку з проведенням адміністративної реформи" передбачено, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 11 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення. Слід зазначити, що раніше на законодавчому рівні був закріплений обов`язок суб`єкта призначення пропонувати працівнику іншу рівноцінну посаду державної служби, в разі відсутності такої пропозиції-іншу роботу (посади державної служби) у цьому державному органі, а процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої статтіст.87 Закону України "Про державну службу" визначалась законодавством про працю. Проте, з прийняттям законів про внесення змін до Закону України "Про державну службу" та КЗпП України відбулося істотне спрощення процедури звільнення державних службовців. Так, 02.02.2020 набрав чинності Закон України від 12.12.2019 № 378-IX "Про внесення змін до Кодексу законів про працю України", яким статтю 49-2 КЗпП України доповнено частиною п`ятою про те, що вивільнення працівників, які мають статус державних службовців, здійснюється без обов`язкового врахування їхнього права на залишення на роботі та без обов`язкову роботодавця перевести державного службовця за його згодою на іншу посаду. В свою чергу, Законом України від 14.01.2020 № 440-IX "Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи" який набув чинності 13.02.2020, скорочено строк попередження державного службовця про звільнення до 30 днів; виключена необхідність згоди профспілки на звільнення; запроваджено право, а не обов`язок державного органу запропонувати вакантну рівнозначну посаду. Тобто, вказаними правовими нормами розширено повноваження роботодавця та звужено обсяг прав працівників. Поряд з цим, однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений ст.5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Підстави припинення трудового договору визначено статтею 36 КЗпП України, відповідно до пункту 4 частини 1 якої підставою припинення трудового договору, зокрема, є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45). Частиною 4 статті 36 КЗпП України установлено, що у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40). Відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Згідно з ч.ч.2, 3ст.40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, установлюються законом, що регулює їхній статус. Необхідно зазначити, що при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі. Колегія суддів зауважує, що п.1 ч.1ст.40 КЗпП України передбачено декілька самостійних підстав для розірвання трудового договору з працівником за ініціативою власника, як при ліквідації, так і реорганізації чи скороченні чисельності працівників або скороченні штату працівників. При цьому, вживані у вказаній нормі поняття "ліквідація", "реорганізація", "скорочення чисельності або штату працівників", стосуються саме підприємств, установ, організацій як юридичних осіб, а не їх структурних підрозділів. За таких обставин підставою для розірвання з працівником трудового договору на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України може мати місце лише у разі ліквідації чи реорганізації саме підприємства, установи, організації як юридичної особи. Натомість, ліквідація структурного підрозділу юридичної особи зі створенням чи без створення іншого структурного підрозділу не є ліквідацією або реорганізацією юридичної особи, а свідчить лише про зміну внутрішньої (організаційної) структури юридичної особи. Як вбачається з матеріалів справи, позивача звільнено на підставі п.1 ч.1 ст.87 Закону України від 10.12.2015 року № 889-VIІІ "Про державну службу", у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису Укртрансбезпеки без скорочення чисельності або штату державних службовців. Так, наказом Укртрансбезпеки від 09.09.2020 № 340 упорядковано структуру Державної служби України з безпеки на транспорті. Відповідно до штатного розпису Укртрансбезпеки на 2020 рік, введеного в дію наказом № 390, до штату Подільського міжрегіонального управління внесено структурні зміни та скорочено ряд посад, що були наявні в Управлінні Укртрансбезпеки у Вінницькій області, Управлінні Укртрансбезпеки у Житомирській області, які реорганізуються. Водночас пунктом 3 цього наказу утворено, зокрема, відділ державного контролю за безпекою на транспорті у Вінницькій області та відділ надання адміністративних послуг у Вінницькій, які перебувають у підпорядкуванні Подільського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки. За структурою Укртрансбезпеки, яка була затверджена наказом Укртрансбезпеки від 09.09.2020 №340, у структурі Укртрансбезпеки відсутнє управління Укртрансбезпеки у Вінницькій області, а відповідно до витягу із штатного розпису на 2020 у Подільському міжрегіональному управлінні Укртрансбезпеки відсутній відділ державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті. Отже, з 15.10.2020 в Укртрансбезпеці відсутня посада головного спеціаліста відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті Управління Укртрансбезпеки у Вінницькій області, яку обіймав позивач. В той же час, як вбачається зі штатного розпису, затвердженого та введеного в дію наказом Укртрансбезпеки від 05.04.2019 № 152 кількість штатних одиниць Укртрансбезпеки становила 613 осіб. І відповідно до пункту 5 наказу Укртрансбезпеки від 09.09.2020 № 340 штатна чисельність Укртрансбезпеки складає 613 осіб. Вказане свідчить, що в Укртрансбезпеці не відбулося скорочення чисельності чи штату державних службовців, а відбулось скорочення посади державної служби, \~внаслідок зміни структури або штатного розпису, зокрема, посади головного спеціаліста відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті Управління Укртрансбезпеки у Вінницькій області, яку займав позивач. При цьому, як свідчать матеріали справи, при попередженні [PERSON] про наступне звільнення та в подальшому, до прийняття оскаржуваного наказу, останньому не було запропоновано жодної посади (вакантної чи нерівнозначної, тобто іншої роботи в цьому державному органі). В той же час, Державною службою з безпеки на транспорті зазначено, що згідно з приписами частини 3 статті 87 Закону України "Про державну службу" (в редакції Закону України від 14 січня 2020 року N 440-IX), суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). Тобто, на думку відповідача, пропонування державному службовцю вакантної посади державної служби є правом суб`єкта призначення, а не обов`язком. В свою чергу, колегія суддів вважає, що подібне тлумачення закону входить в протиріччя з верховенством права (правовладдя) та засадами конституційних гарантій, оскільки орган державної влади є носієм повноважень, а не прав, і за їх здійснення несе відповідальність. До того ж, принцип верховенства права (правовладдя) вимагає максимально мінімізувати свободу розсуду виконавчої влади. На думку колегії суддів, при тлумаченні й застосуванні ч.3 ст. 87 Закону України "Про державну службу" термін "правомірне рішення" необхідно розуміти як не будь-який бажаний для керівника державного органу варіант поведінки в рамках цього Закону, а лише той, який сприятиме належній реалізації підлеглими працівниками права на працю та доступу до державної служби і не допускатиме проявів дискримінації у здійсненні ними цих прав. Так, свобода розсуду означає не свободу вибору керівника державного органу кого звільнити, а кого залишити (перевести) на державній службі, а означає лише оптимальне застосування закону для досягнення цілей, встановлених у ньому. Такого оптимального застосування закону не буде, якщо керівник державного органу не запропонує працівнику посаду державної служби за її наявності. Якщо така вакансія є у наявності, то у керівника державного органу є лише один вид правомірної поведінки- запропонувати її працівнику. Тобто, звільнення державного службовця на підставі п.1 ч.1ст. 87 Закону України "Про державну службу" без пропонування йому вакантної посади державної служби, якщо така наявна, буде незаконним рішенням та грубим порушенням законодавства про працю. Встановлена законодавством можливість реорганізації державної установи (організації) не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) щодо працевлаштування працівників, які попереджаються про наступне звільнення, а саме з моменту виникнення обставин, які зумовлюють можливе вивільнення працівників. Тобто роботодавець зобов`язаний попередити працівника про наступне вивільнення та одночасно з цим запропонувати йому всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 13 жовтня 2021 року у справі №240/10996/20, від 11 червня 2020 року у справі № 826/19187/16, від 31 березня 2020 року у справі №826/6148/16, від 09 жовтня 2019 року у справі № 821/595/16, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 (П/9901/310/18). Варто зазначити, що задля виправлення такої ситуації, Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо відновлення проведення конкурсів на зайняття посад державної служби та інших питань державної служби" від 23.02.2021 № 1285-IX, частину третю статті 87 Закону України "Про державну службу" викладено в такій редакції: "3. Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 11 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю. Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду". Зазначена редакція ч.3ст.87 Закону України "Про державну службу" набула чинності 06 березня 2021 року. Таким чином, у зв`язку з прийняттям зазначених змін до законодавства в контексті, які стосуються регулювання спірних правовідносин, законодавцем усунуто прогалину, яка у свою чергу підкріплює позицію суду першої інстанції щодо обов`язку пропонування державному службовцю вакантної посади у державному органі за наявності. Водночас, на виконання вимог ч.2 ст.77 КАС України, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, у межах розгляду даної справи, не доведено та до матеріалів справи не надано жодних доказів на підтвердження неможливості призначення [PERSON] на посаду рівнозначну, або іншу. Крім того, необхідно врахувати гарантії закріплені у ст. 43 Конституції України, за якими кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції в тій частині, що звільнення [PERSON] з посади головного спеціаліста відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті Управління Укртрансбезпеки у Вінницькій області відбулося з порушенням вимог наведених вище законодавчих приписів. Таким чином, зважаючи на зазначене, спірний наказ Державної служби України з безпеки на транспорті від 12.03.2021 №368-к, \~слід визнати протиправним та таким, що підлягає скасуванню. Отже, зважаючи на наявність порушень з боку роботодавця процедурних гарантій працівника під час звільнення останнього, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про \~визнання звільнення \~незаконним. Стосовно незгоди відповідача з розміром середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнутого з останнього судом першої інстанції на \~користь позивача, колегія суддів вказує на наступне. Порядок обчислення середнього заробітку для визначення оплати вимушеного прогулу визначений у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 \~(далі Порядок №100). Згідно з пунктом 5 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. У відповідності до пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Довідкою Державної служби України з безпеки на транспорті вих. №04/43 від 01.04.2021 про суму заробітної плати [PERSON] підтверджується те, що у січні 2021 року та у лютому 2021 року (два останні календарні місяці роботи, що передували звільненню позивача) йому нараховано 4690,25 грн. та 7426,26 грн. відповідно. При цьому, позивач у січні 2021 року фактично відпрацював 12 днів, а у лютому 2021 року 20 днів. У довідці також зазначено, що середньоденний заробіток у вказаному періоді становив 378,61 гривні. \~ Виходячи із кількості днів вимушеного прогулу та розміру середньоденного заробітку позивача, судом першої інстанції здійснено розрахунок середнього заробітку останнього \~в розмірі 38243,64 грн. Що стосується доводів відповідача щодо необхідності зменшення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з отриманням останнім допомоги по безробіттю та вихідної допомоги при звільненні, то колегія суддів вважає їх безпідставними, оскільки законодавством не передбачено будь-яких підстав для зменшення розміру середнього заробітку за певних обставин, а відтак виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу. Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою в постановах від 13.02.2019 у справі №815/2959/17 та від 10.01.2020 у справі №340/1218/19. Такі правові висновки також відповідають правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній в постанові від 20.06.2018 по справі №826/808/16, що за правилами ч.5 ст.242 КАС України враховується судом апеляційної інстанції при застосуванні до спірних правовідносин. Поряд з цим, колегія суддів вважає обгрунтованими доводи відповідача в тій частині, що судом першої інстанції безпідставно поновлено позивача не на попередній посаді, а на рівнозначній, з огляду на таке. Відповідно до ч.1 ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Так, Верховний Суд \~у постанові від 21 жовтня 2021 року у справі № 640/154/20 зазначив, що реалізація судового рішення про поновлення працівника на попередній роботі фактично здійснюється шляхом повернення трудових відносин у попередній стан, який існував до внесення у трудову книжку запису про звільнення. Поряд з цим, Верховний Суд у постанові від 28 вересня 2021 року у справі \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~№ 825/3682/14, зробив висновок, що поновлення на роботі полягає в тому, що працівнику надається та ж робота, яку він виконував до звільнення його з роботи. Незаконно звільнений працівник не поновлюється на попередній роботі лише тоді, коли повністю ліквідоване підприємство, установа, організація, що допустили таке незаконне звільнення. В той же час, Верховний Суд у постанові від 22 січня 2020 року у справі № 2а-15057/09/2670 висловив позицію, що публічне правонаступництво органів державної влади є окремим, особливим видом правонаступництва, під таким терміном розуміється перехід в установлених законом випадках прав та обов`язків одного суб`єкта права іншому. При цьому, обов`язок щодо відновлення порушених прав особи покладається на орган, компетентний відновити такі права. Такий підхід про перехід до правонаступника обов`язку відновити порушене право відповідає принципу верховенства права, оскільки метою правосуддя є ефективне поновлення порушених прав, свобод і законних інтересів. У цьому разі, при реорганізації до правонаступника переходять права та обов`язки юридичної особи, які стосуються не лише майнових правовідносин, але і правовідносин з приводу проходження публічної служби, зокрема, в частині продовження дії трудового договору з працівниками. Враховуючи норми статті ст.235 КЗпП України та правову позицію Верховного Суду у справах, що регулюють схожі правовідносини в частині поновлення незаконно звільнених працівників в структурах державних органів, які внаслідок процесів реформування державних органів періодично змінюють свою структуру шляхом ліквідації чи реоганізації старих органів та утворення нових, виходить із особливостей публічного правонаступництва, колегія суддів вважає, що правильним \~та належним способом порушеного права позивача буде поновлення останнього на попередній посаді. Більше того, як з`ясовано під час апеляційного розгляду справи, у відповідача була наявна така можливість, про що свідчить надана позивачем копія наказу Державної служби України з безпеки на транспорті "Про поновлення на посаді [PERSON] " від 22.10.2021, яким останнього на виконання рішення суду у справі № 120/3712/21-а поновлено на посаді головного спеціаліста відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті Управління Укртрансбезпеки у Вінницькій області з 20.03.2021. Дана обставина не заперечується та не спростована відповідачем. З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку про помилковість рішення суду першої інстанції в частині поновлення позивача на рівнозначній посаді, а відтак рішення в цій частині необхідно скасувати. Надаючи правову оцінку рішенню суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу, що були понесені [PERSON] по даній справі, колегія суддів зважає на наступне. Відповідно до статті 16 КАС України \~учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Згідно з частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. \~ За змістом частини першої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктом 1 частини третьої статті 132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі - Закон № 5076-VI) встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI). Статтею 19 Закону № 5076-VI унормовано, що видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI). Статтею 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. За приписами частин сьомої, дев`ятої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись. Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Результат розгляду: partial