Рішення адміністративного суду від 2022-11-08 00:00:00+02

У червні 2022 року [PERSON] звернувся до адміністративного суду із позовом, у якому просив визнати протиправним та скасувати рішення від 21 травня 2022 року, прийняте начальником 4 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « [INFO] » (тип А) старшим лейтенантом [PERSON] , як уповноваженою службовою особою підрозділу охорони Державного кордону, про відмову в перетинанні державного кордону України [PERSON] . Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2022 року у справі № 380/8136/22 позов було задоволено. При цьому суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем не доведено правомірність оскаржуваного рішення у відповідності до вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. У апеляційному порядку рішення суду першої інстанції оскаржено Військовою частиною [NUMBER] , яка просила вказане судове рішення скасувати та у задоволенні позову [PERSON] відмовити. Свої апеляційні вимоги обґрунтовує тим, що надані позивачем при перетині державного кордону 21 травня 2022 року документи не давали підстав, для прийняття рішення про надання дозволу на перетин державного кордону України, уповноваженими посадовим особам, які здійснюють прикордонний контроль у пунктах пропуску через державний кордон України. Суд першої інстанції неповно з`ясував обставини в справі, що призвело до помилкового задоволення позову. У відзиві на апеляційну скаргу відповідача [PERSON] підтримав доводи, викладені у оскаржуваному судовому рішенні, заперечив обґрунтованість апеляційних вимог та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Представник Військової частини [NUMBER] у судовому засіданні апеляційного суду підтримав подану апеляційну скаргу доводами, аналогічними до тих, що зазначені у її тексті. \~Просив скасувати рішення суду першої інстанції та у задоволенні позову [PERSON] відмовити за безпідставністю вимог. Представник [PERSON] у ході апеляційного розгляду у режимі відеоконференції заперечила обґрунтованість вимог апелянта доводами, викладеними у відзиві на апеляційну скаргу. Просила залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вимог скаржника, виходячи із такого. Як безспірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, [PERSON] є громадянином України та батьком [PERSON] , [INFO] , яка згідно з посвідченням серії [NUMBER] , виданим Управлінням соціального захисту населення Київського району Харківської міської ради 16 липня 2021 року, є дитиною з інвалідністю підгрупи «А». 21 травня 2022 року позивач одноосібно з метою перетину державного кордону з Республікою Польща прибув до міжнародного автомобільного пункту пропуску «Шегині». Начальником 4 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « [INFO] » (тип А) старшим лейтенантом [PERSON] було прийнято рішення про відмову у перетинанні державного кордону України громадянину України [PERSON] , у якому зазначено, що у зв`язку із Законом України «Про правовий режим воєнного стану», Указом Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», а також Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні від 24.02.2022 року» громадянина [PERSON] тимчасово обмежено у праві виїзду з України за відсутністю підстав на право перетинання державного кордону, так як зазначений громадянин не зміг надати на паспортний контроль документи, що підтверджують підставу для виїзду за кордон. [PERSON] не погодився із відмовою у перетині державного кордону посадовою особою Державної прикордонної служби та звернувся до суду з адміністративним позовом, що розглядається. При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого. Відповідно до частини 1 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників. Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Відповідно до приписів частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У статті 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Зміст правового режиму воєнного стану, порядок його введення та скасування, правові засади діяльності органів державної влади, військового командування, військових адміністрацій, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій в умовах воєнного стану, гарантії прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб регламентовано приписами Закону України «Про правовий режим воєнного стану» (далі Закон № 389-VIII). Частиною 1 статті 1 вказаного Закону встановлено, що воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень. Згідно із частиною 1 статті 2 Закону № 389-VIII правовою основою введення воєнного стану є Конституція України, цей Закон та указ Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, затверджений Верховною Радою України. Приписами частини 1 статті 8 Закону № 389-VIII передбачено, що в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, такі заходи правового режиму воєнного стану: встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів (пункт 6 частини 1 статті 8 Закону № 389-VIII); забороняти громадянам, які перебувають на військовому або спеціальному обліку у Міністерстві оборони України, Службі безпеки України чи Службі зовнішньої розвідки України, змінювати місце проживання (місце перебування) без дозволу військового комісара або керівника відповідного органу Служби безпеки України чи Служби зовнішньої розвідки України; обмежувати проходження альтернативної (невійськової) служби (пункт 16 частини 1 статті 8 Закону № 389-VIII). Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про ведення воєнного стану в України», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-Х, на території України ведений воєнний стан через акт відкритої агресії з боку Російської Федерації та проведенням активних бойових дій на території Київської, Харківської, Херсонської, Донецької та Луганської областей, дію якого станом на сьогодні продовжено, що не заперечується учасниками справи. Пунктом 3 вказаного Указу постановлено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30, 34, 38, 39, 41, 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану». Порядок встановлення особливого режиму в`їзду і виїзду, обмеження свободи пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також руху транспортних засобів в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2021 року № 1455 (далі Порядок № 1455). Відповідно до пункту 1 вказаного Порядку, він визначає процедуру встановлення заходів особливого режиму в`їзду і виїзду, обмеження свободи пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також руху транспортних засобів в Україні або її окремих місцевостях, де введено воєнний стан (далі - особливий режим), що здійснюються військовим командуванням разом з військовими адміністраціями (у разі їх утворення) самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування. Згідно із пунктом 8 Порядку № 1455 перетинання державного кордону в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю на території, де введено воєнний стан, здійснюється з урахуванням обмежень, встановлених законодавством. Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 69/2022 «Про загальну мобілізацію» в Україні було оголошено загальну мобілізацію. Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів встановлені Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (далі Закон № 3543-XII). Приписами частини 2 статті 22 Закону № 3543-XII передбачено, що громадяни, які перебувають у запасі і не призвані на військову службу або не залучені до виконання обов`язків щодо мобілізації за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, під час мобілізації, можуть бути відповідно до закону залучені до виконання робіт, які мають оборонний характер. Як зазначено у частині 3 статті \~22 цього Закону, під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки), або у строки, визначені командирами військових частин (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом керівників органів, в яких вони перебувають на військовому обліку, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України за викликом керівників відповідних підрозділів Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язані Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту за викликом керівників відповідних органів управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту). Згідно із частиною 6 статті 22 статті 22 Закону № 3543-XII громадянам, які перебувають на військовому обліку, з моменту оголошення мобілізації забороняється зміна місця проживання без дозволу посадової особи, визначеної у частині третій цієї статті. У відповідності до положень частини 1 статті 23 Закону № 3543-XII не підлягають призову на військову службу під час мобілізації, зокрема, військовозобов`язані жінки та чоловіки, опікуни, піклувальники, прийомні батьки, батьки-вихователі, які виховують дитину з інвалідністю віком до 18 років. Правові основи здійснення прикордонного контролю, порядок його здійснення, умови перетинання державного кордону України визначено Законом України «Про прикордонний контроль» (далі Закон № 1710-VI). Частиною 1 статті 3 Закону № 1710-VI передбачено, що під час прикордонного контролю посадові та службові особи Державної прикордонної служби України здійснюють свої повноваження в межах, передбачених Конституцією України, цим Законом, Законом України «Про Державну прикордонну службу України», іншими актами законодавства України, а також міжнародними договорами України. Відповідно до частини 1 статті 6 Закону № 1710-VI перетинання особами, транспортними засобами державного кордону і переміщення через нього вантажів здійснюються лише за умови проходження прикордонного контролю та з дозволу уповноважених службових осіб Державної прикордонної служби України, а у випадках, визначених цим Законом, - посадових осіб Державної прикордонної служби України, якщо інше не передбачено цим Законом. Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і порядок розв`язання спорів у цій сфері визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» (далі Закон № 3857-XII). Частиною 2 статті 3 Закону № 3857-XII встановлено, що правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України. Правила перетинання державного кордону громадянами України були затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі Правила № 57 у редакції на час виникнення спірних правовідносин) Пунктом 1 Правил № 57 визначено, що ці Правила визначають порядок перетинання громадянами України державного кордону. Як зазначено у пункті 2 зазначених Правил, у випадках, визначених законодавством, для перетинання державного кордону громадяни крім паспортних документів повинні мати також підтверджуючі документи. У відповідності до приписів пункту 2-1 Правил № 57 у разі введення на \~території України надзвичайного або воєнного стану супровід дітей з інвалідністю для виїзду за межі України може здійснюватися матір`ю та/або батьком, опікуном, піклувальником, одним або обома прийомними батьками, батьками-вихователями, які здійснюють такий супровід, за наявності посвідчення, що підтверджує призначення соціальної допомоги відповідно до Закону України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю», у якому зазначено категорію «дитина з інвалідністю», або довідки про отримання державної соціальної допомоги дітям з інвалідністю, виданої структурним підрозділом з питань соціального захисту населення районної, районної у м. Києві держадміністрації, виконавчим органом міської ради, до території територіальної громади якої входить територія міста обласного значення, районної у місті (у разі її утворення) ради (незалежно від того, кого призначено отримувачем допомоги), або індивідуальної програми реабілітації дитини з інвалідністю, виданої лікарсько-консультативною комісією лікувально-профілактичного закладу, або медичного висновку про дитину з інвалідністю до 18 років, а також документів, що підтверджують родинні зв`язки (у разі здійснення супроводу матір`ю та / або батьком), або документів, що підтверджують відповідні \~повноваження особи, що супроводжує дитину з інвалідністю (у разі здійснення супроводу опікуном, піклувальником, одним або обома прийомними батьками, батьками-вихователями). Супровід дітей з інвалідністю для виїзду за межі України також може здійснюватися бабою, дідом, повнолітнім братом, \~сестрою, мачухою, вітчимом з урахуванням їх приналежності до переліку категорій осіб, які звільнені від військової служби та мобілізації, за наявності у них відповідних підтвердних документів та документів, що підтверджують родинні зв`язки. Водночас пунктом 2-6 Правил № 57 встановлено, що у \~разі введення на території України надзвичайного або воєнного \~стану \~право \~на \~перетин державного кордону, крім осіб, зазначених у пунктах 2-1 та 2-2 цих Правил, також мають інші військовозобов`язані особи, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації. Ця норма не поширюється на осіб, визначених в абзацах другому - восьмому частини третьої статті 23 Закону \~України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Як безспірно встановлено у ході судового розгляду, 21 травня 2022 року [PERSON] мав намір перетнути державний кордон, надавши паспорт громадянина України для виїзду за кордон [NUMBER] , виданий 11 липня 2017 року органом 6391. При цьому він наполягав на тому, що має на це право, незважаючи на оголошені воєнний стан та загальну мобілізацію, оскільки не підлягає призову на військову службу під час мобілізації як військовозобов`язаний, що виховує дитину з інвалідністю віком до 18 років. При цьому позивач прямував на виїзд з України без своєї доньки [PERSON] , [INFO] , якій згідно з посвідченням серії [NUMBER] , виданим Управлінням соціального захисту населення Київського району Харківської міськради, призначена державна соціальна допомога, як дитині з інвалідністю підгрупи «А». У ході апеляційного розгляду представник позивача наголошувала на тому, що [PERSON] аргументував своє право на перетин державного кордону саме на підставі приписів пункту 2-6 Правил № 57, а тому посилання відповідача на недотримання позивачем вимог пункту 2-1 вказаного Положення є безпідставними. При цьому уповноваженій особі відповідача на підтвердження права на перетин державного кордону у напрямку виїзду з України [PERSON] було надано свідоцтво про народження доньки [PERSON] , а також документи, що свідчать про незадовільний стан її здоров`я. При наданні оцінки доводам сторін та встановленим у ході апеляційного розгляду фактичним обставинам справи на відповідність їх наведеним правовим нормам суд апеляційної інстанції звертає увагу на таке. Позивачем [PERSON] не заперечується того, що він є військовозобов`язаним громадянином України, а також визнається факт оголошення в Україні на час виникнення спірних правовідносин воєнного стану та загальної мобілізації. Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби регламентоване Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон № 2232-XII). Згідно із частиною 1 статті 1 Закону № 2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. За правилами частини 8 статті 1 вказаного Закону військовозобов`язані особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави. Частиною 14 статті 2 Закону № 2232-XII передбачено, що виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до частини 1 статті 35 Закону № 2232-XII на загальному військовому обліку перебувають резервісти, а також військовозобов`язані, які не заброньовані за центральними та місцевими органами виконавчої влади, іншими державними органами, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями і закладами освіти незалежно від підпорядкування і форми власності на період мобілізації та на воєнний час. Як передбачено абзацом першим частини 3 статті 37 Закону № 2232-XII, призовники, військовозобов`язані та резервісти після прибуття до нового місця проживання зобов`язані в семиденний строк стати на військовий облік та не раніше ніж за три дні до вибуття з місця проживання знятися із зазначеного обліку. Водночас за правилами частини 4 статті 37 вказаного Закону у воєнний час забороняється виїзд призовників, військовозобов`язаних та резервістів з місця проживання без дозволу керівника відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язаних та резервістів Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України без дозволу відповідного керівника). При цьому абзацом 4 пункту 2 частини 5 статті 37 Закону № 2232-XII передбачено, що зняттю з військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів у відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язаних та резервістів Служби безпеки України у Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, військовозобов`язаних та резервістів Служби зовнішньої розвідки України у відповідному підрозділі Служби зовнішньої розвідки України) підлягають громадяни України з військового обліку військовозобов`язаних, які вибувають на строк більше трьох місяців за межі України. Окрім того, згідно із частиною 6 статті 22 статті 22 Закону № 3543-XII громадянам, які перебувають на військовому обліку, з моменту оголошення мобілізації забороняється зміна місця проживання без дозволу посадової особи, визначеної у частині третій цієї статті, тобто керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки. Відповідно до довідки переселенця 1331-7500060189 (а.с. 71) фактичним місцем проживання/перебування [PERSON] є [ADDRESS] . Згідно із копією обліково-послужної карточки, виданої замість військового квитка 02 жовтня 2001 року, рядовий [PERSON] є неодружений і знятий з військового обліку [INFO] 09 червня 2006 року, однак на облік за новим місцем проживання/перебування не взятий у порушення наведених вище правових норм. Будь-якого документу на підтвердження дозволу керівника територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем своєї реєстрації на зміну місця проживання [PERSON] не надано. Покликання представника позивача у ході апеляційного розгляду на те, що [PERSON] було відмовлено у постановці на військовий облік за місцем фактичного проживання/перебування є голослівними та нелогічними з огляду на оголошення в України воєнного стану та загальної мобілізації, а тому до уваги судом не приймаються. Водночас апеляційний суд наголошує на тому, що у посвідченні серії [NUMBER] , виданому Управлінням соціального захисту населення Київського району Харківської міської ради 16 липня 2021 року, законним представником дитини з інвалідністю [PERSON] , [INFO] , вказана [PERSON] [INFO] . За встановлених судом таких обставин лише зазначення [PERSON] батьком [PERSON] у свідоцтві про народження серії [NUMBER] не може беззаперечно свідчити про виховання ним дитини з інвалідністю віком до 18 років, як того вимагає частина 1 статті 23 Закону № 3543-XII. На переконання апеляційного суду, системний аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що обов`язок встановлення обставин, з якими закон пов`язує можливість/неможливість призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язаних, а відтак можливість їх виїзду за межі України під час оголошення мобілізації та воєнного стану, покладено саме на відповідні районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки. Відтак, апеляційний суд вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що [PERSON] є звільненим від призову на військову службу під час мобілізації в силу прямої вказівки Закону №3543-XII. З урахуванням наведеного слід погодитися із відповідачем у тому, що надані [PERSON] представнику Державної прикордонної служби України 21 травня 2022 року документи не давали підстав для прийняття рішення про надання позивачу дозволу на перетин державного кордону України уповноваженими посадовим особам, які здійснюють прикордонний контроль у пунктах пропуску через державний кордон України. На підставі приписів частин 1 та 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції вважає за необхідне стягнути з Військової частини [NUMBER] несплачений при зверненні до апеляційного суду судовий збір, сплата якого була відстрочена до прийняття рішення у справі ухвалою від 22 вересня 2022 року..

Результат розгляду: granted