Рішення адміністративного суду від 2022-01-31 00:00:00+02

[PERSON] (далі по тексту також позивач, [PERSON] ) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі по тексту також відповідач, ГУПФУ в Харківській області), в якому просив суд: - визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області виплатити [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , пенсії за віком за період з 01.05.2018 по 29.02.2020 в загальному розмірі 62930 грн 58 коп. (шістдесят дві тисячі дев`ятсот тридцять гривень 58 копійок); - стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на користь [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , суму заборгованості з пенсійних виплат за період з 01.05.2018 по 29.02.2020 в загальному розмірі 62930 грн 58 коп. (шістдесят дві тисячі дев`ятсот тридцять гривень, 58 копійок). Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2021 року адміністративний позов [PERSON] задоволено частково. Визнано протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області виплатити [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП [NUMBER] ) пенсії за віком за період з 01.05.2018 по 29.02.2020. Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на користь [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП [NUMBER] ) заборгованість з пенсійних виплат за період з 01.05.2018 по 29.02.2020. В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено. Звергнуто до негайного виконання рішення суду у межах суми стягнення за один місяць. Стягнуто на користь [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП [NUMBER] ) судові витрати в загальному розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн 00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (ЄДРПОУ 14099344). Позивач частково не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на його прийняття при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24.09.2021 в частині відмови у стягненні з відповідача заборгованості з пенсійних виплат в загальному розмірі 62930,58 грн, рішення суду першої інстанції у мотивувальній частині змінити та доповнити абзац третій резолютивної частини рішення формулюванням «в загальному розмірі 62930 грн. 58 коп. (шістдесят дві тисячі дев`ятсот тридцять гривень, 58 копійок)». \~ Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги позивач посилається на те, що суд першої інстанції не дослідив та не надав оцінки довідці відповідача № 2000-0401-8/84687 від 29.06.2021, копія якої є додатком до адміністративного позову, що підтверджує суму заборгованості по виплаті позивачеві пенсії за період з 01.05.2018 по 29.02.2020 у розмірі 62930 грн. 58 коп. Таким чином, суму заборгованості визначив відповідач, а не представник позивача, як помилково зазначено в рішенні суду першої інстанції. Заперечуючи проти доводів та вимог апеляційної скарги позивача відповідач у відзиві на скаргу просить суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги [PERSON] та скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, ухваливши по справі нове судове рішення, яким повністю відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] . Враховуючи подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження, справа розглядається в порядку письмового провадження, відповідно до приписів п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, за наявними в справі матеріалами. Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Враховуючи, що позивач оскаржує рішення суду першої інстанції лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог, що стосуються стягнення суми заборгованості нарахованої але не виплаченої пенсії в розмірі 62930,58 грн, оскаржене судове рішення переглядається судом апеляційної інстанції лише в цій частині в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , та є пенсіонером за віком. Позивач з 13 березня 2015 року перебував на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Харківській області та отримував пенсію, як переміщена особа з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції відповідно до\~Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Рішенням Шевченківського відділу Шевченківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова призупинено з 01.05.2018 виплату пенсії [PERSON] до з`ясування згідно зі ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» на підставі електронного реєстру отриманого з Пенсійного фонду України 10.05.2018 у зв`язку з тривалою відсутністю за місцем проживання. (а.с. 35) 15.01.2020 [PERSON] звернувся до Управління із заявою про поновлення виплати пенсії (а.с. 36). Рішенням Відділу з питань перерахунків пенсії № 19 Управління застогсування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області поновлено виплату пенсії [PERSON] з 01.05.2018. (а.с. 37) Представник позивача 21.01.2021 звернувся до відповідача з вимогою провести позивачу виплату нарахованої, але не виплаченої суми пенсії за період з 01.05.2018 по 29.02.2020. Головним управлінням ПФУ у Харківській області листом від 15.02.2021 №2000-0222-8/23187 надано відповідь в якій повідомлено, що пенсія [PERSON] за період з 01.05.2018 по 29.02.2020 нарахована та буде виплачена з урахуванням вимог ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» (із змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 № 788) при надходженні відповідного фінансування. (а.с. 11) Не погоджуючись із відмовою відповідача щодо виплати позивачу нарахованої пенсії, позивач звернувся до суду з цим позовом. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості з пенсійних виплат в загальному розмірі 62930,58 грн. суд першої інстанції виходив з того, що нарахування суми пенсії за певний період належить до дискреційних повноважень відповідача, у зв`язку з чим дійшов висновку про відсутність підстав для втручання в дискреційні повноваження відповідача та задоволення позовної вимоги щодо стягнення на користь позивача суми заборгованості з пенсійних виплат в загальному розмірі 62930,58 грн, яку визначив сам позивач, оскільки сума за вказаний період підлягає визначенню не судом, а відповідачем за наслідками виконання рішення суду. Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. Виключно законами України визначаються основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров`я; екологічної безпеки (пункт 6 абз. 1 статті 92 Конституції України). Статтею 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. Згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У рішенні Європейського суду з прав людини від 26 червня 2014 року у справі Суханов та Ільченко проти України (Заяви № 68385/10 та № 71378/10) Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 1 Першого протоколу включає в себе три окремих норми: перша норма, викладена у першому реченні першого абзацу, має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого абзацу, стосується позбавлення власності і підпорядковує його певним умовам; третя норма, закріплена в другому абзаці, передбачає право Договірних держав, зокрема, контролювати користування власністю відповідно до загальних інтересів. Проте ці норми не є абсолютно непов`язаними між собою. Друга і третя норми стосуються конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном, а тому повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закріпленого першою нормою (параграф 30). Щодо соціальних виплат, стаття 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату як право на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам (параграф 31). Зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (параграф 52). Суд повторив, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету в інтересах суспільства. Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено справедливий баланс між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (параграф 53). У рішенні Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі Щокін проти України (Заяви № 23759/03 та № 37943/06) Європейський суд з прав людини зазначив, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки на умовах, передбачених законом, а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення законів. Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (параграф 50). Згідно зі статтею 1 Закону України від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" (далі - Закон № 1706-VII), який набрав чинності з 22 листопада 2014 року, внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Статтею 2 Закону № 1706-VII визначено, що Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні. Згідно з частиною першою статті 4 Закону № 1706-VII факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону. Відповідно до частини першої статті 7 Закону № 1706-VII для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України. Частиною першою статті 4 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі Закон № 1058-IV) визначено, що законодавство про пенсійне забезпечення в Україні, яке базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, цього Закону, Закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відміни від загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення в Україні. Частиною третьою статті 4 Закону № 1058-IV регламентовано, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються, зокрема: види пенсійного забезпечення, умови участі в пенсійній системі чи їх рівнях, пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат, джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення, організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення. Згідно з частиною першою статті 5 Закону № 1058-IV цей Закон регулює відносини, які виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Відповідно до частини другої статті 5 Закону № 1058-IV виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням, порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування. Статтею 47 Закону № 1058-IV визначено, що пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України. Статтею 49 Закону № 1058-IV врегульовано питання щодо припинення та поновлення виплати пенсії. Частиною першою статті 49 Закону № 1058-IV передбачено випадки, у разі настання яких припиняється виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду. Частиною другою цієї статі визначено, що поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону. Згідно з частиною 2 статті 46 Закону № 1058-IV передбачає, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Відповідачем не заперечується та підтверджується наявною у матеріалах справи довідкою ГУПФУ в Харківській області про розмір призначеної та виплаченої [PERSON] за період з 01.05.2018 по 29.02.2020, що пенсійні виплати позивачу за вказаний \~нараховані у загальному розмірі 62930,58 грн., але не виплачені (а.с. 12). Вказана обставина не була з`ясована судом першої інстанції, що призвело до помилкового висновку суду про відсутність підстав для стягнення з відповідача самостійно визначеного позивачем розміру заборгованості з пенсійних виплат за спірний період в сумі 62930,58 грн. Частиною 2 статті 245 КАС України визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про: визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень (пункт 2); визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій (пункт 3); визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (пункт 4); інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів (пункт 10). Разом з цим, засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 05.04.2005 (заява № 38722/02)). Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав. Дана правова позиція узгоджується із позицією, висловленою Верховним Судом України в постанові у справі № 21-1465а15 від 16 вересня 2015 року. У вказаному рішенні Верховний Суд України наголосив, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії та бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалось примусове виконання рішення. Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Оскільки станом на час судового розгляду справи виплата нарахованої [PERSON] пенсії за період з 01.05.2018 по 29.02.2020 в сумі 62930,58 грн. відповідачем не здійснена, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] в частині стягнення з ГУПФУ в Харківській області зазначеної суми заборгованості. Таким чином, доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Відповідно до пунктів 1, 3, 4 частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Відповідно до ч. 2 ст. 317 \~КАС України, неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Частиною четвертою вказаної статті закріплено, що зміна судового рішення може полягати у доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини. З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про необхідність зміни рішення суду першої інстанції, враховуючи висновки, що наведені вище. \~ Враховуючи, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення, апеляційна скарга позивача, в якій останній просить одночасно скасувати і змінити рішення суду першої інстанції, підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ч. 6 ст. 139 КАС України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат. Частиною 1 ст. 139 КАС України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Відповідно до ч. 1 ст. 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 7 ст. 139 КАС України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Як свідчать матеріали справи, позивачем за подання позовної заяви сплачено судовий збір у розмірі 1816,00 грн. за подання вимоги майнового та немайнового характеру (а.с. 1), а за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовної вимоги - 2724,00 грн., що підтверджується наявним у матеріалах справи платіжним документом. В свою чергу, згідно з ч. 4 ст. 6 Закону України "Про судовий збір", якщо скаргу (заяву) подано про перегляд судового рішення в частині позовних вимог (сум, що підлягають стягненню за судовим рішенням), судовий збір за подання скарги (заяви) вираховується та сплачується лише щодо перегляду судового рішення в частині таких позовних вимог (оспорюваних сум). Таким чином, позивачем внесено судовий збір в більшому розмірі, ніж встановлено Законом України "Про судовий збір", на суму у загальному розмірі 1362,00 грн., тому зазначена сума не враховується судом при вирішенні питання про розподіл судових витрат, з огляду на відсутність підстав для стягнення надмірно сплаченого судового збору за рахунок бюджетних асигнувань відповідача. При цьому колегія суддів зауважує, що відповідне питання може бути вирішено виключно в порядку встановленому ст. 7 Закону України "Про судовий збір". Оскільки рішення суду першої інстанції було оскаржене позивачем та переглянуто судом апеляційної інстанції лише в частині відмови в задоволенні позовних вимог [PERSON] про стягнення з відповідача заборгованості з пенсійних виплат в загальному розмірі 62930,58 грн, колегія суддів, з урахуванням положень ч. 4 ст. 6 Закону України "Про судовий збір", дійшла висновку, що на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині в сумі 1362,00 грн. Також на користь позивача належить стягнути суму судового збору в розмірі 908 грн., сплаченої за подання до суду першої інстанції позовної заяви в частині вимоги майнового характеру, у задоволенні якої судом першої інстанції було відмовлено та яку задоволено судом апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги [PERSON] .

Результат розгляду: partial