Рішення адміністративного суду від 2022-02-08 00:00:00+02

Товариство з обмеженою відповідальністю «Верея-Д» звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до державного реєстратора приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Біловар Ірини Олександрівни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: [PERSON] , в якому просило: визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав від 02 вересня 2021 року №60139370, прийняте державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Біловар Іриною Олександрівною. Разом з позовною заявою, позивачем подано заяву про забезпечення позову, в якій позивач просить: заборонити суб`єктам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, а саме: виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській та Севастопольській міським, районним, районним у містах Києві та Севастополі державним адміністраціям, державним реєстраторам, державним і приватним нотаріусам, акредитованим суб`єктам, наділеними функціями державного реєстраторів, а також іншим особам, уповноваженим на виконання функцій державних реєстраторів, проводити та/або скасовувати державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень, вчиняти будь-які інші реєстраційні дії щодо об`єкта нерухомого майна розташованого за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 2445923180000. Вказана заява обґрунтована тим, що державний реєстратор своїми незаконними діями прийняв рішення про державну реєстрацію прав всупереч процедури (порядку) розгляду, прийняття і вчинення дій, що передбачена законодавством. Внаслідок незаконних дій державного реєстратора, право власності на об`єкт нерухомого майна було зареєстровано за позивачем не у встановленому законом порядку. Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 вересня 2021 року заяву про забезпечення адміністративного позову - задоволено. Заборонено суб`єктам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, а саме: виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській та Севастопольській міським, районним, районним у містах Києві та Севастополі державним адміністраціям, державним реєстраторам, державним і приватним нотаріусам, акредитованим суб`єктам, наділеними функціями державного реєстраторів, а також іншим особам, уповноваженим на виконання функцій державних реєстраторів, проводити та/або скасовувати державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень, вчиняти будь-які інші реєстраційні дії щодо об`єкта нерухомого майна розташованого за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 2445923180000. В апеляційній скарзі третя особа, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати ухвалу та прийняти нове рішення, яким у задоволенні заяви про забезпечення позову - відмовити. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що 02 вересня 2021 року відповідачем була проведена реєстраційна дія щодо реєстрації прав власності на нерухоме майно, розташоване за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 2445923180000. Для проведення реєстраційної дії надано довіреність [PERSON] від 17.05.2019, посвідченої приватним нотаріусом Гнідюком О.Б. про надання повноважень [PERSON] . Однак, апелянт звертає увагу на те, що вона жодних доручень не передавала та не підписувала та вимушена була звернутись до Міністерства юстиції України з відповідною скаргою на вказану реєстраційну дію, та до Печерського управління поліції Головного управління поліції у місті Києві з заявою про вчинення кримінального правопорушення. Так, за результатами розгляду скарги третьої особи Мінюстом прийнято Наказ №4171/5 від 18.11.2021, яким скасовано рішення про державну реєстрацію прав від 02 вересня 2021 року №60139370, прийняте державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Біловар Іриною Олександрівною. На думку апелянта, вказане свідчить про штучний характер даного позову та безпідставність заяви позивача про забезпечення позову. Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм процесуального права, заслухавши доповідача та представника апелянта, колегія суддів дійшла наступного висновку. Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості тверджень позивача відносно того, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити реалізацію виконання рішення суду, ефективний захист та поновлення порушених прав та інтересів позивача. Колегія суддів не погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке. Інститут забезпечення адміністративного позову регламентовано статями 150, 151 КАС України, які закріплюють підстави для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, а також способи забезпечення позову в адміністративному процесі. Забезпечення адміністративного позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, до вирішення адміністративної справи по суті визначених законом заходів з метою створення можливості реального виконання у майбутньому постанови суду, якщо її буде прийнято на користь позивача. У відповідності до вимог частини першої статті 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи може вжити визначені цією статтею заходи забезпечення адміністративного позову. Підставою для вжиття заходів забезпечення позову можуть стати такі обставини: - невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивачем за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; - очевидність ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю. Ці підстави є оціночними, тому містять небезпеку для застосування заходів забезпечення позову всупереч цілям цієї статті при формальному дотриманні її вимог. Необґрунтоване вжиття таких заходів може привести до правових ускладнень, значно більших, ніж ті, яким вдалося б запобігти, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти. Згідно частини другої статті 151 КАС України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття забезпечення позову для заінтересованих осіб. В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову та підстави його обрання (частина шоста статті 154 КАС України). При цьому, заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути співмірними з позовними вимогами. У той же час, співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу, дотримання дозволеного законодавством способу забезпечення позову. Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 826/8556/17, від 25 квітня 2019 року у справі № 826/10936/18, від 07 квітня 2020 року у справі № 826/13413/18. Крім того, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Також суд має враховувати співрозмірність вимог клопотання про забезпечення позову заявленим позовним вимогам та обставинам справи. Як свідчать матеріали справи, 02 вересня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Біловар Ірини Олександрівни була проведена реєстраційна дія щодо реєстрації прав власності на нерухоме майно, розташоване за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 2445923180000, за наслідками якої було зареєстровано право власності за ТОВ «Верея-Д» у зв`язку із внесенням цієї квартири [PERSON] до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «Верея-Д». Подаючи заяву про забезпечення позову позивач посилається на те, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, так як приватний нотаріус, вчиняючи оскаржувану реєстраційну дію всупереч процедури (порядку) розгляду, прийняття і вчинення дій, що передбачена законодавством. У той же час, суд, який застосовує заходи забезпечення позову з підстав очевидності ознак протиправності оскарженого рішення, на основі наявних у справі доказів повинен бути переконаний, що рішення явно суперечить вимогам закону за критеріями, передбаченими частиною другою статті 2 КАС України, порушує права, свободи або інтереси позивача і вжиття заходів забезпечення позову є способом запобігання істотним та реальним негативним наслідкам цього порушення. Твердження про «очевидність» порушення до розгляду справи по суті є висновком, який свідчить про правову позицію суду наперед, тому застосування заходів забезпечення позову з цієї підстави допускається у виключних випадках. Так, у постановах Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №826/16509/18 та від 07 квітня 2020 року у справі № 826/13413/18 щодо «очевидності» ознак протиправності дій та порушення прав позивача зазначено, що попри те, що такі ознаки не мають окреслених меж, йдеться насамперед про їх «якість»: вони повинні свідчити про протиправність оскаржуваних рішень (дій) поза обґрунтованим сумнівом. Сама ж лише незгода позивача із діями (рішеннями) суб`єкта владних повноважень та звернення до суду з позовом про визнання їх протиправними і зобов`язання вчинити певні дії ще не є достатньою підставою для застосування судом заходів забезпечення позову. Відтак, перевірка протиправності оскаржуваного рішення приватного нотаріуса можлива лише на підставі з`ясування фактичних обставин справи, а також оцінки належності, допустимості і достовірності як кожного доказу окремо, так і достатності та взаємного зв`язку доказів у їх сукупності під час судового розгляду справи на підставі позову, про забезпечення якого просить позивач. При цьому, подаючи заяву про забезпечення позову, ТОВ «Верея-Д» не наведено конкретних обставин, які, на його переконання, могли б свідчити про неможливість поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся, без вжиття судом заходів забезпечення позову. У матеріалах справи відсутні жодні докази щодо наявності обставин, що можуть ускладнити чи унеможливити виконання судового рішення у даній справі. У свою чергу, під час прийняття оскаржуваної ухвали, судом першої інстанції не було наведено доказів та не зазначено причин, з яких вбачається крайня необхідність для вжиття заходів забезпечення позову у такий спосіб. До того ж, слід відзначити, що 16 листопада 2021 року колегією Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції розглянуто скаргу [PERSON] , зареєстровану в Міністерстві юстиції України 03 листопада 2021 року за № СК-2864-21, на рішення прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Біловар Іриною Олександрівною. За наслідками розгляду вказаної скарги, Міністерством юстиції України прийнято Наказ №4171/5 від 18.11.2021, яким скасовано рішення про державну реєстрацію прав від 02 вересня 2021 року №60139370, прийняте державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Біловар Іриною Олександрівною, який є предметом розгляду у межах адміністративної справи №640/35568/21. У той же час, колегія суддів звертає увагу на те, що на момент винесення оскаржуваної ухвали про застосування заходів забезпечення у даній справі, судом першої інстанції не було залучено [PERSON] в якості третьої особи, стосовно якої вирішено питання про її права, свободи, інтереси та обов`язки, та лише 10 грудня 2021 року останню ухвалою було залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на підставі клопотання [PERSON] , що свідчить про порушення судом першої інстанції норм процесуального права. Таким чином, дослідивши встановлені обставини, проаналізувавши вищенаведені правові норми та всі доводи апелянта, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для вжиття адміністративним судом заходів забезпечення позову відповідно до положень ст. 150 КАС України. Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції. Відповідно до частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Оскільки при винесенні оскаржуваної ухвали судом першої інстанції було допущено порушення норми права, що призвело до невірного по суті вирішення питання, тому оскаржувана ухвала підлягає скасуванню, а у задоволенні заяви про забезпечення позову - слід відмовити.

Результат розгляду: denied