Рішення адміністративного суду від 2022-06-08 00:00:00+03

Національна комісія з цінних паперів та фондового ринку звернулась до суду першої інстанції з позовом, в якому просила: - визнати протиправними та скасувати розпорядження Державної регуляторної служби України від 13.02.2017 № 33, № 34, а також рішення Експертно-апеляційної ради з питань ліцензування від 09.02.2017 № 19.1 та № 19.2. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.07.2018 позовні вимоги задоволено частково: визнано протиправними та скасовано розпорядження Державної регуляторної служби України від 13.02.2017 № 33, № 34; в іншій частині позову відмовлено. Не погоджуючись з вказаним рішенням Державна регуляторна служба України звернулась із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення в частині задоволення позовних вимог, як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, які з`явились у судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що зазначена апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що 13.02.2017 Державна регуляторна служба України прийняла розпорядження № 33 «Про усунення порушень законодавства у сфері ліцензування», яким з урахуванням рішення Експертно-апеляційної ради з питань ліцензування при Державній регуляторній службі України від 09.02.2017 № 19.1 (протокол № 02-17) Національну комісію з цінних паперів та фондового ринку зобов`язано усунути порушення вимог частини 2 статті 16 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності», статті 11 Закону України «Про державне регулювання ринку цінних паперів в Україні», скасувавши рішення від 05.12.2016 № 1195 про зупинення дії ліцензій на провадження професійної діяльності на фондовому ринку - діяльності з торгівлі цінними паперами, а саме: брокерської діяльності серії АЕ № 185110 від 08.10.2012, дилерської діяльності серії АЕ №185111 від 08.10.2012. Також, 13.02.2017 Державною регуляторною службою України прийнято розпорядження № 34 «Про усунення порушень законодавства у сфері ліцензування», яким з урахуванням рішення Експертно-апеляційної ради з питань ліцензування при Державній регуляторній службі України від 09.02.2017 № 19.2 (протокол № 02-17) Національну комісію з цінних паперів та фондового ринку зобов`язано усунути порушення вимог частини 2 статті 16 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності», статті 11 Закону України «Про державне регулювання ринку цінних паперів в Україні», скасувавши рішення від 05.12.2016 № 1196 про зупинення дії ліцензій на провадження професійної діяльності на фондовому ринку - діяльності з торгівлі цінними паперами, а саме: брокерської діяльності серії АД № 075819 від 07.09.2012, дилерської діяльності серії АД № 075820 від 07.09.2012. Пунктом 2 вказаних розпоряджень зобов`язано позивача привести положення пункту 4 розділу ІІ Порядку зупинення дії та анулювання ліцензії на окремі види професійної діяльності на фондовому ринку (ринку цінних паперів), затвердженого рішенням Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку 14.05.2013 № 816 (зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 01.06.2013 № 862/23394), у відповідності до вимог статті 11 Закону України «Про державне регулювання ринку цінних паперів в Україні» в частині підстав для зупинення дії ліцензії. Вважаючи оскаржувані розпорядження та рішення такими, що прийняті протиправно, позивач звернувся з даним позовом до суду першої інстанції. Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що оскільки порушень вимог Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» з боку Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку під час винесення рішень № 1195, 1196 від 05.12.2016 про зупинення дії ліцензій на провадження професійної діяльності на фондовому ринку не встановлено, що також підтверджено судовим рішенням від 11.12.2017 в справі № 826/19948/16, то розпорядження Державної регуляторної служби України від 13.02.2017 № 33, 34 є протиправними та підлягають скасуванню, а позовні вимоги в цій частині задоволенню. При цьому, самі розпорядження, прийняті Державною регуляторною службою України є тими рішеннями, які породжують для позивача певні юридичні наслідки, а тому підстави для скасування рішень Експертно-апеляційної ради з питань ліцензування від 09.02.2017 № 19.1 та № 19.2 відсутні, оскільки останні є підставою для прийняття відповідачем розпоряджень та є обов`язковими виключно для Державної регуляторної служби України, а відтак для позивача не породжують прав та обов`язків. Апелянт у своїй скарзі зазначає, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції. Колегія суддів не погоджується з рішенням суду першої інстанції, а доводи апелянта вважає частково обґрунтованими, враховуючи наступне. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви № 29458/04 та № 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики цього Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» [див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства; фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках цей Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників,

Результат розгляду: partial