Рішення адміністративного суду від 2022-05-24 00:00:00+03

До суду у листопаді 2019 року надійшов позов [PERSON] , в якому позивач просив скасувати рішення ДМС України від 23.10.2019 № 362-19 про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та зобов`язати ДМС України визнати позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2020 року, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 16 квітня 2020 року, у задоволенні позову відмовлено. Постановою Верховного Суду від 27 травня 2021 року вказані рішення судів попередніх інстанцій скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 серпня 2021 року позов [PERSON] задоволено повністю. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Апеляційна скарга ґрунтується на тому, що судом першої інстанції не надано належної оцінки нормам чинного законодавства, його висновки не відповідають обставинам справи, що призвело до прийняття невірного рішення. Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, суд апеляційної інстанції дійшов таких висновків. Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] є громадянином Сирійської Арабської Республіки, у 2012 році прибув до України з метою отримання освіти, навчався у ВНЗ у м. Львів та у м. Дніпро. Після скасування у 2019 році посвідки на тимчасове проживання, позивач 04.07.2019 звернувся до ГУ ДМС України в Дніпропетровській області з заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами розгляду якої відповідачем \~складено висновок від 19.09.2019, згідно з яким встановлено за доцільне відмовити у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, громадянину Сирійської Арабської Республіки [PERSON] . Висновок обґрунтований тим, що умови, передбачені Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту в Україні», а саме обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, у заявника відсутні, відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону заявник не надав обґрунтовані докази щодо загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань. Рішенням Державної міграційної служби України № 362-19 від 23.10.2019 позивачеві відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Надаючи оцінку оскаржуваному рішенню Державної міграційної служби України, суд апеляційної інстанції зазначає, що за приписами Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. Особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої\~ статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України. Матеріалами справи доводиться, відповідачем не заперечується, що [PERSON] при зверненні з заявою про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту, та під час проведення співбесід пояснив в чому полягають його побоювання у поверненні на територію країни походження, яка перебуває у стані війни. Натомість відповідачем при прийнятті рішення не взяті до уваги ані пояснення позивача щодо підстав побоювання, ані інформацію з офіційних джерел щодо стану подій на території Сирії, як то рекомендації/інформація Департаменту імміграційних питань Великобританії, УВКБ ООН, доповіді Генерального секретаря про здійснення резолюцій Ради Безпеки ООН, інформація з інтернет джерел щодо стану військових дій на території Сирії. При цьому у прийнятому рішенні відповідач не навів обґрунтовані підстави, за яких така інформація не береться до уваги, так само як і не навів альтернативні джерела доказової бази, яка спростовує отриману інформацію та надані заявником пояснення. За таких обставин прийняте Державною міграційною службою України рішення не може вважатися обґрунтованим, розсудливим та пропорційним, а відтак носить протиправний характер та підлягає скасуванню. При цьому суд апеляційної інстанції не дає оцінку доводам апелянта щодо відсутності підстав для надання позивачеві статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, оскільки такі обставини не були покладені в основу оскаржуваного рішення. Також відсутні й підстави для зобов`язання відповідача визнати позивача особою з відповідним статусом, адже встановивши не відповідність оскаржуваного рішення критеріям обґрунтованості та розсудливості, суд не може перебрати на себе функції суб`єкта владних повноважень та втрутитися у його дискреційні повноваження до моменту прийняття останнім обґрунтованого рішення. Саме після цього у суду виникає право надання оцінки правомірності рішення суб`єкта ладних повноважень, зокрема, щодо наявності або відсутності обґрунтованих підстав для його прийняття. Отже, належним способом поновлення порушеного права позивача у спірних правовідносинах є зобов`язання ДМС України повторно розглянути відповідну заяву позивача. Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права в окремій частині, що є підставою для його часткового скасування.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~

Результат розгляду: partial