Рішення адміністративного суду від 2022-10-12 00:00:00+03

В березні 2021 року [PERSON] (надалі позивач) звернулась до суду з позовом до Другого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (надалі відповідач), в якому просила визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні 63790437 від 22.12.2020 року у сумі 10000,00 грн.. Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 24.03.2021 року адміністративний позов залишено без розгляду. Не погодившись з вказаною ухвалою позивач подав апеляційну скаргу та сплатив судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 2270,00 грн. Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 19.05.2021 року ухвалу суду першої інстанції від 24.03.2021 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 23.06.2021 року, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 07.09.2021 року, позов [PERSON] було задоволено повністю. 22.06.2022 року сторона позивача звернулась до суду першої інстанції із заявою про ухвалення додаткового рішення, в якій просила стягнути з відповідача на користь позивача суму судового збору, сплачену позивачем за подачу апеляційної скарги на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 24.03.2021 року в розмірі 2270,00 грн.. Додатковим рішенням від 08.07.2022 року суд першої інстанції задовольнив заяву від 22.06.2022 року про ухвалення додаткового рішення наступним чином - стягнув з відповідача на користь позивача сплачену позивачем суму судового збору при подачі апеляційної скарги в розмірі 2270,00 грн. згідно квитанції №0.0.2067545557.1 від 26.03.2021 року (а.с.27). Не погоджуючись з вказаним додатковим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, в задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення відмовити. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного. Стаття 139 КАС України містить правила розподілу судових витрат за наслідками вирішення судом адміністративного спору. Так, відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Відповідно до положень ч.1-3 ст.252 КАС України, суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: щодо однієї із позовних вимог, з приводу якої досліджувалися докази, чи одного з клопотань не ухвалено рішення; суд, вирішивши питання про право, не визначив способу виконання судового рішення; судом не вирішено питання про судові витрати. Заяву про ухвалення додаткового судового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання судового рішення. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. У разі необхідності суд може розглянути питання ухвалення додаткового судового рішення в судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви. Так, ухвалюючи оскаржуване додаткове рішення, суд першої інстанції виходив з того, що стягнення з відповідача судового збору за подання апеляційної скарги на користь позивача, після задоволення позовних вимог, є обґрунтованим, оскільки судовий збір у розмірі 2270,00 грн. був фактично сплачений, зарахований на відповідний рахунок та був неминучим, так як сплата судового збору є однією з умов для відкриття апеляційного провадження по справі. Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки оплата судового збору підтверджується наявною в матеріалах справи квитанцію №0.0.2067545557.1 від 26.03.2021 року (а.с.27) та випискою про зарахування судового збору до спеціального фонду державного бюджету України (а.с.91). Посилання в апеляційній скарзі на положення ст.143 КАС України, якою передбачено строк не пізніше п`ятнадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог для вирішення питання про судові витрати, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки позивач звернувся із заявою про ухвалення додаткового рішення в порядку ст.252 КАС України, якою передбачена можливість звернення із вказаною заявою до закінчення строку на виконання судового рішення. Також колегія суддів не погоджується з твердженням апелянта, що судовий збір неможна кваліфікувати як судові витрати, оскільки відповідно до ч.1 ст.132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Також колегія суддів вважає помилковим посилання апелянта на положення ч.2 ст.139 КАС України, якою визначено, що при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз, оскільки в даній справі з позовною заявою зверталась [PERSON] , та саме її позов було задоволено рішенням суду першої інстанції від 23.06.2021 року, а не суб`єкт владних повноважень. За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень матеріального та процесуального права при вирішенні питання про стягнення судового збору не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Результат розгляду: denied