Рішення адміністративного суду від 2024-02-06 00:00:00+02

Позивач, [PERSON] , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Управління \~соціального захисту населення адміністрації Київського району Харківської міської ради, в якому просив: - визнати протиправними дії Управління соціального захисту населення адміністрації Київського району Харківської міської ради щодо припинення [PERSON] виплати державної соціальної допомоги як особі з інвалідністю з дитинства після 30.06.2021 року; - зобов`язати Управління соціального захисту населення адміністрації Київського району Харківської міської ради поновити [PERSON] виплату державної соціальної допомоги як особі з інвалідністю з дитинства з 1.07.2021 року. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідач протиправно припинив позивачу з 01.07.2021 року виплату державної соціальної допомоги як особі з інвалідністю з дитинства, що слугувало підставою звернення позивача із цим позовом. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 11.09.2023 року адміністративний позов залишено без задоволення. Позивач, не погодилася з рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставин, що мають значення для справи та невірно застосовані норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Вказує, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про його необґрунтованість. Зазначає, що згідно положень Закону України від 16.11.2000р. № 2109-ІІІ "Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю", державна допомога особам, яким інвалідність встановлена безстроково призначається один раз на весь час інвалідності, а у разі зміни місця проживання її виплата лише подовжується відповідною адміністрацією. Вказаний Закон містить вичерпний список підстав щодо припинення виплати державної допомоги та розширеному тлумаченню не підлягає. Поряд з цим, такої підстави для припинення поновленої виплати, як зміна міста мешкання або відсутність обліку у якості внутрішньо переміщеної статті Закону не містять. Постановою Верховного суду по справі № 640/2982/18 було поновлено право позивача на отримання державної допомоги, за позовом, з яким він звертався до суду у 2017 році та надано всебічну оцінку зв`язку виплати державної допомоги від постійного міста проживання та необхідності отримання для проведення виплати довідки про внутрішньо переміщену особу. За висновком Верховного Суду, виплату соціальних виплат не можна пов`язувати з такою умовою, як постійне місце проживання (реєстрація місця проживання) або з відсутністю довідки про внутрішньо переміщену особу. Апелянт вважає помилковим посилання суду першої інстанції на те, що вказані висновки Верховного Суду не можуть бути застосовані до спірних правовідносин у зв`язку зі змінами обставин справи, \~оскільки жодних змін у Закон України № 2109-ІІІ якими б вносились зміни до статей, які визначають умови виплати та припинення виплати не вносились, а постанови на які посилається відповідач, зокрема Порядок № 79, не можуть обмежувати моє право на отримання державної допомоги. Зауважує, що спірні правовідносини виникли саме внаслідок припинення виплати, а не відмови поновити або подовжити виплату, а тому, висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог вважає помилковими. Відповідач надав письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). Сторони про розгляд справи в порядку письмового провадження повідомлялись. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного перегляду справи, що [PERSON] встановлена ІІІ група інвалідності з дитинства, що підтверджується довідкою МСЕК № 0015880 від 21.06.2005. Перебував на обліку в Управлінні праці та соціального захисту населення адміністрації Київського району Харківської міської ради та отримував допомогу як особа з інвалідністю з дитинства. 03 серпня 2017 року [PERSON] звернувся до Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Київського району Харківської міської ради із заявою, відповідно до якої просив поновити виплату державної соціальної допомоги, як особі з інвалідністю з дитинства, з урахуванням невиплаченої допомоги у зв`язку із збройним конфліктом. Листом від 10.08.2017 № 7008-08 Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Київського району Харківської міської ради повідомило позивача про те, що згідно рішення районної комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам № 12 від 07.07.2017 скасовано довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № 6327010253 від 03.06.2015, у зв`язку із непідтвердженням факту проживання [PERSON] за адресою [ADDRESS] . Також, листом від 21.08.2017 № 7454-05 позивача повідомлено про те, що він має право на отримання допомоги інвалідам з дитинства, проте, у зв`язку із непідтвердженням факту проживання [PERSON] за адресою [ADDRESS] , для отримання вказаної допомоги позивачу необхідно звернутись до органу соціального захисту за фактичним місцем проживання. Вважаючи протиправними дії відповідача по припиненню виплати йому допомоги як інваліду дитинства, позивач звернувся до суду. Постановою Верховного Суду від 09.06.2021 року по справі №640/2982/18 задоволено касаційну скаргу [PERSON] . Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21 травня 2018 року та постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 30 липня 2018 року скасовано, ухвалено нове рішення про задоволення позову. Визнано протиправною відмову Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Київського району Харківської міської ради щодо поновлення виплати позивачу державної соціальної допомоги як особі з інвалідністю з дитинства. Зобов`язано Управління праці та соціального захисту населення Адміністрації Київського району Харківської міської ради поновити з моменту припинення та виплатити державну соціальну допомогу, як особі з інвалідністю з дитинства, [PERSON] . Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Київського району Харківської міської ради на користь позивача судовий збір в розмірі 2466,80 грн. На виконання судового рішення відповідач нарахував та виплатив позивачу допомогу за період з 01.08.2014 року по 30.06.2021 року. Листом від 24.10.2022 року №А-80/4673/03/80 відповідач повідомив позивача про факт виконання постанови Верховного Суду від 09.06.2021 року по справі №640/2982/18. Також повідомлено, що рішенням начальника Управління від 07.07.2017 року №12 дію довідки від 03.06.2015 року №6327010253 про взяття позивача на облік, як внутрішньо переміщеної особи скасовано. Зазначене рішення є чинним. На даний час позивач не перебуває на обліку в Управління. В зв`язку з чим, позивачу повідомлено, що для поновлення виплати державної соціальної допомоги позивачу необхідно звернутися до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення за фактичним місцем проживання із заявою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, форму якої затверджує Мінсоцполітики, після чого подати заяву про поновлення виплати державної соціальної допомоги, як особі з інвалідністю з дитинства, за новим місцем проживання. Вважаючи протиправними дії Управління соціального захисту населення адміністрації Київського району Харківської міської ради щодо припинення виплати державної соціальної допомоги як особі з інвалідністю з дитинства після 30.06.2021 року, позивач звернувся до суду із даним позовом. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що державна соціальна допомога особам з інвалідністю призначається або за місцем фактичного проживання зацікавленої особи, або за місцем задекларованого (зареєстрованого) проживання зацікавленої особи. Оскільки заявник ані фізично не проживає, та не має ані задекларованого місця проживання, ані підтвердженого місця перебування у якості внутрішньо переміщеної особи на території адміністративно-територіальної одиниці міста Харкова, на яку поширюється територіальна юрисдикція відповідача у справі, то відповідач не має легальних підстав для проведення бажаних заявником виплат. В зв`язку з чим, суд дійшов висновку, що відповідачем як суб`єктом владних повноважень у спірних правовідносинах забезпечено дотримання вимог ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України, позаяк за відсутності будь-яких доказів реєстрації заявником місця проживання (знаходження) або місця обліку у якості внутрішньо переміщеної особи на території Київського району міста Харкова чи фізичного знаходження у межах означеної адміністративно-територіальної одиниці відповідач - Управління соціального захисту населення адміністрації Київського району Харківської міської ради не має правових підстав для виплати заявникові державної соціальної допомоги особам з інвалідністю. Натомість, такі повноваження з огляду на приписи Порядку №79 передані у відання органу соціального захисту населення регіонального рівня Луганської обласної державної адміністрації або Луганської обласної військової адміністрації. Оскільки у ході розгляду справи факт порушення відповідачем права заявника не знайшов підтвердження, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наступне. Відповідно до\~ статті 19 Конституції України\~ органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~ Конституцією\~ та законами України. Згідно із частиною першою\~ \~\~статті 46 Конституції України\~ \~\~громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. Законом України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю» від 16 листопада 2000 року №2109-IIІ\~ (далі - Закон №2109-IIІ) відповідно до\~ \~\~Конституції України\~ \~\~гарантовано особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю право на матеріальне забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України та їх соціальну захищеність шляхом встановлення державної соціальної допомоги на рівні прожиткового мінімуму. Статтею 1 вказаного Закону №2109-IIІ\~ \~\~визначено, що право на державну соціальну допомогу мають особи з інвалідністю з дитинства і діти з інвалідністю віком до 18 років. Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, з питань сім`ї та дітей, організовує роботу щодо призначення та виплати державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю. Причина, група інвалідності, строк, на який встановлюється інвалідність, визначаються органом медико-соціальної експертизи згідно із законодавством України з одночасним роз`ясненням особам з інвалідністю з дитинства їх права на державну соціальну допомогу. За приписами частини першої\~ \~\~статті 4 Закону №2109-IIІ\~ \~\~державна соціальна допомога особам з інвалідністю з дитинства призначається на весь час інвалідності, встановленої органами медико-соціальної експертизи. Відповідно до частин першої-другої статті 8 Закону №2109-IIІ заява про призначення державної соціальної допомоги подається особою з інвалідністю з дитинства до управління праці та соціального захисту населення за місцем проживання. Відповідно до статті 9 Закону №2109-IIІ\~ \~\~\~заява про призначення державної соціальної допомоги розглядається місцевою державною адміністрацією не пізніше 10 днів після надходження заяви з усіма необхідними документами. Державна соціальна допомога призначається з дня звернення за її призначенням. Згідно з абзацом 1 статті 10 Закону №2109-IIІ\~ \~\~державна соціальна допомога виплачується державними підприємствами і об`єднаннями зв`язку за місцем проживання особи з інвалідністю з дитинства або батьків, усиновителів, яким призначена допомога на дітей з інвалідністю. Опікуну або піклувальнику державна соціальна допомога виплачується за місцем їх проживання. Відповідно до статті 12 Закону №2109-IIІ суми державної соціальної допомоги, призначені, але не витребувані своєчасно одержувачем без поважних причин, виплачуються за минулий час не більш як за 12 місяців перед зверненням за її одержанням. Відповідно до статті 6 Закону №2109-IIІ виплата державної соціальної допомоги зупиняється у випадку пропуску строку переогляду інвалідом з дитинства або дитиною-інвалідом, а в разі визнання знову інвалідом або дитиною-інвалідом виплата державної соціальної допомоги поновлюється з дня зупинення, але не більш як за один місяць. У разі припинення виплати державної соціальної допомоги внаслідок не з`явлення на переогляд без поважних причин, при наступному визнанні інвалідом з дитинства або дитиною-інвалідом, виплата цієї допомоги поновлюється з дня встановлення інвалідності або визнання дитиною-інвалідом. Підставою припинення виплати державної соціальної допомоги, відповідно до ст. 14 Закону є влаштування дітей-інвалідів до відповідної установи (закладу) на повне державне утримання або зняття з повного державного утримання, влаштування дитини-інваліда віком до 18 років до відповідної установи (закладу) на повне державне утримання або зняття з повного державного утримання. З аналізу норм Закону вбачається, що жодних додаткових умов для припинення означеної соціальної виплати, зокрема, такої підстави, як відсутність у особи реєстрації її як внутрішньо переміщеної, нормами цього Закону не передбачено. Постановою Кабінету Міністрів України від 03.02.2021 року № 79 затверджено Порядок призначення і виплати державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю (далі Порядок №79). Відповідно до п.17 Порядку №79 державна соціальна допомога виплачується за місцем проживання особи з інвалідністю з дитинства або законного представника, якому призначено допомогу на дитину з інвалідністю віком до 18 років, або особу з інвалідністю з дитинства, яку визнано недієздатною, через виплатні об`єкти поштового зв`язку АТ Укрпошта або шляхом перерахування коштів на особовий рахунок отримувача, відкритий в установі уповноваженого банку. Згідно з п.18 Порядку №79 у разі зміни отримувачем місця проживання виплата державної соціальної допомоги продовжується відповідним органом соціального захисту населення за новим місцем проживання з дня, що настає за днем припинення цієї виплати за попереднім місцем проживання. Відомостей, що позивач отримав таку допомогу в іншому органі соціального захисту населення на території України відповідач ані під час розгляду справи у суді першої інстанції, ані під час її апеляційного перегляду не надав. Як встановлено під час розгляду справи, відповідачем відмовлено позивачу у продовженні виплати державної соціальної допомоги у зв`язку із скасуванням довідки внутрішньо переміщеної особи. Проте,\~ Закон №2109-IIІ\~ \~\~не містить такої підстави для припинення (призупинення) виплати допомоги, як відсутність особи за фактичним місцем проживання/перебування або скасування дії довідки внутрішньо переміщеної особи. Статтею 14 Закону №2109-IIІ передбачено, що при зміні одержувачем державної соціальної допомоги місця проживання виплата цієї допомоги продовжується відповідною місцевою державною адміністрацією за новим місцем проживання. Виплата державної соціальної допомоги продовжується з того часу, з якого вона була припинена за попереднім місцем проживання. З 22.11.2014 набрав чинності Закон України Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб від 20.10.2014 № 1706-VII, яким відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, закріплені гарантії для внутрішньо переміщених осіб. Зокрема, відповідно до статті 7 цього закону, для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на пенсійне забезпечення, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам. Громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина-інвалід та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи. Суд звертає увагу, що згідно з ч. 2\~ ст. 2 Закону України від 11.12.2003 № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»\~ (далі - Закон № 1382-IV), реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Таким чином, реалізація позивачем права на вільний вибір місця проживання в України, гарантованого\~ Законом № 1382-IV, не може позбавляти її права на отримання допомоги. Право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод, що забезпечуються Конституцією України та не можуть бути скасовані. Право громадянина на призначення йому соціальних виплат не можна пов`язувати з такою умовою, як постійне місце проживання (реєстрація місця проживання) або з відсутністю довідки про внутрішньо переміщену особу, а держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначені страхові виплати. В даному випадку наявність або відсутність у позивача, в певний період часу, статусу внутрішньо переміщеної особи створює для нього, на відміну від інших громадян України, певні перешкоди в отриманні соціальних виплат, та потребує від людини здійснення додаткових дій, не передбачених Законами України. Статтею 92 Конституції України визначено коло питань (суспільних відносин), які можуть бути врегульовані виключно законами України, зокрема, права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основні обов`язки громадянина, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення, засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства, виховання, освіти, культури і охорони здоров`я, екологічної безпеки. Водночас, за змістом конституційних норм, Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України. В даному випадку поняття закон розуміється як нормативно-правовий акт вищої юридичної сили, що регулює найважливіші суспільні відносини шляхом встановлення загальнообов`язкових правил, прийнятий в особливому порядку (законодавчим органом влади), або безпосередньо народом. Тому конституційне поняття закон, на відміну від поняття законодавство України, не підлягає розширеному тлумаченню. Відповідно, нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами. На підстав викладеного, колегія суддів відхиляє посилання відповідача, як підставу для припинення виплати позивачу допомоги, на положення Порядку №79, оскільки вказаний Порядок не є законом, його положення не можуть звужувати чи скасовувати права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили, і у сфері спірних правовідносин, врегульованих Законом № 2109-III, не можуть застосовуватись. Також суд апеляційної інстанції зазначає, що правомірність відмови позивачу у продовженні виплати державної соціальної допомоги у зв`язку із скасуванням довідки внутрішньо переміщеної особи вже було предметом судового розгляду у справі №640/2982/18, за наслідком розгляду якої, постановою Верховного Суду від 09.06.2021 року відмова відповідача щодо поновлення виплати державної соціальної допомоги як особі з інвалідністю з дитинства була визнана протиправною. При цьому, суд зауважує, що фактичні підстави для відмови у поновленні виплати державної соціальної допомоги у справі №640/2982/18 є аналогічними із цією справою, а саме, рішення начальника Управління від 07.07.2017 року №12 про скасування дії довідки від 03.06.2015 року №6327010253 про взяття позивача на облік, як внутрішньо переміщеної особи. А тому, оскільки відсутність довідки про взяття на облік позивача як внутрішньо переміщеної особи не може бути підставою для невиплати позивачу державної соціальної допомоги, скасування такої довідки не є підставою для відмови у продовженні таких виплат. Крім того, відповідачем у справі не надано відомостей, що позивач отримав таку допомогу в іншому органі соціального захисту населення на території України. Судом першої інстанції не було враховано вищенаведених обставин, що призвело до неправильного вирішення справи.

Результат розгляду: granted