Рішення адміністративного суду від 2022-07-04 00:00:00+03

в січні 2022 року [PERSON] звернулась до Хмельницького окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини [NUMBER], в якому просила: - визнати протиправними дії Військової частини [NUMBER] щодо відмови нарахування та виплати [PERSON] одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби з урахування щомісячної додаткової грошової винагороди; - зобов`язати Військову частину [NUMBER] перерахувати та виплатити [PERSON] одноразову грошову допомогу, передбачену статтею 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожен календарний рік служби з врахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі 60% суми грошового забезпечення, яка передбачена постановою КМУ від 22.09.2010 №889, з урахуванням раніше виплаченої суми одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби. Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 05 квітня 2022 року у задоволенні позову відмовлено. Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору. Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України. Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що [PERSON] проходила військову службу у Військовій частині [NUMBER] та наказом командира Військової частини [NUMBER] від 18.12.2021 №30-РС звільнена з військової служби у запас. Згідно наказу командира Військової частини [NUMBER] від 20.12.2021 №153 [PERSON] був виключена зі списків особового складу частини, а також всіх видів забезпечення. Позивачу Військовою частиною [NUMBER] було здійснено виплату одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 26 повних календарних років служби, виходячи з окладу за штатною посадою, окладу за військовим званням та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, крім щомісячної додаткової винагороди. Листом від 09.12.2021 відповідач відмовив у врахуванні щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі 60% суми грошового забезпечення, яка передбачена постановою КМУ від 22.09.2010 №889, зазначивши, що щомісячна додаткова грошова винагорода, яка передбачена Постановою №889, не входить до структури і складу місячного грошового забезпечення військовослужбовців, з якого нараховується й виплачується одноразова грошова допомога. Позивач вважає таку бездіяльність відповідача протиправною, звернулася до суду з цим позовом за захистом порушених прав. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що щомісячна додаткова грошова винагорода, яка передбачена Постановою №889, не входить до структури і складу місячного грошового забезпечення військовослужбовців, з якого нараховується й виплачується одноразова грошова допомога, передбачена статтею 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожен календарний рік служби. Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції по суті спору, виходячи з наступного. Особливості правового регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу". Так, частиною 4 статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" передбачено, що порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно - правовими актами. Статтею 40 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" визначено, що гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України "Про Збройні Сили України", "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", "Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей" та іншими законами. При цьому, частиною 1 статті 3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" визначено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Відповідно до частини 2 статті 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настання особливого періоду на небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше. Відтак, відповідно до частини 2 статті 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" позивач набув право на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, що не заперечується відповідачем. При цьому, під час військової служби у період з січня 2015 року по місяць звільнення - листопад 2017 року до складу грошового забезпечення позивача включалася та виплачувалась щомісячна додаткова грошова винагорода в розмірі 60% місячного грошового забезпечення, що також підтверджується довідкою, виданою архівним відділом №1509/1776 та довідкою, виданою за місцем служби №3986. Водночас, при звільненні з військової служби щомісячну додаткову грошову винагороду в розмірі 60 відсотків місячного грошового забезпечення до складу грошового забезпечення позивача не включено, оскільки, на думку відповідача, згідно з Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженою наказом міністра оборони України від 11 червня 2008 року №260, до місячного грошового забезпечення військовослужбовців винагороди не включаються. Визначаючись з приводу обґрунтованості посилань відповідача та суду першої інстанції на положення Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженою наказом міністра оборони України від 11 червня 2008 року №260 (підлягає застосуванню, оскільки була чинною на момент звільнення позивача з військової служби), колегія суддів звертає увагу на те, що за змістом абзацу 2 пункту 9.1 розділу ІХ згаданої Інструкції грошове забезпечення, з якого нараховується одноразова грошова допомога у разі звільнення з військової служби за станом здоров`я, включає: оклад за військове звання, посадовий оклад, надбавки за вислугу років, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (крім винагород та морського грошового забезпечення). Такі ж приписи щодо невключення винагород до складу грошового забезпечення, з якого нараховується одноразова грошова допомога у разі звільнення з військової служби, містила й Інструкція про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України, затверджена наказом Міністра оборони України від 15 листопада 2010 року №595 (у редакції наказу Міністерства оборони України від 05 грудня 2012 року №825) (підлягає застосуванню, оскільки була чинною на момент звільнення позивача з військової служби). Однак, суд критично оцінює такі посилання, адже в даному випадку відповідачем не враховано пріоритетності законів над підзаконними нормативно-правовими актами та дискреції держави щодо визначення порядку та розміру гарантій особам, які проходять військову службу. Так, абзацом 2 пункту 4 статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" визначено, що порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України. Проте, відповідачем не враховано, що Міністру оборони України надано повноваження лише визначати порядок виплати грошового забезпечення, тоді як право визначення розміру одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби та види виплат військовослужбовцям, які включаються до складу місячного грошового забезпечення законом не віднесено до його компетенції та може бути змінений лише законодавцем. Відтак, на переконання суду, при визначенні розміру грошового забезпечення застосуванню підлягають положення Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", а не підзаконні нормативні акти, які звужують поняття грошового забезпечення військовослужбовців та не узгоджуються із приписами Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 16 травня 2019 року у справі №826/11679/17, від 24 жовтня 2018 року у справі №820/3211/17, від 31 липня 2019 року у справі №826/3398/17 та ряду інших. Окрім того, слід зазначити, що питання складу грошового забезпечення військовослужбовців було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у справі №522/2738/17. Так, ухвалюючи постанову від 06 лютого 2019 року у згаданій справі Велика Палата дійшла наступних висновків. Згідно з частинами другою, третьою статті 9 Закону №2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Таким чином, до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових: 1) посадовий оклад; 2) оклад за військовим званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення; 4) одноразові додаткові види грошового забезпечення. Тобто, до грошового забезпечення військовослужбовців як обрахункової величини не включаються одноразові додаткові види грошового забезпечення, зокрема щорічні, щоквартальні, разові додаткові види грошового забезпечення, крім щомісячних, або тих, що виплачуються раз на місяць. Водночас, судом встановлено, що позивачу щомісячно нараховувалась та виплачувалась щомісячна додаткова грошова винагорода у розмірі 60 відсотків грошового забезпечення, а тому, на переконання суду, за жодних обставин така винагорода не може вважатись одноразовою, адже носила постійний характер аж до звільнення позивача з військової служби. Відтак, за наведених підстав позовні вимоги підлягають задоволенню шляхом визнання протиправними дій військової частини [NUMBER] щодо відмови у нарахуванні та виплаті одноразової грошової допомоги при звільненні з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди в розмірі 60% грошового забезпечення. З метою ефективного захисту прав та інтересів позивача слід також задовольнити вимогу щодо зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплатити позивачеві одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з включенням до грошового забезпечення щомісячної додаткової грошової винагороди в розмірі 60%, яку позивач отримував під час проходження військової служби, врахувавши при цьому раніше виплачені суми одноразової грошової допомоги. Окрім того, задовольняючи позовну вимогу щодо зобов`язання відповідача вчинити конкретну дію, суд зважає на те, що така вимога є похідною, що залежить від задоволення основної вимоги. Однак, суд першої інстанції не дав належної оцінки вказаним обставинам та прийшов до помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову. У силу п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Згідно зі ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. З огляду на викладені обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нової постанови про задоволення позовних вимог.

Результат розгляду: granted