Рішення адміністративного суду від 2022-02-15 00:00:00+02

[PERSON] (далі - Позивач) звернувся до суду з позовом до Міністерства юстиції України (далі - Відповідач, Мін`юст) у якому просив: - визнати протиправними дії відповідача щодо прийняття наказів від 21.11.2018 № 3671/5, від 04.12.2018 № 3793/5; - визнати протиправними та скасувати накази Мін`юсту від 21.11.2018 року № 3671/5 та від 04.12.2018 № 3793/5; - зобов`язати Мін`юст відновити реєстрацію права власності за [PERSON] на квартиру за адресою: [ADDRESS] , набутого на підставі договору купівлі-продажу. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 травня 2021 року зазначений позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Міністерства юстиції України щодо прийняття наказів №3671/5 від 21.11.2018 та №3793/5 від 04.12.2018. Визнати протиправними та скасовано накази Міністерства юстиції України №3671/5 від 21.11.2018 та №3793/5 від 04.12.2018. В решті позовних вимог відмовлено. Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Мін`юстом та [PERSON] подано апеляційні скарги, в яких останні просять суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції. Так, Мін`юст просив закрити провадження по справі, а [PERSON] просив суд апеляційної інстанції відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Заслухавши суддю-доповідача, апелянта [PERSON] , який з`явився у призначене судове засідання, дослідивши матеріали справи, доводи щодо закриття провадження по даній справі, колегія суддів зазначає наступне. Згідно із частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. На підставі пункту 7 частини першої статті 4 КАС України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг. Пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження. Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. Відповідно до частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси. Разом з цим обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Отже, у порядку адміністративного судочинства може бути оскаржене лише таке рішення суб`єкта владних повноважень, яке безпосередньо порушує права, свободи чи законні інтереси позивача. За наведеного, публічно-правовим вважається, зокрема, спір, у якому сторони правовідносин виступають одна щодо іншої не як рівноправні і в якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції та може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо. Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне. Позивач у даній справі оскаржує накази Мін`юсту від 21.11.2018 року № 3671/5 «Про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень» та від 04.12.2018 року № 3793/5 «Про внесення змін до наказу Міністерства юстиції України від 21.11.2018 № 3671/5 «Про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень». Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що справи, предмет спору в яких, як і у справі, яка розглядається, пов`язаний із оскарженням наказів Мін`юсту стосовно скасування рішень суб`єктів державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, неодноразово розглядались Великою Палатою Верховного Суду і постановах від 29 травня 2019 року у справі №826/9341/17, від 19 червня 2019 року у справі №802/385/18-а, від 18 вересня 2019 року у справі №810/3711/18, від 12 лютого 2020 року у справі №1840/3241/18 висловлено правову позицію стосовно непоширення юрисдикції адміністративних судів на спори, що виникають з подібних правовідносин, а саме: правовідносин щодо визнання протиправними та скасування наказів Міністерства юстиції України, які є похідними при вирішенні судом питань, що можуть впливати на майнові права та інтереси цих осіб. У свою чергу, Велика Палата Верховного Суду є судом, уповноваженим вирішувати юрисдикційні спори. Так, спір, що розглядається, не є спором між учасниками публічно-правових відносин, оскільки відповідач, приймаючи оскаржувані накази про скасування реєстраційних дій, не мав публічно-правових відносин саме з позивачем. Прийняте відповідачем оскаржуване рішення про скасування державної реєстрації ухвалене за скаргою іншої особи, а не позивача. Тобто, виникнення спірних правовідносин у даній справі, зумовлено незгодою позивача з вищевказаними наказами Мін`юсту в частині скасування державної реєстрації прав та їх обтяжень від 02.10.2018 року № 25064290, за скаргою [PERSON] щодо права власності на спірне майно, а саме: квартиру за адресою: [ADDRESS] . У зв`язку з викладеним, розгляд адміністративної справи окремо щодо лише наказів Мін`юсту, якими скасовано реєстраційні дії, може призвести до ситуації, коли реєстраційні записи у Єдиному державному реєстрі не будуть співпадати з юридичними фактами, на підставі яких вони вчинені, а отже й не будуть відображати реальний правовий стан. Це може поставити під сумнів офіційність та достовірність відомостей реєстру, а отже підірвати довіру до нього та держави, яка забезпечує ведення реєстру. Крім того, може виникнути конфлікт між судовими рішеннями, що може призвести до правової невизначеності та ускладнення захисту порушених прав сторін. Зважаючи на суттєвість цього ризику, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що спірні правовідносини є неподільними і правова оцінка наказів Мін`юсту на предмет дотримання процедури не може превалювати над оцінкою права власності [PERSON] та [PERSON] . Отже, спірні правовідносини пов`язані з необхідністю захисту цивільних прав, а тому даний спір не є публічно-правовим і має вирішуватися судами за правилами цивільного судочинства. Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 27.01.2022 року по справі № 826/14870/17. Правовими положеннями ч. 5 ст. 242 КАС України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно, визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі з обов`язком суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу господарського судочинства, який полягає у змагальності сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19 КАС України, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги. Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства. За правилами ч. 1 ст. 239 КАС України якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі. Наведені положення ч. 1 ст. 239 КАС України кореспондуються із приписами ч. 3 ст. 319 КАС України, згідно яких у разі закриття судом апеляційної інстанції провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 238 цього Кодексу суд за заявою позивача в порядку письмового провадження постановляє ухвалу про передачу справи до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. У разі наявності підстав для підсудності справи за вибором позивача у його заяві має бути зазначено лише один суд, до підсудності якого відноситься вирішення спору. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом. За практикою Європейського Суду з прав людини «<…> фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Занд проти Австрії», що згадувалось раніше, Комісія висловила думку, що термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (...) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів» (пункт 24 рішення у справі «Сокуренко і Стригун проти України» від 20.07.2006, заяви №29458/04, №29465/04). З огляду на викладене, оскільки даний спір не є публічно-правовим та підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, апеляційний суд доходить висновку про необхідність закриття провадження у справі, скасування рішення суду першої інстанції та задоволення вимог апеляційних скарг - Мін`юсту повністю, [PERSON] частково.

Результат розгляду: partial