Рішення адміністративного суду від 2022-11-16 00:00:00+02

[PERSON] 30.08.2021 звернулася в суд з позовом до [INFO] , [INFO] в якому просить визнати протиправним та скасувати наказ військового комісара [INFO] №25-ДС від 13.07.2021 року в частині припинення державної служби та звільнення позивача зі служби, відповідно до п.1 ст.87 Закону України «Про державну службу», поновити її на посаді головного спеціаліста відділення рекрутингу та комплектування Відділення №1 (місто Жидачів) [INFO] з 13.07.2021, стягнути з [INFO] на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13.07.2021 по дату постановлення судом рішення, стягнути з [INFO] на користь позивача понесені нею судові витрати, а саме: сплачений судовий збір у сумі 908 грн та витрати на професійну (правничу) допомогу у розмірі 3000 грн., звернути до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на посаді та в частині присудження виплати середньої заробітної плати за один місяць. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 13 липня 2022 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ військового комісара [INFO] (по особовому складу державних службовців) №25-ДС від 13.07.2021 в частині припинення державної служби та звільнення [PERSON] зі служби. Поновлено [PERSON] на посаді головного спеціаліста відділення рекрутингу та комплектування [INFO] з 14 липня 2021 року. Рішення суду в частині поновлення [PERSON] на посаді допущено до негайного виконання. Стягнуто з [INFO] на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14.07.2021 по 13.07.2022 у розмірі 133605 грн. 00 коп. з проведенням необхідних відрахувань відповідно до вимог чинного законодавства. Рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за один місяць у розмірі 10421 грн. 17 коп. допущено до негайного виконання з проведенням необхідних відрахувань відповідно до вимог чинного законодавства. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено повністю. Не погоджуючись із вказаним рішенням [INFO] та [INFO] подали апеляційні скарги, які обґрунтовують тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допущено порушення норм процесуального та матеріального права, просять скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову повністю. У відзиві на апеляційну скаргу [INFO] [PERSON] заперечує проти її задоволення посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів і просить оскаржуване рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим. Ухвалами Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09.11.2022 апеляційні скарги [INFO] та [INFO] на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 04 серпня 2022 року повернуто скаржникам. В судовому засіданні апеляційного розгляду справи представник [INFO] [PERSON] апеляційну скаргу підтримав з підстав зазначених у скарзі, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову. Представник позивача Савчук Н.В. проти апеляційної скарги заперечила, просила скарги залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Відповідно до статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга підлягає частковому задоволенню з наступних мотивів. Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що 15.02.2021 [INFO] і [PERSON] було укладено контракт про проходження державної служби на період дії карантину, установленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавіросом SARS-CoV-2. Відповідно до наказу [INFO] №10-ДС від 15.02.2021 [PERSON] прийнята на роботу на посаду головного спеціаліста відділення рекрутингу та комплектування, шляхом укладення контракту про проходження державної служби на період дії карантину, як така, що пройшла добір з призначення на посаду державної служби. Згідно з директивою Міністра оборони України та Головнокомандувача Збройних Сил України від 07.06.2021 [INFO] переформатований з 14.07.2021 у відділення № [INFO] . 09.07.2021 [INFO] попередив [PERSON] про наступне звільнення з посади з 09.08.2021. Згідно з витягом з наказу №25-ДС від 13.07.2021 відповідно до пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу», пункту 1 статті 40 Кодексу законів України про працю, на підставі спільної директиви Міністерства оборони України та Головнокомандувача Збройних Сил України від 07.06.2021 №Д-321/1/дск [PERSON] звільнено з посади та припинено державну службу, у зв`язку з реорганізацією та скороченням штату працівників. Вважаючи своє звільнення протиправним, позивач звернулася до суду з відповідним позовом. Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов висновку, що 09.07.2021 відповідач попередив позивача про наступне звільнення з посади з 09.08.2021, однак згідно з витягом з наказу №25-ДС від 13.07.2021 позивача звільнено з посади з 13.07.2021, тобто до спливу 30-денного строку, передбаченого частиною 3 статті 87 Закону України «Про державну службу». Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого. Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначає Кодекс законів про працю України (далі КЗпП України). Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Отже, вказана норма КЗпП України визначає загальний порядок припинення трудового договору з працівником з ініціативи власника, у разі проведення реорганізації юридичної особи. Спеціальним Законом, який визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, є Закон України «Про державну службу». Згідно з частиною першою статті 3 Закону України «Про державну службу» цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця. Згідно частини першої - третьої статті 5 Закону України «Про державну службу» правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом. Тобто, спеціальним законом, що врегульовує спірні правовідносини є Закон України «Про державну службу», а в питаннях, які ним не врегульовані, мають застосовуватися приписи загального закону, якими є КЗпП України. Абзацом третім статті 21 цього Кодексу визначено, що особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Статтею 31-1 Закону України «Про державну службу» передбачено, що з особою, яка призначається на посаду державної служби, може бути укладено контракт про проходження державної служби відповідно до пункту 3 частини другої статті 34 цього Закону в порядку, що затверджується Кабінетом Міністрів України за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Постановою Кабінету Міністрів України від 22.04.2020 №290 (яка втратила чинність на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 24.03.2021 №237) було затверджено Порядок призначення на посади державної служби на період дії карантину, установленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 Як встановлено судом та слідує з матеріалів справи [PERSON] 15.02.2021 було укладено контракт про проходження державної служби на період дії карантину, установленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавіросом SARS-CoV-2 та відповідно до наказу [INFO] №10-ДС прийнята на роботу на посаду головного спеціаліста відділення рекрутингу та комплектування, шляхом укладення контракту про проходження державної служби на період дії карантину, як така, що пройшла добір з призначення на посаду державної служби. Відповідно до пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 23.02.2021 №1285-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо відновлення проведення конкурсів на зайняття посад державної служби та інших питань державної служби» контракти про проходження державної служби на період дії карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, укладені до набрання чинності цим Законом, діють до призначення на посаду державної служби особи за результатами конкурсу, але не більше дев`яти місяців з дня набрання чинності цим Законом За умовами Угоди до Контракту про проходження державної служби на період дії карантину, установленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавіросом SARS-CoV-2 від 15.03.2021 визначено строк дії цього контракту до призначення на посаду державної служби особи за результатами конкурсу, але не довше 05 грудня 2021 року». Статею 83 Закону України «Про державну службу» визначені підстави для припинення державної служби. Зокрема, державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87--1 вказаного Закону) (пункт 4 частини 1 статті 83 Закону). Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу. Згідно з директивою Міністра оборони України та Головнокомандувача Збройних Сил України від 07.06.2021 [INFO] переформатований з 14.07.2021 у відділення № [INFO] . Як вбачається з відповіді [INFO] №40 від 23.07.2021 підставою для звільнення позивача стало скорочення штату державних службовців, у зв`язку з реорганізацією [INFO] . Частиною 3 статті 87 Закону України «Про державну службу» передбачено, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої згаданої статті у письмовій формі не пізніше, ніж за 30 календарних днів. Суд першої інстанції встановив, що 09.07.2021 відповідач попередив позивача про наступне звільнення з посади з 09.08.2021. Водночас, згідно з витягом з наказу №25-ДС від 13.07.2021 позивача звільнено з посади з 13.07.2021, тобто до спливу 30-денного строку, передбаченого частиною 3 статті 87 Закону України «Про державну службу». У частині 2 статті 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зокрема, реорганізації підприємства, установи чи організації допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Згідно з частиною 2 статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є: закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. Стаття 492 КЗпП України передбачає, що вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу», здійснюється у порядку, визначеному згаданою статею, з урахуванням таких особливостей: про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів; у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 згаданого Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 згаданого Кодексу та положення частини другої згаданої статті; не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень. Суд зазначає, що надання суб`єктом призначення або керівником державного органу пропозиції зайняття вакантної посади має наслідком переведення державного службовця на таку посаду, у разі його згоди на переведення. Відповідно до статті 41 Закону України «Про державну службу» державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійних компетентностей може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу: 1) на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби або суб`єкта призначення; 2) на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець. Державний службовець, призначений на посаду без конкурсу, не може бути переведений на вищу посаду державної служби без проведення конкурсу. Переведення здійснюється лише за згодою державного службовця. В контексті вказаних норм Закону України «Про державну службу» суд зазначає, що передбачене в статті 87 вказаного Закону право (а не обов`язок) керівника державного органу пропонувати державному службовцю вакантну посаду, не може трактуватись як можливість прийняття рішення таким керівником на власний розсуд, без будь якого обґрунтування такого рішення. При переведенні державних службовців керівник державного органу в першу чергу оцінює професійну підготовку та компетентність державного службовця. Іншими словами, при масовому звільненні працівників у зв`язку з реорганізацією державного органу, надання переваги одним працівникам у вигляді пропозиції зайняття вакантної посади у новоствореному державному органі повинно бути належно обґрунтоване, рівно ж як і відмова у наданні такої пропозиції іншим державним службовцям, за наявності вакантних посад у цьому державному органі. Тобто, така поведінка суб`єкта призначення або керівника державного органу не повинна викликати сумніви як у державних службовців так і сторонніх осіб у неупередженості такого керівника. В іншому випадку ці дії можна вважати дискримінаційними щодо окремих державних службовців. Згідно з штатним розписом [INFO] станом на 14.07.2021 у відділенні рекрутингу та комплектування були дві посади головного спеціаліста. Проте, вказані посади позивачу не пропонувались. Однак слід зауважити, що у пунктом 18 контракту позивачки із [INFO] передбачено, що його дія припиняється: - у разі закінчення строку, на який укладено цей контракт; - у разі незадовільних результатів випробування; - за ініціативою державного органу у разі невиконання або неналежного виконання завдань, визначених відповідно до абзацу третього пункту 6 цього контракту, протягом двох місяців підряд; - у разі припинення державної служби з підстав і в порядку, визначених частиною першою статті 83 Закону України «Про державну службу». Також в ході розгляду справи встановлено та не заперечується сторонами, що 09.07.2021 відповідач попередив позивача про наступне звільнення з посади з 09.08.2021, а згідно з витягом з наказу №25-ДС від 13.07.2021 звільнено її з посади з 13.07.2021, тобто до спливу 30-денного строку, передбаченого частиною 3 статті 87 Закону України «Про державну службу», а тому колегія суддів вважає, що звільнення позивача за вказаною підставою відбулося незаконно, оскільки відповідачем порушено встановлений порядок звільнення позивача. Відповідно до статті 235 КЗпП України працівник, звільнений без законної підстави, повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Щодо позовної вимоги зобов`язати поновити [PERSON] на посаді головного спеціаліста відділення рекрутингу та комплектування [INFO] з 14 липня 2021 року, колегія суддів враховує наступне. Особливою формою трудового договору є контракт, у якому умови, у тому числі щодо строку його дії, встановлюються за угодою сторін. Згідно частини 5 статті 31-1 Закону України «Про державну службу» до істотних умов контракту належить, зокрема: дата набрання чинності та строк дії контракту. Пунктом 1 частини дванадцятої цієї статті визначено, що дія контракту про проходження державної служби припиняється у разі закінчення строку, на який укладено контракт. Аналогічне положення міститься також у пункті 18 вказаного Контракту про проходження державної служби на період дії карантину, установленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавіросом SARS-CoV-2, укладеного 15.02.2021 між сторонами. Таким чином, підписуючи строковий трудовий договір у вигляді контракту, особа надає згоду на роботу на певній посаді на визначений строк і погоджується на припинення такого контракту після закінчення строку, на який його укладено. Тому при вирішенні питання про поновлення працівника, який працював за контрактом необхідно враховувати відсутність підстав для поновлення на роботі такого працівника у разі, якщо на момент ухвалення судом рішення у справі його строк закінчився. У такому разі суд може змінити дату звільнення на пізнішу - ту, що відповідає даті закінчення контракту, а також формулювання підстави звільнення. Контракт про проходження державної служби на період дії карантину, установленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавіросом SARS-CoV-2 від 15.02.2021, з урахуванням змін, внесених додатковою угодою до нього від 15 березня 2021 року, діє до призначення на посаду державної служби особи за результатами конкурсу, але не довше 05 грудня 2021 року. Положення цього контракту не передбачають автоматичного продовження його дії. Відповідно до пункту 1 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо відновлення проведення конкурсів на зайняття посад державної служби та інших питань державної служби» від 23.02.2021 №1285-IX конкурси на посади, що обіймають особи, з якими до набрання чинності цим Законом укладені контракти про проходження державної служби на період дії карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, оголошуються протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом відповідно до черговості укладення контрактів про проходження державної служби на відповідні посади. Враховуючи, що для продовження дії трудового договору, укладеного на певний строк, вимагається волевиявлення на продовження трудових відносин як роботодавця, так і працівника; у цій справі сторони визначені контрактом дії не вчинили і згоди щодо продовження його дії чи переукладення на новий строк не дійшли, а судове рішення не може замінювати визначену контрактом дату, суд доходить висновку про те, що правові підстави для поновлення позивача на роботі за встановлених обставин відсутні. Стаття 235 КЗпП України визначає, що працівнику, звільненому без законної підстави, виплачується середній заробіток за час вимушеного прогулу. Обчислення середньої заробітної плати працівника за час вимушеного прогулу здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100. Відповідно до пункту 2 цього Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, які передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно з довідкою [INFO] від 10.08.2021 №8007 позивачу за два місяці, які передували звільненню виплачено 10311,17 грн. за травень 2021 року та 10531,17 грн. за червень 2021 року. Відтак, середньоденний заробіток позивача становить 534,42 грн. ((10311,17+10531,17)) / 39 робочих днів. Звідси, середня заробітна плата позивача за час вимушеного прогулу, яка підлягає стягненню становить 55045,26 грн. без урахування податків і зборів за час вимушеного прогулу з 13 липня 2021 року по 05 грудня 2021 року. Згідно абзацу шостого пункту 19 постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» в усіх випадках звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП провадиться з наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених главою III-А КЗпП. Чинне законодавство не передбачає виключення із строку попередження працівника про наступне звільнення (не менш ніж за 2 місяці) часу знаходження його у відпустці або тимчасової непрацездатності. При недодержанні строку попередження працівника про звільнення, якщо він не підлягає поновленню на роботі з інших підстав, суд змінює дату його звільнення, зарахувавши строк попередження, протягом якого він працював. Вказана правова позиція апеляційного суду узгоджується із постановами Верховного Суду від 11 березня 2020 року по справі №761/4523/16-ц, від 08 листопада 2018 року по справі №815/7012/13-а, які в силу приписів частини 5 статті 242 КАС України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховуються апеляційним судом під час вирішення наведеного спору. Аналізуючи вищенаведені норми чинного законодавства та обставини справи, колегія суддів дійшла висновку про помилковий висновок суду першої інстанції про наявність підстав для поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, а тому слід змінити дату звільнення [PERSON] з посади головного спеціаліста відділення рекрутингу та комплектування [INFO] з 13.07.2021 на 05.12.2021 і формулювання підстави звільнення з «у зв`язку з реорганізацією та скороченням штату працівників» на «у разі закінчення строку, на який укладено цей контракт», а тому доводи апеляційних скарг є суттєвими і складають підстави для висновку про порушення судом норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, через що рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового про задоволення позову частково, з вищевикладених мотивів, відповідно апеляційні скарги підлягають задоволенню частково. Згідно з пунктами 3 та 4 частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Результат розгляду: partial