Рішення адміністративного суду від 2022-01-27 00:00:00+02

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Хортицькому району, в якому просив: - стягнути з відповідача нараховані інфляційні витрати \~та три процецнти річних за період з 06.05.2014 року по 30.10.2020 року на суму заборгованості, нарахованої на виконання постанови Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 13.04.2012 року у сумі 8313.91 грн. Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 06.08.2021 року адміністративний позов [PERSON] було залишено без задоволення. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, [PERSON] , звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати вищезазначене рішення, як незаконне та прийняти нову постанову про задоволення адміністративного позову. Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскільки відповідачем було порушено грошове зобов`язання з виплати одноразової компенсації, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стянення інфляційних втрат і 3 процентів річних, відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України. Управлінням соціального захисту населення Запорізької міської ради по Хортицькому району було подано відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції, останнє просило апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження на підставі ст. 311 КАС України. Перевіривши матеріали справи, оцінивши доводи апеляційної скарги та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів останньої, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як було встановлено судом першої інстанції, постановою Хортицького районного суду м. Запоріжжя №2-а/0825/100/2012 від 13.04.2012 позов [PERSON] до Управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Хортицькому району задоволено частково - визнано протиправними дії УПСЗН ЗМР по Хортицькому району щодо відмови [PERSON] у виплаті одноразової допомоги на оздоровлення у розмірі п`яти мінімальних заробітних плат за 2011р., передбаченої ст.48 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»; зобов`язано УПСЗН ЗМР по Хортицькому району нарахувати та сплатити [PERSON] недоплачену суму щорічної одноразової допомоги на оздоровлення у розмірі п`яти мінімальних заробітних плат за 2011рік, передбаченої ст.48 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з урахуванням виплат, які були вже проведені. Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 06.05.2014 зазначена постанова залишена без змін і відповідно набрала законної сили. Згідно з листом УСЗН ЗМР по Хортицькому району №02-09/7737 від 08.10.2020 на виконання постанови Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 13.04.2012 у справі №2-а/0825/100/2012 щодо недоплаченої суми щорічної одноразової допомоги на оздоровлення у розмірі п`яти мінімальних заробітних плат за 2011рік Управлінням розрахована сума в розмірі 4920,00 грн., але до теперешнього часу не виплачена. З огляду на викладене, позивач звернувся до суду з даним позовом про стягнення інфляційних втрат та три проценти річних за період з 06.05.2014 по 30.10.2020 на суму заборгованості, нарахованої на виконання постанови Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 13.04.2012 у справі №2-а/0825/100/2012 у загальній сумі 8313,91 грн. Вирішуючи спір між сторонами та \~відмовляючи в задоволенні позовниз вимог, суд першої інстанції виходив з того, що постановою Хортицького районного суду м. Запоріжжя №2-а/0825/100/2012 від 13.04.2012 не визначено розмір заборгованості щодо перерахунку та виплати частини щорічної разової допомоги на оздоровлення за 2011 рік позивача, стягнення грошових сум ним не встановлено, тобто між сторонами відсутні грошові зобов`язання, а тому вимога позивача про стягнення суми індексу інфляції та 3% річних від простроченої суми боргу не підлягає задоволенню. Суд апеляційної інстанції погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне. Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події». Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з ч. 1 ст. 533 Цивільного кодексу України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Так, в даному випадку відсутні цивільно-правові відносини між позивачем та відповідачем як суб`єктом владних повноважень, наявність цивільно-правового порушення з боку відповідача, який мав би складатися з протиправної поведінки (умисне протиправне користування відповідачем коштами належними позивачеві), що спричинила збитки, вини заподіювача шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між ними. У відповідача не виникло перед позивачем грошового зобов`язання в порядку ст.11 Цивільного кодексу України, як зобов`язання боржника заплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового договору та на інших підставах, передбачених цивільним законодавством України, а відтак відповідач не є боржником, що прострочив виконання грошового зобов`язання у розумінні ст.625 Цивільного кодексу України. Також, за змістом норми права наведеної у ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Проте, у позивача не виникло право на застосування наслідків порушення грошового зобов`язання відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України. Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, що постановою Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 13.04.2012 року у справі №2а/0825/100/2021 не визначено грошового зобов`язання до стягнення, таке рішення має зобов`язальний характер, а тому у справі відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України. Вказані правові висновки також відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 19.08.2020 у справі №826/7444/16, що враховується судом апеляційної інстанції, відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України. Відтак, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про помилкове застосування судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, яке призвело б до неправильного вирішення справи. Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Результат розгляду: denied