Рішення адміністративного суду від 2022-06-16 00:00:00+03

У січні 2022 року [PERSON] звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, в якому просив: - визнати протиправним та скасувати \~рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області №447 від 02 листопада 2021 року про відмову йому в призначенні пенсії за вислугу років, \~ - зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області призначити та виплачувати з 29.10.2021 р. пенсію за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 №1789, у редакції Закону від 12.07.2001р. №2663-111, з розрахунку 82% від суми нарахованої місячної заробітної плати за посадою прокурора прокуратури. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 30.03.2022 року у задоволенні позову відмовлено. Не погоджуючись з вказаним рішенням, [PERSON] подав до П`ятого апеляційного адміністративного суду апеляційну скаргу, в якій посилався на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин по справі. Звертаючись з апеляційною скаргою до суду апеляційної інстанції апелянт вказував на те, що зміст та обсяг соціальних прав не може бути звужений шляхом внесення змін до законодавства або прийняттям нових законодавчих актів. Апелянт вважає, що до спірних правовідносин слід застосовувати норми ст. 50-1 Закону України № 1789-XII у редакції Закону від 12.07.2001 року № 2663-ІІІ до внесення змін Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011 року № 3668-VI, а також Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213-VIII, оскільки вказаними законами у порушення ст. 22 Конституції України було звужено зміст та обсяг соціальних гарантій працівників прокуратури. Апелянт зазначає, що з огляду на те, що його страховий стаж складає 35 років 11 місяців 25 днів, в т.ч. спеціальний стаж за вислугу років 11 років 10 місяців, то він мав «законні сподівання» на призначення та виплату пенсії. Зважаючи на зазначене апелянт просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30.03.2022 року та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Справу розглянуто у порядку письмового провадження відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України. Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного: Судом першої інстанції встановлено, що [PERSON] у період з 01.10.1982р. по 26.02.1990р. працював в органах прокуратури та 26.03.1990р. був звільнений з органів прокуратури, що підтверджується довідкою №07-296вих.21 від 26.08.2021р. Позивач з 2017 року отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про \~загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». 29.10.2021р. [PERSON] звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в \~Одеській \~області із заявою про переведення його на інший вид пенсії - пенсію за вислугу \~років згідно Закону України "Про прокуратуру". Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області №447 від 02 листопада 2021 року відмовлено позивачу в призначенні пенсії за вислугу років відповідно до ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» за відсутності підстав. Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач оскаржив його до суду першої інстанції, посилаючись на протиправність та необґрунтованість. Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно відсутності підстав для задоволення поданого [PERSON] позову, з огляду на наступне: Як вбачається з матеріалів справи, позивач, звертаючись до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області просив призначити йому пенсію \~за вислугу років відповідно до статтею 50-1 Закону України Про прокуратуру № 1789-ХІІ. Відповідно до частини першої цієї статті Закону № 1789-ХІІ прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які \~нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку. Згідно із частиною дванадцятою вказаної статті Закону № 1789-ХІІ обчислення (перерахунок) пенсій провадиться за документами пенсійної справи та документами, додатково поданими пенсіонерами, виходячи з розміру місячного заробітку за відповідною посадою, з якої особа вийшла на пенсію, станом на час звернення за призначенням або перерахунком. Призначені працівникам прокуратури пенсії перераховуються у зв`язку з підвищенням заробітної плати відповідних категорій прокурорсько-слідчих працівників (частина сімнадцята статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ). До статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ вносилися зміни Законом України від 8 липня 2011 року № 3668-VI Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи (далі - Закон № 3668-VI), унаслідок яких наведена вище частина сімнадцята статті 50-1 Закону 1789-ХІІ з 1 жовтня 2011 року стала вісімнадцятою, - тобто відбулась зміна порядкового номеру частини статті, що регламентувала порядок та підстави перерахунку пенсії, проте її текст залишився незмінним. 14 жовтня 2014 року ухвалено Закон України Про прокуратуру № 1697-VІІ, який набрав чинності 15.07.2015 року. Відповідно до Розділу ХІІ Прикінцевих положень Закон України Про прокуратуру № 1697-VІІ визнано таким, що втратив чинність із набранням чинності цим Законом, зокрема, Закон № 1789-XII, крім, частин третьої, четвертої, шостої та одинадцятої статті 50-1, що втратили чинність з 15.12.2015 року. З набранням чинності Законом № 1697-VII пенсійне забезпечення працівників прокуратури регулюється положеннями статті 86, за правилами частин першої, другої якої прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років. Прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: по 30 вересня 2011 року - 20 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 10 років; з 1 жовтня 2011 року по 30 вересня 2012 року - 20 років 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 10 років 6 місяців; з 1 жовтня 2012 року по 30 вересня 2013 року - 21 рік, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 11 років; з 1 жовтня 2013 року по 30 вересня 2014 року - 21 рік 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 11 років 6 місяців; з 1 жовтня 2014 року по 30 вересня 2015 року - 22 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років; з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року - 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців; з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років; з 1 жовтня 2017 року по 30 вересня 2018 року - 23 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років 6 місяців; з 1 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року - 24 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років; з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року - 24 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років 6 місяців; з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років. Пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. Слід зазначити, що відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. За загальним правилом норма права діє щодо відносин, які виникли після набрання чинності цією нормою. Тобто до правовідносин застосовується той закон, під час дії якого вони настали. У рішеннях від 13.05.1997 № 1-зп, від 09.02.1999 № 1-рп/99, від 05.04.2001 № 3-рп/2001, від 13.03.2012 № 6-рп/2012 Конституційний Суд України вказував на те, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до певного юридичного факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. Отже, питання пенсійного забезпечення працівників прокуратури України регулюється статтею 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII, який набрав чинності 15 липня 2015 року, та є діючою, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми саме Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII. Аналогічна правова позиція у справах цієї категорії, висловлена Верховним Судом у складі суддів палати для розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у постанові від 26 червня 2018 року (справа № 686/17309/17). Посилання апелянта на необхідність \~застосування до спірних правовідносин статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 5 листопада 1991 року № 1789-ХІІ є помилковим, оскільки вказаний Закон в частині регулювання питання призначення пенсій втратив силу. Судом встановлено, що позивач звернувся до Пенсійного фонду із заявою про переведення на інший вид пенсії 29.10.2021 року. В свою чергу на час звернення [PERSON] до Головного управління Пенсійного фонду із заявою про перехід на іншу пенсію загальний стаж позивача склав 35 років 11 місяців 25 днів, а стаж за вислугу років складав 11 років 10 місяців 29 днів. Відмовляючи у призначенні пенсії пенсійний орган \~посилався на те, що відповідно до ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» прокурори і слідчі мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років з 01.10.2020 року і пізніше 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 15 років. Однак, колегія суддів звертає увагу на те, що у період дії ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-XII у редакції від 26.07.2011 року (діяла до 01.10.2011 року) пенсії призначалися прокурорам і слідчим зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років. Відповідно до ч. 6 ст. 50-1 Закону України № 1789 (яка була чинною до 15.12.2015 року) до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на прокурорських посадах, перелічених у статті 56 цього Закону, в тому числі у військовій прокуратурі, стажистами в органах прокуратури, слідчими, суддями, на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, офіцерських посадах Служби безпеки України, посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою, в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України працівникам, яким присвоєно класні чини, на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, що мають класні чини, були направлені туди, а потім повернулися в прокуратуру, строкова військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах, частково оплачувана відпустка жінкам по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років. Частиною 1 статті 86 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: по 30 вересня 2011 року - 20 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 10 років. При цьому, Закон 1697-VII не визначає період «по 30.09.2011 року» як період, протягом якого позивач має звернутись за призначенням пенсії. Позивач не обмежений часовими рамками реалізації свого права на пенсію. Вказаний період є законодавчо встановленим проміжком часу, станом на який особа повинна мати певний страховий стаж для призначення пенсії за вислугу років. З матеріалів справи вбачається, що позивач має загальний стаж за вислугу років 11 років 10 місяців 29 днів. При цьому з довідки Одеської обласної прокуратури від 26.08.2021 року №07-296вих.21 вбачається, що стаж роботи в органах прокуратури позивач набув з 01.10.1982 року по 26.03.1990 року. Тобто з наданих документів слідує, що станом на 30.09.2011 року позивач мав стаж за вислугою років більше 10 років. Крім того, згідно розрахунку стажу позивача, наявного в матеріалах справи (а.с. 55), станом на червень 2010 року позивач вже мав загальний стаж роботи більше 27 років. Разом з тим пенсійний орган, вирішуючи питання щодо наявності підстав для призначення позивачу пенсії, фактично не дослідив питання наявності у позивача права на призначення пенсії за вислугу років відповідно до ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» з урахуванням наявності на день його звернення до пенсійного органу станом на 30.09.2011 року стажу роботи 20 років та стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури 10 років, а тому висновки пенсійного органу про відсутність підстав для призначення [PERSON] пенсії відповідно до ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» є передчасними. Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про протиправність рішення № 447 від 02.11.2021 року про відмову [PERSON] у призначенні пенсії за вислугу років. В свою чергу, у поданому позові позивач просив зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області призначити йому та виплачувати з 29.10.2021 р. пенсію за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 №1789, у редакції Закону від 12.07.2001р. №2663-111, з розрахунку 82% від суми нарахованої місячної заробітної плати за посадою прокурора прокуратури. Як вже зазначалось вище, у зв`язку із втратою чинності Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 №1789 та набранням чинності з 15.07.2015 року Закону України Про прокуратуру № 1697-VІІ, підстави для призначення позивачеві пенсії за вислугу років згідно статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 №1789 відсутні. Крім того, до вирішення питання щодо призначення позивачу пенсії вимоги щодо призначення такої пенсії у розмірі 82 % від суми нарахованої місячної заробітної плати за посадою прокурора прокуратури, є на думку суду, передчасними. Згідно ч. 2 ст. 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Слід зазначити, що застосування конкретного способу захисту права залежить як від захисту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Захист порушеного права має бути ефективним. При цьому під ефективним засобом (способом) необхідний розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав. Згідно чинного законодавства \~повноваження щодо призначення особам пенсій належить органам Пенсійного фонду України. В свою чергу, поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Тобто, дискреційним є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. У такому випадку дійсно суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде правомірним, а тому це не порушує будь-чиїх прав. Слід зазначити, що зобов`язання відповідача прийняти конкретне рішення, як і будь-які інші способи захисту застосовується лише за наявності необхідних підстав, з урахуванням фактичних обставин справи. Дійсно, у випадку невиконання обов`язку відповідачем, за наявності визначених законом умов, у суду виникають підстави для ефективного захисту порушеного права позивача шляхом, зокрема, зобов`язання відповідача вчинити певні дії, спрямовані на відновлення порушеного права, або шляхом зобов`язання прийняти рішення. Згідно ч. 4 ст. 245 КАС України у випадку, визначеному п. 4 ч. 2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У спірних правовідносинах відповідач не досліджував питання щодо наявності у позивача права на призначення пенсії за вислугу років відповідно до ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» з урахуванням наявності на день його звернення до пенсійного органу станом на 30.09.2011 року стажу роботи 20 років та стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури 10 років. Отже, відповідачем не надавалась оцінка наявності підстав для задоволення поданої позивачем заяви. Таким чином суд на цьому етапі позбавлений процесуальної можливості приймати рішення за умови не перевірки, не надання оцінки та не встановлення певних обставин суб`єктом владних повноважень з порушених позивачем у своїй заяві питань. З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що в даному випадку, з метою захисту порушеного права позивача, ефективним та належним, за встановлених обставин, є такий спосіб захисту порушених прав, як зобов`язання відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області повторно розглянути заяву позивача від 29.10.2021 року щодо переходу на пенсію згідно Закону України «Про прокуратуру». Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Відповідно до ст. 317 КАС України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Колегія суддів зазначає, що в даному випадку рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 242 КАС України, оскільки судом першої інстанції порушено норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду підлягає скасуванню на підставі ст. 317 КАС України, з ухваленням нового рішення, про часткове задоволення позовних вимог. Згідно ч. 1 та 3 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору. Судом встановлено, що позивачем при зверненні до суду першої інстанції було сплачено судовий збір у розмірі 992,40 грн., що підтверджується квитанцією про сплату № 90563 від 13.01.2022 року, як за одну вимогу немайнового характеру. При зверненні до суду апеляційної позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 1362 грн., що підтверджується квитанцією ID № 0318-4695-4628-5901 від 07.04.2022 року. Також згідно квитанції від 20.04.2022 року № 2666-4589-8802-0963 апелянтом було доплачено судовий збір у розмірі 126,60 грн. Враховуючи те, що за наслідками розгляду даної адміністративної справи судом було задоволено вимогу позивача, яка має немайновий характер, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для стягнення сплаченого [PERSON] судового збору у повному обсязі в сумі 2481 грн.

Результат розгляду: partial