Рішення адміністративного суду від 2023-01-25 00:00:00+02

Адвокат Янцевич О.В. в інтересах позивача [PERSON] звернувся до Гусятинського районного суду Тернопільської області з позовом до інспектора відділення поліції №3 (м.Гусятин) Чортківського районного відділу поліції Головного управління національної поліції в Тернопільській області Базар Діани Олегівни про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі та просить касувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАР № 6290155 від 16 грудня 2022 року про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч.11 ст. 121 Кодексу України про адміністративні правопорушення із накладенням адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 850 грн., а провадження у справі закрити. На думку сторони позивача, [PERSON] притягнули до адміністративної відповідальності працівники поліції без жодних перевірок та доказів вчинення адміністративних правопорушень. Вказану постанову складено незаконно, факти викладені в ній, не відповідають дійсності. Поліцейський при винесенні постанови не керувався жодними допустимими доказами, які б підтверджували його вину у скоєнні правопорушення та діючи упереджено не з`ясував всіх обставин справи, виніс постанову. Ухвалою суду від 27.12.2022 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами спрощеного провадження з повідомленням (викликом сторін) та призначено перше судове засідання. Ухвалою суду від 05.01.2023 року залучено до участі в адміністративній справі в якості співвідповідача - Головне управління Національної поліції в Тернопільській області (адреса місцезнаходження: м. Тернопіль, вул. Валова, 11). Представником Головного Управління національної поліції в Тернопільській області 20.01.2023 року подано відзив на позов, в обґрунтування якого відповідач посилається на те, що Поліцейським СРПП ВП № 3 (смт. Гусятин) ГУНП в Тернопільській області було виявлено дане порушення правил дорожнього руху та винесено на позивача постанову серії ЕАР № 6290155 від 16.12.2022 р. за ч.11 ст. 121 КУпАП та накладено на позивача штраф в розмірі 510 грн. Постанова є правомірною та такою, що не підлягає скасуванню, під час її винесення позивач не висловлював жодних заперечень стосовно притягнення його до адміністративної відповідальності. Відповідно до ст. 268 КУпАП позивач не скористався своїм правом заявляти клопотання, давати пояснення та подавати докази, по факту скоєння адміністративного правопорушення, що свідчить про визнання ним своєї вини та згоду з притягненням до адміністративної відповідальності. В судовому засіданні позивач [PERSON] , представник позивача адвокат Янцевич О.В. в судовому засіданні, позовні вимоги підтримали повністю. Відповідач інспектор відділення полдіції Базар Д.О., представник відповідача Головного Управління національної поліції в Тернопільській області в судове засідання не з`явились, згідно прохальної частини відзиву на позовну заяву представник ГУНП в Тернопільській області просив справу розглядати у відсутності представника відповідача. Згідно ч. 4 ст. 175 Кодексу адміністративного судочинства України, подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Суд, заслухавши вступне слово сторони позивача, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Як встановлено, постановою серії ЕАР № 6290155 від 16.12.2022 року у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.11 ст.121 КУпАП та накладено штраф у розмірі 510 грн.. Із змісту оскаржуваної постанови вбачається, що позивача притягнуто за те, що він 16.12.2022 року 09.02 год в смт. Гусятин по вул. Шевченка неподалік Гусятинської ЗОШ перевозив дитину без використання дитячих утримуючих систем, що дають змогу пристебнути дитину за допомогою ремнів безпеки, чим порушив п.21.11б ПДР. Відповідно до ст.280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Порядок дорожнього руху на території України відповідно до Закону України «Про дорожній рух» визначається Правилами дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10жовтня 2001р.№1306. Згідно п. 1.1. ПДР, ці Правила відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил. Відповідно до п. 1.9. ПДР, особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством. Згідно п.21.11 б Правил дорожнього руху забороняється перевозити дітей, зріст яких менше 145 см або тих, що не досягли 12-річного віку, - у транспортних засобах, обладнаних ременями безпеки, без використання спеціальних засобів, що дають змогу пристебнути дитину за допомогою ременів безпеки, передбачених конструкцією цього транспортного засобу; на передньому сидінні легкового автомобіля - без використання зазначених спеціальних засобів; на задньому сидінні мотоцикла та мопеда. Відповідно до приписів ч.11 ст.121 КУпАП відповідальність за зазначеною статтею настає у разі порушення правил перевезення дітей, вчиненого повторно протягом року. Як слідує із змісту оскаржуваної постанови, стороною відповідача не зазначено та не надано доказів вчинення позивачем порушення правил перевезення дітей повторно. Суд звертає увагу на те, що відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 "Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті" встановлено, що зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченими ст. 283 і 284 КУпАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів. Як встановлено, постанова винесена з порушенням приписів «Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі» затвердженої наказом МВС 07.11.2015 № 1395, зокрема, є суперечливою в частині зазначення місця вчинення правопорушення, місця її винесення, даних щодо особи, яка притягується до адміністративної відповідальності. З матеріалів справи слідує, що зупинка транспортного засобу працівниками поліції здійснена безпідставно в порушення приписів п. 1 ч. 1 ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію». Як встановлено, до відзиву на підтвердження правомірності свого рішення стороною відповідача долучено диск з відеозаписом події. При перегляді зазначеного відеозапису встановлено, що він не є повним, не містить інформації щодо винесення постанови, оголошення її особі, яка притягується до адміністративної відповідальності, фіксування відмови особи від отримання копії постанови на місці події, а тому і з цих підстав не є належним та допустимим доказом в розумінні ст.ст. 73,74 КАС України. На вказаному відеозаписі не зафіксовано перевезення дітей, зріст яких менше 145 см або тих, що не досягли 12-річного віку без використання спеціальних засобів, що дають змогу пристебнути дитину за допомогою ременів безпеки, передбачених конструкцією цього транспортного засобу. Ним не підтверджується також факт огляду працівниками поліції дитини, використанням зростоміра чи інших сертифікованих засобів вимірювання зросту, тобто поліцейські не могли оцінити зріст дитини за результатами візуального спостереження, тим паче сидячої дитини, яка не виходила з транспортного засобу, що є неможливо, а із переглянутого відеозапису іншого, тобто встановлення працівником поліції обставин, які підлягали встановленню при вирішенні питання про порушення позивачем п. «б» 21.11 ПДР України не перевірено. При цьому суд враховує висновок Верховного Суду викладений у постанові від 26.04.2018 у справі №338/1/17 де вказано, що візуальне спостереження за дотриманням правил дорожнього руху працівниками органу Національної поліції може бути доказом у справі лише у тому випадку, коли воно зафіксоване у встановленому законом порядку. Ст.72 КАС України передбачає, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок доказування правомірності свого рішення покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Отже, вчинення позивачем адміністративного правопорушення, вказаного у постанові серії ЕАР № 6290155 від 16.12.2022, не підтверджується жодним доказом. Суд звертає увагу на те, що сама по собі постанова у справі про притягнення до адміністративної відповідальності не є беззаперечним доказом вини особи в тому чи іншому діянні, оскільки не являє собою імперативного факту доведеності вини особи, тобто не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом», не випливає зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту. (Постанова КАС ВС від 14.05.2020 в справі №240/12/17). Посилання на оскаржувану постанову про притягнення Позивача до адміністративної відповідальності як на беззаперечний доказ вчинення ним правопорушення є помилковим, оскільки саме собою описання адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення особою такого порушення. Така постанова по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення. (Постанова Верховного Суду від 26 квітня 2018 року у справі № 338/1/17). Твердження сторони відповідача про те, що під час винесення постанови позивач не висловлював жодних заперечень стосовно притягнення його до адміністративної відповідальності не ґрунтуються на доказах, спростовуються відеозаписом, долученим стороною відповідача. Як слідує із долученого відеозапису, відразу після зупинки працівниками поліції керованого позивачем транспортного засобу позивач вказав на те, що перевозив дитину з метою евакуації в умовах оголошення повітряної тривоги (підтверджено інформацією з інтернет-сайту «Мала тривог України»), задля усунення небезпеки, що загрожувала правам його дитини на життя і здоров`я. Позивач неодноразово на цьому наголошував. З врахуванням викладеного, відповідач, який є суб`єктом владних повноважень, всупереч вимогам частини 2 статті 71 КАС України, не надав жодних належних і допустимих у розумінні статті 70 КАС України доказів, які б підтверджували правомірність винесення ним оскаржуваної постанови про адміністративне правопорушення та не спростував тверджень позивача щодо відсутності в його діях складу правопорушення, за яке його притягнуто до адміністративної відповідальності. У силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи. За таких обставин факт вчинення позивачем правопорушення, передбаченого ч.11 ст. 121 КУпАП є недоведеним. Така правова позиція висловлене в постанові Верховного Суду від 08 липня 2020 року в справі №463/1352/16-а. Положеннями ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зобов`язано суди застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерела права, а ЄСПЛ притримується у своїх рішеннях позиції того, що суд вправі обґрунтовувати свої висновки лише доказами, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» №39598/03 від 21.07.2011 року), тобто таких, що не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the UnitedKingdom), п. 161, Series A заява № 25). З врахуванням наведеного, адміністративний позов є обґрунтованим та підлягає до задоволення. Згідно з ч.1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Відтак, на користь позивача [PERSON] за рахунок бюджетних асигнувань Головного Управління національної поліції в Тернопільській області слід стягнути витрати по сплаті судового збору в сумі 454 грн. На підставі викладеного,

Результат розгляду: granted