Рішення адміністративного суду від 2022-11-10 00:00:00+02

Головне управління ДПС у Рівненській області звернулось до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до [PERSON] про стягнення податкового боргу по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в розмірі 73015 грн 30 коп. Позовна заява обґрунтована тим, що за платником податків обліковується податковий борг у загальному розмірі 73015 грн 30 коп, який виник внаслідок несплати платником податків сум податкових/грошових зобов`язань з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у строки, установлені нормами Податкового кодексу України, на підставі податкових повідомлень-рішень. Тому така сума підлягає стягненню у судовому порядку. [PERSON] подала до Рівненського окружного адміністративного суду зустрічний позов про скасування податкових повідомлень-рішень. Однак ухвалою від 20.04.2022 зустрічну позовну заяву повернуто заявнику. Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 26 травня \~2021 року позовні вимоги Головного управління ДПС у Рівненській області було задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] до бюджету суму податкового боргу у загальному розмірі 48284,54 грн з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. У задоволенні позовної вимоги про стягнення суми податкового боргу у розмірі 24730,76 грн відмовлено. Із таким судовим рішенням в частині відмови в позові не погодилося Головне управління ДПС у Рівненській області та подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить його скасувати та прийняти нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначило, що податковий борг відповідача складається з податкових зобов`язань, нарахованих згідно податкових повідомлень- рішень від 29.05.2018 №0097897-5202-1705 на суму 9373,06 грн; від 04.03.2019 №0019060-5213-1705 на суму 18346,94 грн; від 29.10.2019 №28 на суму 3395,39 грн; від 04.03.2020 №0011588-5105-1705 на суму 20564,54 грн, а також від 02.04.2021 р. на суму 21 335, 37 грн. Отже, саме ця сума підлягає стягненню. Відповідач подала відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому вказала про відсутність підстав для задоволення позову і необґрунтованість доводів податкового органу. [PERSON] також оскаржила рішення суду в частині задоволення позову. Вважає висновок суду про доведеність існування узгодженого податкового боргу безпідставним. Також вказує на порушення при поданні позову тримісячного строку звернення до суду. Крім того, апелянт вказала на порушення норм процесуального права при розгляді даної справи, оскільки наявні підстави для відводу судді Недашківської К.М., яка вже розглядала справи за участю [PERSON] . Позивач подав відзив на апеляційну скаргу [PERSON] , в якому вказав про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в частині задоволення позову. Учасники справи у судове засідання не з`явились, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду справи. Так, позивач був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду шляхом надіслання судової повістки на вказану ним адресу, яка отримана 04.11.2022, що підтверджено рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Відповідач був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду шляхом надіслання судової повістки на вказану ним адресу, яка отримана 05.11.2022, що підтверджено рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши письмові докази, доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що відповідно до розрахунку виникнення боргу (а.с.3) за платником податків [PERSON] внаслідок несплати сум податкових/грошових зобов`язань з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, обліковується податковий борг, який виник на підставі: податкового повідомлення рішення від 29.05.2018 №0097897-5202-1705 на суму 9373,06 грн; податкового повідомлення рішення від 04.03.2019 №0019060-5213-1705 на суму 18346,94 грн; податкового повідомлення рішення від 29.10.2019 №28 на суму 3395,39 грн; податкового повідомлення рішення від 04.03.2020 №0011588-5105-1705 на суму 20564,54 грн (далі ППР). Відповідно підпункту 14.1.157 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України №2755-VI від 02.12.2010 (далі ПК України) податкове повідомлення-рішення письмове повідомлення контролюючого органу (рішення) про обов`язок платника податків сплатити суму грошового зобов`язання, визначену контролюючим органом у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законодавчими актами, контроль за виконанням яких покладено на контролюючі органи, або внести відповідні зміни до податкової звітності. За правилами пункту 266.1. статті 266 ПК України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості. Визначення платників податку в разі перебування об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості у спільній частковій або спільній сумісній власності кількох осіб: а) якщо об`єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній частковій власності кількох осіб, платником податку є кожна з цих осіб за належну їй частку; б) якщо об`єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділений в натурі, платником податку є одна з таких осіб-власників, визначена за їх згодою, якщо інше не встановлено судом; в) якщо об`єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб і поділений між ними в натурі, платником податку є кожна з цих осіб за належну їй частку. Відповідно до пункту 266.2. статті 266 ПК України об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка. За приписами підпункту 266.3.2. пункту 266.3 статті 266 ПК України база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності. Згідно підпункту 266.7.2. пункту 266.7 статті 266 ПК України податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком). Відповідно до підпункту «а» підпункту\~ 266.10.1. пункту 266.10 статті 266 ПК України податкове зобов`язання за звітний рік з податку сплачується: фізичними особами - протягом 60 днів з дня вручення податкового повідомлення-рішення. Згідно пункту 58.3. статті 58 ПК України, податкове повідомлення-рішення вважається належним чином врученим платнику податків (крім фізичних осіб), якщо його надіслано у порядку, визначеному статтею 42цього Кодексу. Податкове повідомлення-рішення вважається надісланим (врученим) фізичній особі, якщо його вручено їй особисто чи її представникові, надіслано на адресу за місцем проживання або останнього відомого місцезнаходження фізичної особи з повідомленням про вручення або у порядку, визначеному пунктом 42.4статті 42 цього Кодексу. У такому самому порядку надсилаються податкові вимоги та рішення про результати розгляду скарг. За правилами пункту 56.1. статті 56 ПК України рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку. У разі коли платник податків вважає, що контролюючий орган неправильно визначив суму грошового зобов`язання або прийняв будь-яке інше рішення, що суперечить законодавству або виходить за межі повноважень контролюючого органу, встановлених цим Кодексом або іншими законами України, він має право звернутися до контролюючого органу вищого рівня із скаргою про перегляд цього рішення (пункт 56.2 статті 56 ПК України). З урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення - рішення або інше рішення контролюючого органу у будь-який момент після отримання такого рішення (абзац перший пункту 56.18 статті 56 ПК України). У разі оскарження рішення контролюючого органу про нараховану суму грошового зобов`язання платник податків зобов`язаний самостійно погасити узгоджену суму, а також пеню та штрафні санкції за їх наявності протягом 10 календарних днів, наступних за днем такого узгодження. Судом установлено, що платник податків оскаржував у судовому порядку ППР від 29.05.2018 №0097897-5202-1705 та від 04.03.2019 №0019060-5213-1705. Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 28.01.2020 у справі №460/3093/19 платнику податків відмовлено у задоволенні позову про визнання протиправним та скасування ППР від 04.03.2019 №0019060-5213-1705. Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 24.06.2020 рішення суду першої інстанції залишене без змін. Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 28.11.2019 у справі №460/3094/19 платнику податків відмовлено у задоволенні позову про визнання протиправним та скасування ППР від 29.05.2018 №0097897-5202-1705. Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 31.03.2020 рішення суду першої інстанції залишене без змін. За правилами частини першої статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Тобто, податкові зобов`язання за ППР від 29.05.2018 №0097897-5202-1705 та від 04.03.2019 №0019060-5213-1705 набули статусу узгоджених за результатами судового оскарження таких рішень. Податкове повідомлення-рішення від 04.03.2020 №0011588-5105-1705 отримане платником податків 02.06.2020 (а.с. 11). Доказів оскарження у встановленому порядку та скасування вищевказаного податкового повідомлення-рішення суду надано не було. Отже, нараховане податкове зобов`язання набуло статусу узгодженого. У зв`язку з несплатою платником податків сум податкових/грошових зобов`язань (підпункт 14.1.156 пункту 14.1 статті 14, підпункт 14.1.39 пункту 14.1 статті 14 ПК України) у строки, визначені нормами ПК України, зазначені зобов`язання набули статусу податкового боргу (підпункт 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 ПК України). Разом з тим, зазначає, що заявлені позовні вимоги стосуються стягнення податкового боргу у розмірі 73015,30 грн, проте до позовної заяви надані лише три податкові повідомлення-рішення, розмір податкового боргу за якими становить 48284,54 грн згідно Розрахунку сум. Тому загальна підтверджена доказами сума податкового боргу становить 48284,54 грн. Позивачем вживались заходи щодо стягнення податкового боргу в установленому законодавством порядку (пункт 59.1 статті 59 ПК України). Податкова вимога форми «Ф» від 02.02.2021 №11731-17 надіслана на належну адресу відповідача та отримана ним (а.с. 4). Відповідно до пункту 59.5. статті 59 ПК України, у разі якщо у платника податків, якому надіслано (вручено) податкову вимогу, сума податкового боргу збільшується (зменшується), погашенню підлягає вся сума податкового боргу такого платника податку, що існує на день погашення. У разі якщо після направлення (вручення) податкової вимоги сума податкового боргу змінилася, але податковий борг не був погашений в повному обсязі, податкова вимога додатково не надсилається (не вручається). У силу норм пунктів 59.3, 59.5 статті 59, статті 60 ПК України податкова вимога на момент розгляду справи по суті є невідкликаною (чинною), що вбачається зі змісту інтегрованої картки платника податків. За приписами підпункту 20.1.34 пункту 20.1 статті 20 ПК України контролюючі органи мають право звертатися до суду щодо стягнення коштів платника податків, який має податковий борг, з рахунків у банках, що обслуговують такого платника податків, на суму податкового боргу або його частини. Тому позовні вимоги про стягнення податкового боргу підлягають задоволенню частково, оскільки відповідачем не надано суду доказів часткової або повної сплати суми боргу у розмірі 48284,54 грн. При цьому апеляційний суд відхиляє доводи апелянта ГУ ДПС у Рівненській області про наявність податкового боргу за податковим повідомленням-рішенням від 29.10.2019 №28 на суму 3395,39 грн, оскільки копія такого не була надана ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції. Також відсутні докази вручення вказаного податкового повідомлення-рішення [PERSON] . Щодо наявності податкового боргу за податковим повідомленням-рішенням № 0201721-2406-1705 від 2 квітня 2021 року на суму 21335,37 грн апеляційний суд зазначає, ГУ ДПС у Рівненській області не вказувало про наявність такого податкового боргу у відповідача у позовній заяві. Також про існування такого боргу не вказано у розрахунку виникнення боргу [PERSON] (а.с.3). Копія вказаного документу була подана лише при апеляційному оскарженні, однак обґрунтувань на підтвердження неможливості подати цей доказ до суду першої інстанції позивач як суб`єкт владних повноважень не подав. Отже, апеляційний суд не приймає вказаний документ як належний доказ при вирішенні апеляційної скарги. Крім того, докази отримання [PERSON] вказаного податкового повідомлення-рішення (надсилання у встановленому порядку) відсутні. Отже, суд першої інстанції правильно вирішив задовольнити позовні вимоги про стягнення податкового боргу частково в сумі 48284,54 грн. Доводи відповідача [PERSON] щодо розгляду справи суддею, яка підлягала відводу, апеляційний суд відхиляє з таких підстав. Як видно з матеріалів справи, 17.03.2022 позивач подала до суду першої інстанції заяву про відвід судді Недашківської К.М., яка обґрунтована тим, що ця суддя була головуючою суддею при розгляді справи №460/3093/19 за позовом [PERSON] до Головного управління ДФС у Рівненській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення і при розгляді справи було порушено норми матеріального та процесуального права. Заява [PERSON] про відвід була вирішена судом і ухвалою 17 березня 2022 року у її задоволенні було відмовлено. Як видно з матеріалів справи, вимоги [PERSON] про відвід фактично ґрунтуються на положеннях пункту 4 частини першої статті 36 Кодексу адміністративного судочинства України. Відповідно до вказаної процесуальної норми суддя не може брати участі в розгляді адміністративної справи і підлягає відводу, якщо наявні обставини, які викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності судді. Згідно пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Європейський Суд з прав людини у своїй практиці виділяє наступні критерії оцінки неупередженості: 1) суб`єктивний - беруться до уваги особисті переконання та поведінка окремого судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у даній справі; 2) об`єктивний - визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності. Не дивлячись на те, що безсторонність зазвичай означає відсутність упередження чи схильності, її відсутність чи, навпаки, наявність може бути перевірена різними способами відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції. У даному контексті можна провести розмежування між суб`єктивним підходом, що відображає особисті переконання конкретного судді з конкретної справи, і об`єктивним підходом, який визначає, чи були достатні гарантії, щоб виключити будь-який сумнів з цього приводу (рішення ЄСПЛ у справах П`єрсак проти Бельгії, Кіпріану проти Кіпру, Грівз проти Сполученого Королівства). Щодо суб`єктивного тесту, то він полягає у з`ясуванні особистих переконань конкретного судді у певній справі. Проте презюмується особиста неупередженість. Щодо об`єктивного тесту, то необхідно визначити, поза межами особистої поведінки суддів, чи немає\~ \~\~підтверджених фактів, які могли б спричинити сумніви щодо неупередженості суддів. При вирішенні питання про те, чи існують обґрунтовані причини вважати, що цих вимог не було дотримано, точка зору сторони є важливою, але не є вирішальною. Вирішальним є те, чи таке побоювання може бути об`єктивно виправданим (рішення ЄСПЛ у справі Клейн та інші проти Нідерландів). Оскільки доказів протилежного не надано, то по суб`єктивному критерію особиста безсторонність колегії суддів презюмується. Що стосується об`єктивного критерію, то побоювання заявника, що суддя є небезстороннім не можна вважати об`єктивно обґрунтованими, позаяк по своїй суті вони є сугубо гіпотетичними і не підтверджуються такими фактами, які могли б викликати сумніви щодо неупередженості судді. Жодних обставин тому, що суддя не є вільним від стороннього впливу чи будь-якого втручання у судовий розгляд справи, у заяві про відвід не наведено.\~ \~\~ Суд наголошує, що частиною четвертою статті 36 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу. А тому, незгода особи, яка бере участь у справі, з процесуальними діями судді під час судового розгляду справи є підставою для оскарження прийнятих за результатами розгляду справи рішень в апеляційному чи касаційному порядку. Оцінку процесуальним діям суду можуть надавати лише суди вищих інстанцій. Зазначені [PERSON] обставини не свідчать про упередженість судді та необ`єктивність \~при вирішенні адміністративної справи №460/15076/21. Отже, апеляційний суд не визнає підстави відводу судді Недашквівської К. обґрунтованими. Щодо доводів [PERSON] про безпідставність відкриття провадження у справі, апеляційний суд їх відхиляє, оскільки підписант позовної заяви [PERSON] займав посаду виконуючого обов`язки начальника ГУ ДПС у Рівненській області, про що вказано у позовній заяві. При цьому, позовну заяву подано на бланку установи і підстав сумніватися у справжності підпису зазначеної особи у суду не було. На підставі викладеного, колегія суддів, вважає, що суд правильно встановив фактичні обставини справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційних скарг з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а тому апеляційні скарги слід відхилити. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Враховуючи, що апеляційний суд залишає в силі рішення \~суду першої інстанції, то в силу вимог частини шостої статті 139 КАС України судові витрати новому розподілу не підлягають.

Результат розгляду: denied