Рішення адміністративного суду від 2023-05-01 00:00:00+03

[PERSON] звернувся з позовом до Головного управління Держпродспоживслужби в Київській області, у якому просив суд: - визнати протиправним та скасувати наказ відповідача № 542-К від 01.11.2021 «Про звільнення [PERSON] »; - поновити позивача з 01.11.2021 на посаді головного спеціаліста відділу реєстрації сільськогосподарської техніки Головного управління Держпродспоживслужби в Київській області або іншій рівнозначній посаді; - стягнути з відповідача на користь позивача розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 01.11.2021 по день ухвалення рішення в цій справі; - допустити негайне виконання судового рішення в частині поновлення на роботі позивача та в частині стягнення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць. Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2022 року у задоволенні позову відмовлено повністю. Позивач, не погоджуючись з вказаним рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане рішення та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що Законом України «Про державну службу» чітко визначені підстави для звільнення особи з державної служби, серед яких відсутня така підстава як «повідомлення про наступні звільнення», про що зазначено в оскаржуваному наказі № 542-К від 01.11.2021. Також вказує, що одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю. Позивач стверджує, що відповідач не запропонував позивачу іншу рівнозначну посаду державної служби. Запропонована посада головного спеціаліста сектору державного нагляду за дотриманням санітарного законодавства Васильківського відділу Головного управління Держпродспоживслужби в Київській області не відповідала професійні підготовці та професійній компетенції позивача. Позивач звертає увагу, що за період з моменту попередження про звільнення позивача та до моменту видачі оскаржуваного наказу у структурі відповідача було багато рівнозначних посад. Також, зазначає, що відповідач не врахував переважне право залишення позивача на роботі, як такого, що має стаж державного службовця у сфері, що пов`язана з аграрним сектором майже 19 років. Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 грудня 2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою [PERSON] на рішення Київського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2022 року та на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України призначено справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження. Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін та зазначає про безпідставність доводів, викладених в апеляційній скарзі. Переглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги на предмет законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення, колегія суддів виходить з наступного. Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, наказом Головного управління від 20.06.2017 № 106-К [PERSON] призначено на посаду головного спеціаліста відділу реєстрації сільськогосподарської техніки Головного управління Держпродспоживслужби в Київській області. На підставі наказу Головного управління Держпродспоживслужби в Київській області «Про введення в дію нової структури та штатного розпису» № 503 від 27.09.2021, який вводиться в дію з 10 грудня 2019 року, у складі Головного управління був наявний структурний підрозділ № 6 Відділ реєстрації сільськогосподарської техніки. На підставі наказу Головного управління Держпродспоживслужби в Київській області № 231-К від 30.10.2020 «Про введення в дію штатного розпису» штат становить 527 штатних одиниць з місячним фондом заробітної плати на місяць за посадовими окладами 2 766 353 гривень. Наказом Головного управління Держпродспоживслужби в Київській області «Про введення в дію структури та штатного розпису» від 27.04.2021 № 1824-ОД введено в дію, затверджений в.о. Голови Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів та погоджений в.о. Міністра розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства 19.03.2021 штатний розпис та структуру Головного управління. У складі Головного управління створено структурний підрозділ № 6 Відділ реєстрації і обліку машин в агропромисловому комплексі. Затверджений штатний розпис складається із 520 штатних одиниць з місячним фондом заробітної плати на місяць за посадовими окладами 2 706 125 гривень. У зв`язку з скороченням чисельності внаслідок зміни структури та штатного розпису [PERSON] попереджено про наступне звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 87 та статті 43 Закону України «Про державну службу» та запропоновано для переведення вакантну посаду головного спеціаліста сектору державного нагляду за дотриманням санітарного законодавства Васильківського відділу Головного управління. Позивача повідомлено, що у разі згоди на переведення на запропоновану посаду, необхідно подати відповідну заяву. У разі відмови для переведення трудовий договір буде припинено на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» з виплатою вихідної допомоги у розмірі двох середньомісячних заробітних плат. З попередженням про наступне звільнення [PERSON] ознайомлений 03.06.2021 та ним власноручно зроблено напис на попередженні про відмову від переведення на запропоновану посаду. 01.07.2021 позивач звернувся до відповідача із заявою про переведення його на вакантну посаду головного спеціаліста відділу реєстрації і обліку машин в агропромисловому комплексі Головного управління згідно з наказом № 2573-ОД від 29.06.2021 «Про оголошення конкурсу на зайняття вакантних посад державної служби категорії «Б» та «В». Судом першої інстанції також встановлено, що позивач у період: - з 22.06.2021 по 30.06.2021 перебував у щорічній відпустці; - з 01.07.2021 по 05.07.2021, з 06.07.2021 по 09.07.2021, з 10.07.2021 по 14.07.2021, з 15.07.2021 по 27.07.2021 перебував на лікарняному, відповідно до листка непрацездатності серії АДЯ № 255452; - з 28.07.2021 по 06.08.2021, з 07.08.2021 по 16.08.2021, з 17.08.2021 по 17.08.2021, з 18.08.2021 по 01.09.2021 перебував на лікарняному, відповідно до листка непрацездатності серії АЛБ № 259501; - з 02.09.2021 по 13.09.2021 перебував на лікарняному, відповідно до листка непрацездатності серії АЛБ № 025444; - з 14.09.2021 по 23.09.2021, з 24.09.2021 по 03.10.2021, з 04.10.2021 по 13.10.2021, з 14.10.2021 по 18.10.2021 перебував на лікарняному, відповідно до листка непрацездатності серії АЛБ № 259568; - з 19.10.2021 по 30.10.2021 перебував у щорічній відпустці. 01.11.2021 позивачу вручено наказ Головного управління № 542-К від 01.11.2021 про припинення державної служби та його звільнення з 01.11.2021 згідно з пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» з виплатою двох середньомісячних заробітних плат. Підстава для звільнення: «повідомлення про наступне звільнення». Вважаючи наказ про звільнення протиправним, позивач звернувся до суду зданим позовом. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що запропонована посада є рівнозначною посаді позивача. Також наголошено, що у ході судового розгляду справи судом не встановлено наявності у позивача будь-яких гарантій, визначених Законом України «Про державну службу» та Кодексом Законів про працю України, які унеможливлюють його звільнення на підставі оскаржуваного наказу, враховуючи його відмову від переведення на запропоновану посаду. Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне. Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Спірні правовідносини врегульовано нормами Закону України «Про державну службу» № 889-VIII від 10.12.2015 (далі - Закон № 889), Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону № 889 державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо: аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів; забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів; забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг; здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства; управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням; управління персоналом державних органів; реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством. Частиною 2 ст. 1 Закону № 889 визначено, що державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби. Суб`єкт призначення - державний орган або посадова особа, яким відповідно до законодавства надано повноваження від імені держави призначати на відповідну посаду державної служби в державному органі та звільняти з такої посади (п. 7 ч. 1 ст. 2 Закону № 889). Згідно ч. 1 ст. 5 Закону № 889 правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Частиною 1 ст. 83 Закону № 889 визначено, що державна служба припиняється: у разі втрати права на державну службу або його обмеження (ст. 84); у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (ст. 85); за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (ст. 86); за ініціативою суб`єкта призначення (ст. 87); у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (ст. 88); у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов (ст. 43); у разі виходу державного службовця на пенсію або досягнення ним 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом; у разі застосування заборони, передбаченої Законом України «Про очищення влади»; з підстав, передбачених контрактом про проходження державної служби (у разі укладення) (ст. 88-1). Відповідно до до ч. 1 ст. 87 Закону № 889 підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу; ліквідація державного органу; встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування; отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності; вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення. Нормами ч. 3 ст. 87 Закону № 889 встановлено, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі п. 1 та 1-1 ч. 1 цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Одночасно з попередженням про звільнення на підставі п. 1 ч. 1 цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю. Державний службовець звільняється на підставі п. 1 ч. 1 цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду. Статтею 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників; виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов`язків вимагає доступу до державної таємниці; систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного стягнення; прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин; нез`явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. За працівниками, які втратили працездатність у зв`язку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, місце роботи (посада) зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності; поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу; появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; вчинення за місцем роботи викрадення (в тому числі дрібного) майна роботодавця, встановленого вироком суду, що набрав законної сили, чи постановою органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення; призову або мобілізації роботодавця - фізичної особи під час особливого періоду; встановлення невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі протягом строку випробування. Звільнення з підстав, зазначених у п. 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 цієї статті, а також особливості застосування до них положень ч. 2 цієї статті, ст. 42, 42-1, ч. 1, 2 і 3 ст. 49-2, ст. 74, ч. 3 ст. 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус. Отже, в даному випадку відповідач мав керуватися нормою ч.3 ст.87 Закону № 889, яка зобов`язувала його запропонувати позивачу при попереджені про майбутнє вивільнення рівнозначну посаду. Як вбачається з матеріалів справи, 03.06.2021 у зв`язку із скороченням чисельності внаслідок зміни структури та штатного розпису Головного управління Держпродспоживслужби в Київській області відповідно до наказу Головного управління Держпродспоживслужби в Київській області від 27.04.2021 № 1824-ОД «Про введення в дію нової структури та штатного розпису» позивача було повідомлено про наступне звільнення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 ст. 43 Закону № 889 з посади головного спеціаліста відділу реєстрації сільськогосподарської техніки Головного управління Держпродспоживслужби в Київській області. Також було запропоновано вакантну посаду головного спеціаліста сектору державного нагляду за дотриманням санітарного законодавства Васильківського відділу Головного управління Держпродспоживслужби в Київській області. Крім того позивача було повідомлено, що у разі згоди на переведення на запропоновано посаду, необхідно подати відповідну заяву, у разі відмови від переведення трудовий договір буде припинено на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу», з виплатою вихідної допомоги у розмірі двох середньомісячних заробітних плат. Також повідомили, що позивач може звернутись за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштуватись самостійно. 01.07.2021 позивач звернувся до відповідача із заявою про переведення його на вакантну посаду головного спеціаліста відділу реєстрації і обліку машин в агропромисловому комплексі Головного управління згідно з наказом № 2573-ОД від 29.06.2021 «Про оголошення конкурсу на зайняття вакантних посад державної служби категорії «Б» та «В», оскільки запропонована йому посада не відповідала його професійній підготовці та компетентності. Однак, відповідачем 01.11.2021 було прийнято спірний наказ про його звільнення, тобто без розгляду його заяви про переведення його на вакантну посаду головного спеціаліста відділу реєстрації і обліку машин в агропромисловому комплексі Головного управління. Наразі, колегією суддів встановлено, що під час повідомлення позивача про наступне звільнення йому було запропоновано вакантну посаду головного спеціаліста сектору державного нагляду за дотриманням санітарного законодавства Васильківського відділу Головного управління Держпродспоживслужби в Київській області, тобто за нижчою посадою, а саме головного спеціаліста відділу реєстрації сільськогосподарської техніки Головного управління Держпродспоживслужби в Київській області. Пунтом 6 ч. 1 ст. 2 Закону № 889 рівнозначна посада - посада державної служби, що належить до однієї підкатегорії посад державної служби з урахуванням рівнів державних органів. Також, колегія суддів звертає увагу, що згідно із штатним розписом на 2021 рік Головного управління Держпродспоживслужби в Київській області затверджено посаду головного спеціаліста у відділі реєстрації і обліку машин в агропромисловому комплексі. Колегія суддів не бере до уваги твердження відповідача про те, що відбулася зміна (скорочення) штату, в тому числі ліквідація, оскільки по суті було здійснено заміну назви відділу де посада головного спеціаліста відділу зберігалась та позивачу запропонована не була. Зокрема, колегія суддів звертає увагу на те, що загальна кількість штатних одиниць не змінилась. Тобто попередня посада позивача скорочена не була та лише змінила назву. Відповідачем не надано доказів того, що відбулася зміна структури, зокрема у підрозділі, у якому працював позивач. Також відповідачем не доведено суду відсутність можливості перевести позивача на посаду, яку він зазначав у заяві від 01.07.2021. З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла до висновку про протиправність наказу Головного управління Держпродспоживслужби в Київській області від 01.11.2021 №542-К «Про звільнення [PERSON] ». Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Нормами абз. 3 п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок № 100) визначено, що середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, із якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 згаданого Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом 2-х місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Кількість фактично відпрацьованих протягом 2-х місяців позивачем робочих днів (у травні 2021 року = 18 днів та в червні 2021 року = 14 днів), становить 32 дні. Беручи до уваги дані, зазначені у довідці про дохід (заробітну плату) позивача № 488 від 08.12.2021, заробітна плата [PERSON] за останні 2 місяці (травень 2021 року та червень 2021 року) складає 24 550,68 грн. Отже, згідно вищезазначених формул, середньоденна заробітна плата позивача становить 415,21 грн (24 550,68 : 32 = 415,21 грн). З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що з відповідача необхідно стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу [PERSON] за період з 02.11.2021 (наступний день після звільнення) по день ухвалення рішення суду, з урахуванням вищезазначених розрахунків 161 101,48 грн (415,21 грн х 388 робочі дні). Відповідно до п. 2, 3 ч. 1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби. Частиною 2 ст. 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Частинами 1, 4 ст. 73 КАС України регламентовано, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не довів суду правомірність своїх дій. При вирішенні справи колегія суддів також враховує правові висновки, викладені у пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, де Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. Також, згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції було неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, що стало підставою для неправильного вирішення справи. Доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції, у зв`язку з чим, колегія суддів вважає за необхідне подану до суду апеляційну скаргу задовольнити та скасувати рішення суду першої інстанції, прийнявши нове рішення яким позовні вимоги задовольнити. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Приписи п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Результат розгляду: granted