Рішення адміністративного суду від 2022-10-26 00:00:00+03

У вересні 2021 року [PERSON] (далі позивач або скаржник) звернувся до суду із позовом до Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) (далі відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі третя особа), в якому просив: - визнати протиправною бездіяльність Жовтневого відділу Державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції щодо не зняття (не скасування) арешту, накладеного на нерухоме майно позивача у виконавчому провадженні ВП №21609146 постановою про відкриття виконавчого провадження від 28.09.2010; - зобов`язати Соборний відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) скасувати арешт нерухомого майна, накладений Жовтневим відділом Державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції (код ЄДРОПОУ 34984523) постановою про відкриття виконавчого провадження №21609146 від 28.09.2010р. на нерухоме майно позивача квартиру за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер обтяження 10299707. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2021 року у задоволені адміністративного позову відмовлено. Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що у державного виконавця були відсутні підстави для скасування арешту, а вимоги позивача про скасування арешту є безпідставними. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач оскаржив його в апеляційному порядку, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вимоги апеляційної скарги позивача мотивовано, зокрема тим, що суд безпідставно виходив з того, що в Автоматизованій системі виконавчого провадження відсутні відомості про сплату боргу, оскільки докази цього відсутні в матеріалах справи. Скаржник вказує, що оскаржити та скасувати виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом ДМНО Бондар І.М. №7567 від 16.09.2010 неможливо, оскільки відсутній його текст. Вважає, що відповідачем допущено порушення процесуального права, оскільки відзив подано без електронного цифрового підпису та доказів направлення його копій іншим сторонам, однак судом першої інстанції це порушення не враховано. Крім того, скаржник звертає увагу, що третя особа у встановлений судом строк пояснень не подала. З огляду на це, скаржник просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити адміністративний позов повністю. Відповідач та третя особа правом на подання відзиву на апеляційну скаргу позивача не скористались, відзив на апеляційну скаргу позивача до суду не подали. Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження у відповідності до приписів\~ ст. 311 КАС України. Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд зазначає наступне. Судом першої інстанції встановлено та сторонами не заперечується, що 07.09.2006 між Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк» (кредитодавець) і позивачем (позичальник) був укладений кредитний договір №МL-300/2030/2006, відповідно до якого позичальник отримав кредит у розмірі 89690,00 доларів США. З метою забезпечення виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, 07.09.2006 між АКБ «Райффайзенбанк Україна» і позивачем укладено договір іпотеки №РСL-300/1973/2006, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Зайченко І.А., зареєстрований за №7645. Предметом іпотеки за договором є квартира, що знаходиться за адресою:. [ADDRESS] . У зв`язку з невиконанням позивачем грошових зобов`язань за кредитним договором 16.09.2010 на договорі іпотеки приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І,М. було вчинено виконавчий напис №7567 про звернення стягнення на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . На підставі виконавчого напису нотаріуса 28.09.2010 Жовтневим відділом державної виконавчої служби Дніпропетровського МУЮ (правонаступником якого є Соборний відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро)) було відкрито виконавче провадження №21609146. 19.09.2013 постановою державного виконавця на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції від 11.08.2013), виконавчий напис було повернуто стягувачу у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення. Позивач вважаючи бездіяльність державного виконавця протиправною, оскільки після завершення виконавчого провадження накладення арешту не було скасовано, звернувся до суду за захистом своїх прав. Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що 19.09.2013 постановою державного виконавця виконавчий напис нотаріуса про звернення стягнення на майно було повернуто стягувачу. Суд першої інстанції дійшов висновку, що повернення виконавчого документа на підставі ст. 47 Закону України №606-XIV «Про виконавче провадження» не є закінченням виконавчого провадження, а отже в цьому випадку у державного виконавця були відсутні підстави для скасування арешту. Крім того, суд встановив, що з розрахунку заборгованості за кредитним договором №МL-300/2030/2006 і випискою з поточного рахунку позичальника вбачається, що за позивачем залишається не сплаченою заборгованість в сумі 88389,15 доларів США і 8600672,65 грн. пені, а виконавчий напис приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. №7567 від 16.09.2010 не оскаржений і не скасований судом. Відтак, суд першої інстанції дійшов висновку, що вимоги позивача про скасування арешту нерухомого майна є безпідставними. Суд апеляційної інстанції погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Законом України від 21.04.1999 № 606-XIV «Про виконавче провадження» (далі Закон №606-XIV, в редакції від 11.08.2013, яка була чинна станом на час виникнення спірних відносин) врегульовано умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку. Згідно приписів п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону №606-XIV виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а, здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. Приписами ч. 5. ст. 47 Закону встановлено, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону. Відповідно до статті 49 Закону №606-XIV виконавче провадження підлягає закінченню у передбачених частиною першою цієї статті випадках. При цьому у ній не зазначено такого випадку, як повернення виконавчого листа стягувачу у зв`язку з відсутністю майна у боржника. Згідно із частиною другою статті 50 Закону №606-XIV у разі, якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Таким чином, у разі повернення виконавчого документа стягувачу виконавче провадження не є закінченим, після якого могли наступити правові наслідки, передбачені частиною другою статті 50 Закону №606-XIV. Колегією суддів зі змісту матеріалів справи встановлено, що 19.09.2013 постановою державного виконавця виконавчий напис нотаріуса №7567 від 16.09.2010 про звернення стягнення на майно було повернуто стягувачу на підставі п. 2 ч.1 ст. 47 Закону. Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що повернення виконавчого документа на підставі ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» не є закінченням виконавчого провадження, а отже в цьому випадку у державного виконавця були відсутні підстави для скасування арешту. Доводи апеляційної скарги цей висновок не спростовують. Водночас, матеріали справи не містять доказів того, що позивачем сплачено заборгованість за договором №МL-300/2030/2006. Зі змісту матеріалів справи навпаки вбачається існування заборгованості позивача за договором №МL-300/2030/2006, а сам факт існування заборгованості позивач не заперечує. Таким чином, апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про безпідставність позовних вимог позивача стосовно скасування арешту нерухомого майна. Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява N 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява N 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява N 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Отже, інші доводи апеляційної скарги не потребують правового аналізу, оскільки не мають вирішального значення. Згідно ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. З цих підстав, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, та ухвалив судове рішення без порушення норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Результат розгляду: denied